Розвиток і розширення меж сприйняття та уяви на уроках сольфеджіо
Категорія: Методика та технологія

Програма по слуханню своєю кінцевою метою вважає виховання музичної культури школярів. Основною ланкою в цьому є сприйняття музики. Професор Б. І. Теплов суть виховання бачив не лише як засіб розширення пізнання про світ, але і як "школу сприйняття, уяви і почуттів". Поза сприйняттям немає музики                . Що ж таке сприйняття? У психології існує визначення. Сприйняття - одна з психологічних властивостей, що визначають роботу дітей на уроці. Що ж таке музичне сприйняття? Це здатність чути і емоційно переживати музичний зміст (музичні образи), як художню єдність, як художньо-образне відображення дійсності. Розвиток у школярів здатності повноцінно сприймати музику, здійснюється в двох тісно пов'язаних між собою напрямах. Один з них - розвиток в широкому плані, коли у дітей формується здатність усвідомити роль і місце музики в житті людини, її багатство та різноманітність. Інший напрям - розвиток музичного сприйняття в цілому і окремих його компонентів, як власне музичної здатності, як психологічного процесу. Так буквально з перших уроків слухання в 1 класі учні знайомляться з трьома основними жанрами: пісня, танець, марш, і отримують перше уявлення про зв'язок музики з життям, про те, як музика передає почуття, настрої, думки людини. Головне завдання, яке стоїть перед учителем – виховати здатність глибоко і тонко сприймати і переживати емоційно-естетичний зміст музики, розуміти її зв'язок з життям, усвідомлювати на основі отриманих знань образність і виразність музичних творів. Сприйняття музики є єдністю емоційного і свідомого. Сприймаючи музичний твір, як єдине ціле (цілісне сприйняття), так в той же час відчувати і усвідомлювати виразність окремих елементів (елементи музичної мови - інтонація, ритм, характер мелодії та ін.), що створюють його, Психологи стверджують, що будь-який процес сприйняття предмета, явища як цілого, вимагає виділення його ознак і встановлених зв'язків між ними. Здатність до усвідомленого сприйняття музики ґрунтується на розвитку музичного мислення дітей. Для музичного розвитку на уроці висуваються ті форми мислення, від яких більшою мірою залежить усвідомленість музичного сприйняття: аналіз музичного твору (загальна характеристика музики, аналіз виразних засобів); порівняння одного твору з іншим (що в них загального, що різного); узагальнення (висновок). Цим способам мислення необхідно вчити дітей. Привчити спочатку, виділяти головне в музиці (її зміст, характер), потім аналізувати використані композитором засоби музичної виразності. Відповідаючи на запитання учителя про характер музики, учні зазвичай дають кожен по одному простому визначенню ("музика весела" або "музика сумна"). Учитель пропонує шукати і інші відповідні слова, які збагачують словник дітей, наприклад, не лише "весела", але і "завзята, святкова, бадьора". Поступово учитель учить дітей детальніше розбиратися в музиці. З перших же уроків в першому класі, він послідовно знайомить дітей з окремими елементами музичної мови і допомагає усвідомити їх виразність (темп, динаміку, регістр). Аналізуючи з дітьми музичний твір учитель учить встановлювати зв'язки між характером музики і засобами муз. виразності, які використав композитор. Наприклад, "Це полька, весела музика, тому її темп досить швидкий і звучить вона голосно. Мелодія у польки стрибкоподібна, тому що танцюють під цю музику злегка підстрибуючи". Щоб організувати увагу дітей і полегшити їм розбір твору, можна на перших порах користуватися схемою аналізу: ХАРАКТЕР МУЗИКИ ТЕМП СИЛА ЗВУЧАННЯ РЕГІСТР РУХ МЕЛОДІЇ РИТМ   На першому етапі музичного сприйняття, для того, щоб діти глибше відчули музику, можна використати систему рухів, якими діти позначатимуть характер музики, окремі засоби виразності. Під маршеподібну музику "крокувати" в повітрі стислими куркульками обох рук (якщо музика звучить голосно, розмах "маршируючих" рук більше і навпаки). Під протяжну - легко "диригувати обом руками вгору і вниз. Під танцювальну - "танцювати" кистями обертання рук (вгору, посередині, вниз) відображаючи регістр. Також "рухові" відповіді допомагають учителеві перевіряти правильність відповіді усіх дітей. Пластичні імпровізації продовжують розвивати емоційний відгук дітей на музику. Найчастіше для пластичних імпровізацій учитель підбирає музичні твори, що мають програмний зміст, або такі, в яких яскраво і наочно розкривається музичний образ: Гра на уявних інструментах ("Лебідь" К. Сен-Санса, хлопці "виконують" на уявній "віолончелі"). Створення найрізноманітніших образів ("Гра в конячки" П. Чайковського - скачка на конячках; "Вальс" з балету "Спляча красуня" П. Чайковського - плавні рухи рук, вальсування на місці; росіяни народні танцювальні "Камаринська", "Калинка" - притупування, плескання, полу присядка; симфонічний вступ" Океан - море синє" з опери "Садко М. А. Римського-Корсакова - рух рук, похитування корпусу, створити образ моря). Диригувати уявним оркестром. Дуже корисно увійти