Презентація на тему «Коцюбинський Михайло Михайлович» (варіант 1)

Коцюбинський Михайло Михайлович
Виконала
учениця 10-А класу
Білоцерківської  загальноосвітньої 
школи I-III ступенів №8
Кравчук Анастасія

Біографія
Михайло Коцюбинський народився 17
вересня 1864 у Вінниці. Батько його
працював дрібним службовцем, пив, через
що часто міняв роботу. Мати, Гликерія
Максимівна Абаз, дуже любила сина, 
вкладала в нього всю душу. Коцюбинські 
залишили Вінницю, і переїхали
жити у село, згодом — у містечко Бар. Знав дев'ять 
іноземних мов. Його називали Сонцепоклонником і 
Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей.
На відкритті пам'ятника Іванові Котляревському в Полтаві, 1903 рік. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, Михайло Старицький, Гнат Хоткевич,  Володимир Самійленко
Рідна садиба Коцюбинського у Вінниці, нині музей письменника. Музей Михайла Коцюбинського розташований у будинку, де народився класик української літератури. 

 
Освіта майбутнього письменника
У місті Бар Михайла віддали до початкової школи (1875 — 1876), де він був 
дуже старанним учнем. Потім — навчався в  духовному училищі у Шаргороді 
(1876 — 1880). Після закінчення Шаргородської  семінарії у 1880 Михайло
Коцюбинський поїхав до Кам'янця-Подільського, маючи намір навчатися в 
університеті, але ця мрія не здійснилася.  Твори Т. Шевченка,  Марка Вовчка 
справили на Михайла таке сильне враження, що він і сам захотів стати 
письменником. 1881 родина Коцюбинських, яка певний час переїздила з 
місця на місце, повернулася у Вінницю. Через тяжке матеріальне становище 
сім'ї, юнакові не вдалося продовжити освіту: мати осліпла, а згодом (1886 
року) помер батько. Відповідальність за досить велику родину  лягла на 
плечі Михайла. У 1886–1889 він дає приватні уроки і продовжує навчатися 
самостійно, а 1891-го, склавши іспит екстерном при  Вінницькому реальному  
училищі на народного учителя, працює репетитором. Працював вчителем у 
Михайлівці.
Перше кохання 
У Вінницькому місті Шаргороді сталася  подія, про яку 
письменник згадував з деяким   гумором.  Якось хлопчина,  
якому щойно виповнилось 11 років, по дитячому сильно 
закохався у 16–річну дівчину, яка не  звертала на нього 
найменшої уваги . 
Перші кроки у письменницьку дорогу
Невідомо,чи вдалося Михайлу справити враження на дівчину почерпнутими з книжок думками, але 
цілком зрозуміло, що прочитане покликало його у письменницьку дорогу, а щоб привернути  її увагу, 
вирішив стати «великою людиною» і накинувся на книжки. 1880-і роки   — один із складних періодів у 
нелегкому житті молодого Михайла Коцюбинського. Ціла валка неприємностей згуртувалась і грізно 
рушила на нього. Тут і духовний та фізичний занепад хронічно безробітного батька, що скінчився 
смертю останнього; і сліпота матері;і страшні злидні родини, коли доводилось налатувати латку на 
латці, зв’язувати мотуззям черевики; і розбиті  здавна плекані мрії про навчання та зв’язану з ним 
корисну для народу роботу; і важка щоденна біганина з ранку до ночі з  лекціями, про що він 
говорив, що він «везе, як сліпа кляча в шеретівці»; і дикі  наїзди жандармів з обшуками та допитами… 
Мабуть, тому, хоч у цей час  22-річний  Михайло мав роботу у Вінниці, яка давала більші заробітки,
ніж запропонована робота домашнім вчителем, 18 лютого 1886 року він виїхав з Вінниці у село 
Михайлівка  Ямпільського повіту. Він зважився покинути"захлялий город» і виїхати на село, щоб 
підкріпити своє кволе здоров’я. Роки бідувань, постійні недоїдання,непевність у завтрашньому дні,  
«ласкава опіка жандармів», переживання за долю своєї незабезпеченої  родини підточували  
