Презентація на тему «Тарас Григорович Шевченко» (варіант 47)

Тарас ГригоровичШевченко 1814 - 1861
Народився поет у селі Моринцях Звенигородського повіту в сім'ї селянина-кріпака
Т.Г.Шевченко. Селянське подвір’я. 1845 р.
Через два роки родина переїхала до села Кирилівка
Перші скупі знання отримав з церковнослов'янських релігійних книг у школі сільського дяка, а разом з тим і суворі знущання вчителя
У 9 років малий Тарас залишився без матері. В 11 років він став круглим сиротою. 
Після батькової смерті почалися поневіряння хлопця по чужих людях.

Т.Г.Шевченко. Моринці
Змалку в обдарованій дитині прокинувся талант художника. Вугіллям, крейдою чи олівцем він малював скрізь, де тільки міг: на стінах, на дверях, на папері…
Був він за “школяра-попихача”, тобто наймита.
Після декількох років поневірянь він стає слугою пана П.Енгельгардта, його козачком.
Скориставшись відсутністю папа і пані, Тарас засвітивши свічку став перемальовувати портрет козака Платова, на чому був спійманий і жорстоко побитий.
Проте пан захотів мати свого художника і віддав “козачка” на науку до живописця В.Ширяєва. Стверджують, що саме тоді Тарас почав складати свої перші поезії. 
Т.Г.Шевченко. Видубецький монастир у Києві. 1844 р.
За 2500 карбованців друзі Шевченка, відомі художники – І.Сошенко, К.Брюллов, В.Жуковський,  викупляють з кріпацтва, розігравши в лотерею портрет В.Жуковського, написаний К.Брюлловим.
Неабияку роль у становленні художника відіграла Петербурзька Академія мистецтв, де Тарас Григорович здобув освіту, і ще більше зблизився з майстрами пензля, став відомим художником.
Т.Г.Шевченко. Петербург.
Т.Г.Шевченко. Автопортрет 
Г.Мелехов.  Молодий Тарас Шевченко у художника К.П.Брюллова
Т.Г.Шевченко. Катерина 
Т.Г.Шевченко. Циганка –ворожка  
Т.Г.Шевченко. Кріпацька сім’я
Авторські 
замальовки 
до поеми “Катерина”
Т.Г.Шевченко. Київський костьол
Т.Г.Шевченко. Автопортрет  із свічкою
У 1840 році побачила світ книжка поезій Шевченка “Кобзар”, за яку прозвали поета в народі незламним Кобзарем
Т.Г.Шевченко. Автопортрет 
У квітні 1847 року за участь у таємній політичній організації – Кирило-Мефодіївському товаристві – Т.Шевченка заарештовано і заслано  рядовим солдатом у далекі оренбурзькі степи із забороною писати і малювати.
За 10 років неволі він написав поезії, що ввійшли до “захалявних книжечок” і створив понад 400 малюнків
Т.Г.Шевченко. Однодумці і автор 


Т.Г.Шевченко. Жебраки і автор 
Т.Г.Шевченко.  
Церква Богдана у Суботові
Т.Г.Шевченко.  Богданові руїни у Суботові
1861 рік – найкращий дарунок Т.Г.Шевченка для дітей – “Букварь южнорусский”. 
Тираж – 10 000 примірників, ціна – 3 копійки, обсяг підручника – 24 сторінки.
Шевченко-художник і Шевченко-поет йшли поруч тернистими стежками життя
“Заповіт”
10 березня 1861 року поета нестало.
Похований він був на Смоленському кладовищі у Санкт-Петербурзі.
У травні того ж року прах Шевченка перевезено на Україну і поховано на Чернечій горі  біля Канева.
Найвидатніші вірші Шевченка
Ой три шляхи широкії
Заповіт
Ой три шляхи широкії
Ой три шляхи широкії
Ой три шляхи широкії
Докупи зійшлися.
На чужину з України
Брати розійшлися.
Покинули стару матір.
Той жінку покинув,
А той сестру. А найменший — 
Молоду дівчину.
Посадила стара мати
Три ясени в полі.
А невістка посадила
Високу тополю.
Три явори посадила
Сестра при долині...


Заповіт
Як умру, то поховайте
Мене на могилі
Серед степу широкого
На Вкраїні милій,
Щоб лани широкополі,
І Дніпро, і кручі
Було видно, було чути,
Як реве ревучий.
Як понесе з України
У синєє море
Кров ворожу... отойді я
І лани і гори — 
Все покину, і полину
До самого Бога
Молитися... а до того
Я не знаю Бога.
Поховайте та вставайте,
Кайдани порвіте
І вражою злою кров’ю
Волю окропіте.
І мене в сем’ї великій,
В сем’ї вольній, новій,
Не забудьте пом’янути
Незлим тихим словом.


Мені однаково…
Мені однаково, чи буду
Я жить в Україні, чи ні.
Чи хто згадає, чи забуде
Мене в снігу на чужині — 
Однаковісінько мені.
В неволі виріс між чужими
І, неоплаканий своїми,
В неволі, плачучи, умру.
І все з собою заберу,
Малого сліду не покину
На нашій славній Україні,
На нашій — не своїй землі.
І не пом’яне батько з сином,
Не скаже синові: — Молись,
Молися, сину, за Вкраїну
Його замучили колись. — 
Мені однаково, чи буде
Той син молитися, чи ні...
Та неоднаково мені,
Як Україну злії люде
Присплять, лукаві, і в огні
Її, окраденую, збудять...
Ох, не однаково мені.


Минають дні, минають ночі…
Минають дні, минають ночі,
Минає літо, шелестить
Пожовкле листя, гаснуть очі,
Заснули думи, серце спить,
І все заснуло, і не знаю,
Чи я живу, чи доживаю,
Чи так по світу волочусь,
Бо вже не плачу й не сміюсь...
Доле, де ти! Доле, де ти?
Нема ніякої,
Коли доброї жаль, Боже,
То дай злої, злої!
Не дай спати ходячому,
Серцем замирати
І гнилою колодою
По світу валятись

Учень 9-В класу
Манжуленко Богдан 
Презентацію виконав