Метафора як засіб відображення мовної картини світу в поезіях Т. Г. Шевченка
Категорія: Методика та технологія

Процес метафоризації дуже тісно пов'язаний з мовною картиною світу, адже людська мова залежить від світобачення та сприйняття. Саме метафора є одним із засобів формування мовної картини світу, що реалізується за допомогою концептів, дослідження яких дозволяє визначити спосіб освоєння світу поетом                . Метафора посідає надзвичайно важливе місце в розумовому процесі та в мові, виступаючи одним зі способів відображення мовної картини світу всього народу чи – в поетичному тексті – елементом відображення семантичної структури художнього світу письменника. Відомо, що в Шевченкової метафори два основні джерела: народнопісенне та книжне. Щодо книжної тенденції, то це передусім українська романтична поезія, Біблія й антична міфологія. На думку В. Русанівського, саме відчутний вплив літературної традиції вирізняє Шевченка з-поміж решти українських поетів-романтиків: «Справді, якщо для поетів-романтиків головним критерієм вибору мовно-художніх засобів була представленість їх у фольклорі, для Г.Квітки-Основ’яненка – наявність їх у народнорозмовній мові простого люду Слобожанщини, то для Т. Г. Шевченка це були занадто вузькі рамки. Поклавши в основу своїх художніх засобів народнорозмовну і фольклорну мову Черкащини, він утверджував українську художню літературу, а разом з нею і нову літературну мову на традиціях уже існуючих зразків (насамперед ново- , але якоюсь мірою і староукраїнських), мовно-художній образності фольклору інших слов’янських і неслов’янських літературних мов, образах античної міфології та давнього українського літописання». Слід зазначити, що в Шевченківському словнику питання літературного походження метафори взагалі оминається. Наголошено лише на простих випадках метафори: метафоричних порівняннях (метафори-субстити), метафоричних романтичних формулах, побудованих за принципом народнопісенної персоніфікації, та гіперболізованих метафоричних образах. Отже, створювався стереотип, за яким поета вважали виразником виключно фольклорного світогляду. Спорідненість структур поетичного мислення Т. Шевченка і народної поезії досліджувала М. Коцюбинська, акцентувавши увагу на тому, що поет не просто вдосконалював народні взірці, а надавав їм нової якості , у його поезії фольклорне кліше перетворювалось на індивідуальний образ. Ю. Івакін пов’язує фольклорну традиціє, передусім з народнопісенною символікою, не лише самі принципи метафоризації Шевченка (уособлення, антропоморфізаця, символізація), а й безпосередній зміст і форму його метафори. Він зазначає, що «поширені у фольклорі постійні символічні образи долі, лиха, сліз, серця, сироти, могили, вітру, червоної калини, шляхів, порослих тернами, тощо, стають постійними в поезії Т. Шевченка. Для цих символіко-метафоричних образів характерна, з одного боку, певна стабільність значення, символіки, а з другого – варіативність: у кожному новому творі такий образ-метафора відповідно трансформується». Наприклад, дуже часто зустрічаємо метафоричний образ долі. Якщо в ранній поезії Т.Г. Шевченко персоніфікує долю – її можна питати, зустріти, закопати, втопити, вона «за морем блукає», «ходить полем», «по тім боці плаче», то в однойменному вірші 1857 року доля – розгорнута індивідуальна метафора, що її народносимволічна основа незаперечна. Слід наголосити, що народнопісенна персоніфікована доля майже межує зі стертою метафорою, вона побудована за аналогією до «сонце сходить», «місяць пливе». Читач може відчувати образність персоніфікованої долі, бо значення її означників-предикатів не закріпилось у мові. Щодо біблійної та античної традицій, то такі дослідники, як Ю. Івакін і Ст.