до образу диригента і уявити собі, що ти - управляєш оркестром. Практичні завдання на диригування сприйманої музики збільшують зацікавленість і залученість в процес сприйняття. На основі знань по темі "Симфонічний оркестр" діти уявляють себе справжніми музикантами і імітують виконання оркестром Симфонії №40 А. Моцарта. Велике значення надається розвитку асоціативної уяви. При прослуховуванні і аналізі музичних творів, його частин діти використовують кольорові картки, які допомагають провести зв'язок музики з кольором. Така робота спрямована на розвиток уяви. Цікаві і такі завдання: "малювання" образу на основі прослуховування, "почути" те, що намальовано, уміння відчути, пережити те, що почуто (чи зображено). На психологічному рівні сприйняття музики вимагає відповідних установок, налаштування, занурення в образний світ музичного твору. Цьому сприяє слухання музики. Слухання музики - це вид музичної діяльності дітей, якому приділяли серйозну увагу великі музиканти, педагоги, психологи. Так. Б. Л. Яворський створив теорію "музичного мислення". У основу її лягло розуміння музики як своєрідного розуміння мови, спілкування між людьми. Б. Асаф'єв і Н. Л Гродзинська працювали над проблемою виховання музикою дитячої аудиторії. Великий вклад внесли В. Н. Шацька і Н. Л Гродзинська в роботу по розвитку навичок слухання музики. Д. Б. Кабалевський говорить, що сприйняття музики має бути: "активно-творчим, аналітичним, що учні вчаться найголовнішому: не лише спостерігати і чуттєво сприймати те або інше явище, але і роздумувати про нього, в даному випадку - не лише слухати і чути музику, але і роздумувати про неї". Слухання музики припускає наступні основні етапи вивчення учнями музичного твору: Вступна бесіда. Первинне прослуховування. Аналіз або обговорення. Повторне прослуховування. Вступне слово учителя готує сприйняття музики. Важливо, щоб це слово було яскраве, емоційне, образне. Спочатку треба учителеві знайти вірну інтонацію для кожної конкретної бесіди. Не варто з однаковою інтонацією говорити про героїку Бетховена і лірику Чайковського, про танцювальну стихію музики Хачатуряна і життєрадісної маршової музики Дунаєвского. Створення певного настрою велике значення має емоційна міміка, жести, навіть поза учителя. Вступне слово має бути емоційним, образним, яке підводить до головного - цілісного сприйняття музики. Важливо настроїти слухача на певну хвилю, розповівши про епоху, про композитора, про те, що ми називаємо "біографією" твору. Для цілісного сприйняття, діти, за допомогою педагога, спираються на отримані від прослуховування враження, роблять аналіз, вичленуючи окремі елементи музичної мови, розуміння яких сприятиме глибшому сприйняттю твору. Але це не має бути сухий перелік елементів музичної мови, аналіз повинен розбудити уяву дітей, їх музично-слухові уявлення, викликати вірні, але у кожного слухача свої, асоціації. На практиці, особливо у дітей, що не мають достатнього досвіду спілкування з музикою, асоціації не завжди співпадають з тим об'єктивним, що закладено в самому творі. Таким чином, щоб сформувати навики сприйняття музики, викладач повинен бути підготовленим в трьох областях: Музично-теоретичній, тобто знати особливості музичного мистецтва, закономірності зв'язків елементів внутрішньої структури, історію музики тощо. Психофізіологічній, тобто знати вікові особливості і можливості учнів, індивідуальні відмінності. Методико-педагогічній, тобто знати шляхи, методи, що ведуть до найбільш оптимальних умов протікання процесу сприйняття музичного твору, його аналіз. В кінці 80-х років виконувалися дослідження по музичному сприйняттю. Дослідники використали принципи нейролінгвістичного програмування (НЛП) для визначення послідовної зміни модальностей в процесі запам'ятовування музичних творів. Відомо, що ця технологія використовується в психотерапії, освіті, дозволяє проникнути в структуру суб'єктивного досвіду людини, відчути його внутрішні зв'язки і зробити їх наочними. В основі цієї системи лежить ідея про сенсорні канали, по яких ми отримуємо, зберігаємо і кодуємо інформацію у своєму мозку. Була розроблена методика оцінки сприйняття музичного твору без попереднього аналізу з використанням тестової карти, на якій зображений "чоловічок Пенфілда", що представляє узагальнений образ людини. Відразу після прослуховування музичного твору (Мусоргського "Ніч на Лисій горі", Бетховен "Місячна соната") діти повинні вказати, як вони сприймали музику: чи виникли у них поза музичні асоціації ("бачили музику"), емоційно її переживали ("відчували музику"), або тільки "чули". Вибраний варіант відповіді відзначався на тестовій карті: вгорі - "бачу", збоку - "чую" внизу - "відчуваю" музику. "Можна бути геніальним композитором, можна бути геніальним виконавцем, а можна бути і геніальним слухачем", - говорив Д. Шостакович. Багатократне повторення музичного твору на уроці і цілісне його вивчення виховують звичку прослуховувати музику, прибігаючи до різних асоціацій, при цьому сприяє розвитку і розширенню меж сприйняття і уяви.