Презентація на тему «Комети» (варіант 2)

Комети
Виконала Мінакова Аліса
Коме́та — мале тіло Сонячної системи, яке обертається навколо Сонця і має так звану кому (атмосферу) і/або хвіст. Кома і хвіст комети — це наслідки випаровування ядра комети під дією сонячного випромінювання. Ядро являє собою малу планету, що складається з каменю, пилу і криги.

  Як правило, комети складаються
 з «голови» — невеликого яскравого
 згустку-ядра, що оточена світлою 
туманною оболонкою (комою), яка 
складається з газу та пилу.
Тривале існування низки періодичних 
комет, що багаторазово пролітали поблизу 
Сонця, пояснюється незначною втратою
 речовини при кожному прольоті, через
 утворення пористого теплоізоляційного
 шару на поверхні ядер або наявності в 
ядрах тугоплавких речовин.
  У комет з наближенням до Сонця утворюється «хвіст» — слабка світна смуга, що у результаті дії сонячного вітру найчастіше спрямована у протилежну від Сонця сторону.
  Хвости комет розрізняються довжиною й формою, не мають різких обрисів і практично прозорі — крізь них добре видні зірки, — тому що утворені з надзвичайно розрідженої речовини. Склад її різноманітний: газ чи дрібний пил, або ж суміш того й іншого. Цей пил схожий з астероїдним матеріалом сонячної системи. По суті, це «видиме ніщо»: людина може спостерігати хвости комет тільки тому, що газ і пил світяться. При цьому світіння газу пов'язане з його йонізацією ультрафіолетовими променями й потоками часток, що викидаються із сонячної поверхні, а пил просто розсіює сонячне світло.

Комети з'являються з периферії 
Cонячної системи і їхні орбіти 
постійно змінюються під впливом 
гравітації основних планет. Внаслідок 
цього деякі з комет переходять
 на близько-сонячні орбіти і Сонце 
знищує їх коли вони наближаються
 до нього, інші комети назавжди 
залишають Сонячну систему. Вважається, 
що комети походять із Хмари Оорта, 
розташованої на великій відстані від Сонця; 
вона складається із «рештків», що залишилось після конденсації сонячної туманності. Зовнішні краї цієї хмари досить холодні для того, щоб вода існувала там у твердому стані. Тіла, розташовані на околицях Сонячної системи, як правило, складаються з летючих речовин, що випаровуються при підльоті до Сонця.

Усього виявлено більше 400 короткоперіодичних комет. З них близько 200 спостерігалося в більш ніж одному проходженні перигелія. Багато хто з них входить в так звані сімейства. Наприклад, приблизно 50 найбільш короткоперіодичних комет утворюють сімейство Юпітера. Дещо малочисельніше сімейства Сатурна, Урана і Нептуна.

Комети, що виринають з глибини космосу, виглядають як туманні об'єкти, за якими тягнеться хвіст, що іноді досягає в довжину мільйонів кілометрів. Ядро комети — це тіло з твердих частинок і льоду, оповите туманною оболонкою, яка називається комою. Ядро діаметром в декілька кілометрів може мати навколо себе кому в 80 тисяч км в поперечнику. Потоки сонячних променів вибивають частинки газу з коми і відкидають їх назад, витягаючи в довгий димчастий хвіст, який волочиться за нею в просторі.
Яскравість комет 
дуже сильно залежить 
від їх відстані до Сонця.
 З усіх комет тільки дуже мала 
частина наближається до Сонця
 і Землі настільки, щоб їх можна
 було побачити неозброєним оком.
 Найпомітніші з них іноді називають
 «Великими кометами».
Астрономи пояснюють настільки різні форми кометних хвостів у такий спосіб. Матеріал, з якого складаються комети, має неоднаковий склад та властивості, тому й по-різному реагує на сонячне випромінювання. Таким чином, хвости космічних мандрівниць набувають різної форми.

Хвости комет розрізняються завдовжки і формою. У деяких комет вони тягнуться через все небо. Наприклад, хвіст комети, що з'явилася в 1944 році, був завдовжки 20 млн км. А комета C/1680 V1 мала хвіст, що протягнувся на 240 млн км. Також були зафіксовані випадки відділення хвоста від комети.
			Теорію хвостів і форм комет розробив 			в кінці XIX століття російський 				астроном Федір Бредіхін (1831—			1904). Йому ж належить і 				класифікація кометних 	хвостів, що 			використовується в сучасній 				астрономії. Бредіхін 					запропонував відносити хвости комет 			до основних трьох типів: прямі і 			вузькі, направлені прямо від Сонця 			широкі і трохи викривлені, що 				ухиляються від Сонця; короткі, сильно 			відхилені від центрального світила.

Маси комет приблизно в мільярд разів менше маси Землі , щільність речовини хвостів комет наближається до нуля. Хвости «небесних гостей» майже не впливають на планети Сонячної системи. У травні 1910 Земля проходила крізь хвіст комети Галлея, ніяких пов'язаних з цім змін на планеті та в русі планети не відмічено.
Зіткнення великої комети з планетою призводить до великомасштабних наслідків в атмосфері, магнітосфері, кліматі останньої. Гарним і досить якісно дослідженим прикладом такого зіткнення було зіткнення уламків комети Шумейкер-Леві 9 з Юпітером в липні 1994 року. Ця комета підійшла занадто близько до Юпітера й була попросту розірвана його гравітаційним полем на 23 фрагмента розміром до 2 км. Ці уламки, розтягнувшись в одну лінію 1,1 млн км (це втроє більше, ніж від Землі до Місяця), продовжували 
свій політ назустріч Юпітерові, 
поки не зіштовхнулися з ним. 
Цілий тиждень, з 16 по 22 липня 
1994 року, тривав кометопад. 
Один за одним відбувалися
 гігантські спалахи, коли черговий
 уламок комети входив в атмосферу
 Юпітера з гігантською швидкістю
 64 км/с. У процесі падіння порушення 
в структурі радіаційних поясів навколо 
планети досягли такого ступеня, що
 над Юпітером з'явилося дуже інтенсивне полярне сяйво.
Комета Галле́я — найвідоміша яскрава короткоперіодична комета, яка наближається до Землі кожні 75-76 років. Названа на честь англійського астронома Едмонда Галлея, який вирахував її орбіту. Багато довгоперіодичних комет можуть з'являтися більш яскравими і видовищними, але комета Галлея — єдина короткоперіодична комета добре видима неозброєним оком, період обертання якої співмірний з тривалістю людського життя. 

Комета Донаті — довгоперіодична комета, відкрита італійським астрономом Джованні Донаті 2 червня 1858 року. Після Великої Комети 1811 року, вона була найкрасивішою з комет, що з'явилися в XIX столітті. Вона була також першою сфотографованою кометою. Найближче до Землі підійшла 10 жовтня 1858 року. 
Коме́та Біе́ли — періодична комета, відкрита 1826 астрономом-любителем Вільгельмом Біелою. Рухалась навколо Сонця з періодом обертання 6,6 року. В кінці 1846 розпалася на 2 частини; в кожній з них виникли ядро і хвіст. Після 1852 комета Біели не спостерігалась. Замість неї з 1872 спостерігають метеорний потік, так звані. біеліди або андромедиди.