Росовецький, схильні розглядати їхнє функціонування в Шевченка як метафоричних образів-притч, образів-алюзій чи мотивів, які втрачають свій релігійний або міфологічний зміст, перетворюючись на символи. У радянському літературознавстві побутувала думка, що в ранній творчості поета метафора була здебільшого фольклорного походження, це пояснюється впливом загальнонародної картини світу на світогляд митця. Тому сучасний читач не сприймає деяких метафор Шевченка без відповідного коментаря, оскільки мовні картини світу того часу і теперішнього суттєво відрізняються. Так, визначення Миколи І в «Щоденнику» «неудобоназываемый тормоз», «неудобоназываемый фельдфебель» або просто «неудобоназываемый» - то є пародійна модифікація слова «незабвенный», що його було вжито в маніфесті з приводу смерті Миколи І і яке набуло поширення в нелегальній літературі. Це стосується також мікрометафори Тормоз (тормоз прогресу), хоча останню сучасному читачеві, на наш погляд, легше зрозуміти, оскільки переносне значення цього слова закріпилось у сленгу («тормоз» - тугодум). Крім метафор-пародій, слід звернути увагу на гротескні метафори. На нашу думку, метафоризація політичних ідей і явищ ґрунтується на асоціаціях, пов’язаних з народним життям і побутом, тобто емпіричній дійсності. Важливу роль у метафорі Шевченка відіграє ефект нагнітання предикатів у структурі метафори та ефект доповнюваності, що їх вносить у метафору іменникове слово (обставина, додаток). У своєму дослідженні А.Мойсієнко показує, як у Шевченка стерта, традиційна метафора «літа пролітають», що розгортається завдяки нанизуванню щоразу нових предикатів (їх понад десять: «забирають», «окрадають», «розбивають», «співають», «кидають», «пролетіли», «наробили», «опустошили», «погасили», «запалили», «висушили», «підкрались», «украли») й ускладнюється завдяки доповнюваності – «забирають все добре», «розбивають серце наше» і т.д., перетворюється на виразно індивідуальну розгорнуту. Не менш промовисті також і «сільськогосподарські» метафори Т.Г. Шевченка. Якщо метафору посіву духовного скарбу слова поет успадкував з Біблії, то метафору боротьби як сівби, вірогідно, - зі «Слова про похід Ігорів». Про це, зокрема, свідчить Шевченків переспів « З передсвіта до вечора». Завдяки Шевченковим метафорам, заснованих на асоціаціях із сівбою та жнивами, на українському ґрунті виникають такі абстрактні, а згодом й інтелектуальні поняття, як творчість і боротьба за національну незалежність. Адже саме Т.Г.Шевченко міцно вкоренив ці поняття і в українській літературі, і в українській свідомості. Метафори Шевченка варто класифікувати за двома групами: субституційні, що виконують передусім образотворчу функцію, та інтеракційні, завдяки яким виникають поняття. Метафора-субститут (або означник-субститут) – це той ґрунт, на якому виростає розгорнута метафора Шевченка. Як система, метафора-субститут також має власну класифікацію. З урахуванням концепції О.О.Потебні, метафори-субститути можуть бути класифіковані за змістом значень. Перенесення може відбуватися з живого на живе: Псарі з псарятами царять, А ми, дотепні доїжджачі, Хортів годуємо та плачем…(с.323); Остались шашелі: гризуть, Жеруть і тлять старого дуба…(с.324). З неживого на неживе: Уродила рута…рута…Волі нашої отрута…(с.108); Ти вже серце запечатав, а я ще боюся. Боюся ще погорілу пустку руйнувати (с.124). З неживого на живе: І конфедерати посипались додолу, Груші гнилобокі…(с.43); Україно! Україно! Оце твої діти, Твої квіти молодії, чорнилом политі…(с.113). З живого на живе: Із степу перекотиполе рудим ягняточком біжить…(с.270); Моя Україно, за що, мамо, гинеш?...(с.108). Слід відзначити, що компаративні тропи, до складу яких входять метафори, дуже тісно пов’язані одне з одним. Один змістовий зв'язок може мати різне відтворення. Для поетичного ряду характерне розширення варіативних засобів. Отже, ряд компаративних тропів поповнюється новотворами, частина яких відразу виникає як метафора. На здатності тропів до взаємоперетворення базується один із способів оновлення «стертих» метафор – поділ їх на складові частини і перетворення метафори у порівняння. Зв'язок метафори і порівняння виявляється не лише тоді, коли вони відображають подібні змістові відношення, але й тоді, коли знаходяться в однотипних позиціях і виконують схожі функції. Під час розгортання тропа відправною позицією може бути і порівняння, і метафора. Тому в поезіях Шевченка поряд із метафорами функціонують порівняння: А літа стрілою пролітають…(с.184); Гнилою колодою по світу валятись…(с.172); А хата пусткою гниє…(с.189). Окремо виділяються уособлення (персоніфікація) – предикативна метафора, що ґрунтується на перенесенні назв людських рис на неживі предмети і явища, коли суб’єкт наділяється незвичайними ознаками: Замовкли гармати, оніміли дзвони…(с.244); І серце мерзло і пеклось…(с.301). Промовистим прикладом персоніфікації абстрактних понять у ліриці Тараса Шевченка є триптих «Доля», «Муза», «Слава». Однак такі персоніфікації то піднесено-вивищені, то занурені в інтимно-сповідальну стихію, то навмисне приземлені, але неодмінно включені в царину життя ліричного героя як дуже сильні засоби вираження його думок і почувань. Повне, точніше, гранично допустиме уособлення абстрактних явищ легко побачити в образі Музи, кульмінаційною точкою олюднення якої став вірш «Чи не покинуть нам, небого…» (с.325). У цьому образі зовсім стерто межі між абстрактним і конкретним, уявним і реальним. Це, безперечно, щось більше, вагоміше, ніж персоніфікація в її узвичаєному тлумаченні. Це вроджена й абсолютно необхідна потреба людської свідомості, що на східнослов’янському ґрунті виявилась у недиференційованості матеріального та ідеального, природного та надприродного. Муза для Шевченка найрідніша, найсвятіша, тому в останні дні свого перебування у світі він воліє говорити саме з нею, своєю «сусідонькою убогою». Поет і Муза в нерозривній єдності пройшли дорогами страдницького життя, через те й удвох мандрують до суду Божого. Таку онтологічну присутність Музи в екзистенції поета випромінює інтонація вірша – інтимна, задушевна, розмовна, з елементами самоіронії, уявна бесіда, яка можлива лише з найближчим другом. У просторінні твору персоніфікований образ Музи прочитується як символ творчої долі, протиставлений недолі життєвій. Українські романтики обожнювали природу. У Шевченка вона, як і в інших, постає своєрідною метафорою Бога, Краси, Гармонії, Досконалості, Добра: Встала й весна, чорну землю сонну розбудила, Уквітчала її рястом, барвінком укрила…(с.69); Між горами старий Дніпро красується, Любується на всю Україну…(с.235). Натомість людське життя уособлює метафізичну проблему Зла і Неправди, як-от: Чума з лопатою ходила, Та гробовища рила, рила, Та трупом, трупом начиняла…(с.248); За що ми голови складали в оці могили…(с.279); А голод стогне по селі…(с.193). Шевченко-митець передусім акцентує увагу на об’єктивній «красності світу», його дивовижно-вражаючій докладності й упорядкованості. У поетовому світопереживанні онтологічна цілісність макро- і мікрокосму постає прозоро відчутною, як-оту персоніфікованому звертанні до зору: Зоре моя вечірняя, зійди над горою…Розкажи, як за горою сонечко сідає, Як у Дніпра веселочка воду позичає…(с.201). О.Потебня поділяв метафори за формою вираження. Вони можуть виражатись одним членом речення чи цілим або кількома реченнями. У класичній теорії метафора класифікується за формою в синтаксичному плані – метафора може бути предикатом, звертанням, прикладкою, такі ж метафори можна виділити і у Шевченка: Утни, батьку, орле сизий…(с.37); Ваші господарі – наймити татарам, турецьким султанам…(с.191); додатком: Посіяли гайдамаки в Україні жито…(с.45); означенням: Слово правди і любові…(с.238), Серце порване, побите…(с.108); обставиною: Старий Котляревський… сиротами кинув і гори, і море…(с.19). Слід зазначити, що поет часто вживав дієслова-метафори в наказовому способі. Форма імператива загострює емоційність образу: Нехай усміхнеться серце на чужині…Грай же, море, мовчіть, гори! Гуляй, буйний, полем…(с.190). Такі метафори у свідомості поета асоціюються з дією, боротьбою. Окремо слід розглянути таку традиційну метафору, в якій не відчувається, що вона – стилістичний засіб. У Т.Шевченка: зійшло сонце, грає море, сейми, сеймики ревіли, земля гнеться… Такі метафори сприймаються читачами як звичайні сполуки слів, але й у них поет намагається передати частину своєї картини світу, в якій він малює природу, надає їй людських якостей, проте все це робиться дуже тонко, непомітно, так, що майже не можна відрізнити розмовну метафору від індивідуально-авторської. Взагалі ж побутова, загальнорозмовна метафора співіснує у Т.Г.Шевченка з поетичною, індивідуальною, проста – з розгорнутою. Якщо виділити в образі такі його різновиди (чи модифікації), як метафора – символ – знак, то легко помітити рухливість між ними. В основі метафори лежить категорійний зсув, метафора замінює предмети значеннями та поняттями, поглиблюючи розуміння реальності. Вона семантична, акцентує увагу на значенні, скорочує мовлення, часто виступаючи в ролі предикативного атрибута, тим часом як символ узагалі виходить за межі реальності. Образ стає символом, якщо починає виконувати певну функцію в житті окремої особистості, соціуму, держави й усього людства; символ імперативний. Таким символом у Шевченка є могила. А от знак – інструментальний та комунікативний. Знаки в Шевченка – це чуже поле ( Несли, несли з чужого поля…(с.39)), злії люди (Як Україну злії люди присплять лукавії…(с.174)). Інтеракційна метафора, завдяки якій виникають виключно поняття, здебільшого розгорнута. У Шевченка такі метафори із прозорою семантикою – це доля, муза, слава з однойменних поезій. Як розгорнуті метафори колоніальної історії з набагато складнішою семантикою можна потрактувати поезію «Сон» («У всякого своя доля»), поему «Кавказ», послання «І мертвим, і живим…». Виразно інтеракційна метафора в Шевченка – метафоричний сон. Якщо Ю.Барабаш лише фіксує у творчості митця метафори тяжкого дрімливого сну, що в нього занурені як руїни Чигирина, так і вся дрімлива Україна, то С.Смаль-Стоцький інтерпретує цей сон як моральну смерть. Якщо семантика метафор-субститутів прозора і не вимагає додаткових пояснень, то інтеракційна метафора переважно породжує великий інтерпретаційний спектр. Кожна з цих інтерпретацій більшою чи меншою мірою суб’єктивна. Проте це не означає, що семантику інтерпретаційної метафори не можливо пізнати, - навпаки, її семантика часто невичерпна. Отже, поет намагається привести читача до свого світобачення, свого світосприйняття; за допомогою таких метафор Шевченко змушує замислитись, наштовхує на певні асоціації, які можуть викликати в мисленні адресата відповідні образи і допоможуть краще зрозуміти зміст поезії. Проведене дослідження метафори в поезіях Т.Г.Шевченка дає можливість зробити такі висновки, що в метафори поета є два основні джерела: народнопісенне та книжне, однак фольклорні кліше він талановито перетворював на індивідуальні образи. Можна сказати, що саме персоніфіковані образи допомагають поету, митцеві розкрити свій внутрішній світ, і, можливо, не тільки для інших, а й для самого себе, тобто показати своє бачення, розкрити свою картину світу. Поширені у фольклорі постійні символічні образи долі, серця, могили та інші відіграють у творчості Тараса Шевченка роль системотворчих концептів. Мовна картина світу поета наближена до традиційної, загальнонародної, про що і свідчать усталені образи та символи в поетичних метафорах. Тарас Шевченко для відображення свого світосприйняття використовував субституційні та інтеракційні метафори, особливе місце в його поезії належить персоніфікації. Література Арутюнова Н.Д. Языковая метафора (синтаксис и лексика) // Лингвистика и поэтика. М., 1979. – С.147-173Барабаш Ю. Коли забуду тебе, Єрусалиме. – Х., 2001. – С.132-135Дядюра Г. Експериментальне дослідження функціонування образних засобів у науковому тексті // Мовознавство. 2001. - №4. – С.53-60Ефимов А.И. Стилистика художественной речи. М., 1957.Кіс Т. Формування метафоричної парадигми у процесі еволюції базової метафори // Мовознавство. 2000. - №4-5. – С.52-59Кобзар.- Х.: Школа, 2006. – 352 с.Коцюбинська М. Етюди про поетику Шевченка. – К., 1990. – С.141Мойсієнко А. Метафора / Мойсієнко А. Слово в аперцепційній системі поетичного тексту: Декодування Шевченкового вірша. – К., 1997. – С.84Русанівський В. У слові – вічність. К., 2002. – С.9С.Смаль-Стоцький. Тарас Шевченко: Інтерпретації. – Нью-Йорк; Париж; Торонто, 1965. – С.63Соловей Є. Нові дослідження про метафору // Рад. Літературознавство. 1973. -№2. – С.82-87