незміцнілий організм юнака. Коцюбинський був і залишається одним з найоригінальніших 
українських прозаїків. М. Коцюбинський одним із перших в українській літературі усвідомив потребу 
її реформаторства в напрямі модерної європейської прози. Його творчість завжди була предметом 
суперечок літературних критиків. Ще і дотепер деякі дослідники про модернізм М. Коцюбинського 
говорять обережно, називаючи його імпресіоністом у літературі. 
Вулиці на честь М. М. Коцюбинського 
Лютеранська кірха.ВулицяКоцюбинского,5. Житомир, 1991 рік
Київ. Вихід з скверу на вул. Михайла Коцюбинського
Київ. Вулиця  М. Коцюбинського
Вулиця Коцюбинського, Ужгород.   2012-05-04
Освіта
Твори Т. Шевченка, Марка Вовчка справили на Михайла таке 
сильне враження, що він і сам захотів стати письменником. 1881
родина Коцюбинських, яка певний час переїздила з місця на 
місце, повернулася у Вінницю. Через тяжке матеріальне 
становище сім'ї юнакові не вдалося продовжити освіту: мати 
осліпла, а згодом (1886 року) помер батько. Відповідальність за 
досить велику родину (4 чоловік) лягла на плечі Михайла. У 
1886–1889 він дає приватні уроки і продовжує навчатися
самостійно, а 1891-го, склавши іспит екстерном при 
Вінницькому реальному  училищі на народного учителя, 
працює репетитором. Працював вчителем у Михайлівці.
Друге кохання
Одного разу до господарів приїхала молодша сестра дружини, дзигівська  попівна 
Марія  Міхнєвич, вона познайомилась з Коцюбинським і  незабаром зблизилась з 
ним. Нові  знайомі чимало часу проводили за спільними розмовами, нерідко разом 
читали книги, робили прогулянки в чудовий ліс. Зі спільно прочитаних книжок Марія 
Федорівна  пригадувала «Преступление и наказание», п’єси М. Кропивницького. 
Крім того, Михайло  Михайлович вчив її польської мови, читаючи з нею роман Г. 
Сенкевича «Вогнем і мечем». Захоплений передовими народницькими ідеями, 
молодий юнак намагається свою молоду приятельку, що була розумною дівчиною, 
витягти з-під опіки батька-священика. Коцюбинський агітував її йти у люди, вчитися, 
щоб стати фахівцем і бути незалежною, корисною для суспільства людиною. За 
прикладом тодішніх народників. Наприкінці травня 1886 р. Михайло повертається до 
Вінниці і з головою поринає в роботу... Незважаючи на зміни, що сталися у взаєминах 
молодих друзів, вплив Коцюбинського на Марію Міхнєвич мав свої наслідки. Її 
листування з Коцюбинським продовжувалося ще кілька років. Небуденна постать 
письменника, видно, врізалась їй у пам’ять на все життя. Вже на схилі літ, у 1920-х 
роках, Марія Федорівна згадувала дуже багато деталей про свої зустрічі й розмови з 
Коцюбинським.
Літературна кар'єра
Літературна кар'єра Михайла почалася з повного 
провалу. У 1884 р. він написав оповідання «Андрій 
Соловко, або Вченіє світ, а невченіє тьма». Цю першу 
спробу молодого автора було оцінено вельми
скептично. Один із критиків радив початківцеві 
залишити цю справу. Проте присуд критиків не спинив 
творчого запалу Коцюбинського, він пише й далі, але 
твори до друку не подає. Коцюбинський почав 
друкуватися в 1890 р. — львівський дитячий журнал
«Дзвінок» опублікував його вірш «Наша хатка».
Служба
	У вересні 1900 року Коцюбинський  влаштувався до 
міського статистичного бюро, де працював  до 1911. 
	1911 р. «Товариство прихильників української науки і 
штуки» призначило М. Коцюбинському довічну
стипендію в розмірі 2000крб. на рік, щоб він міг 
звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе 
дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз. 
	Служив звичайним клерком у статистичному відділі 
Чернігівської управи, на роботу ходив з неодмінною
квіткою 
у бутоньєрці.

Робота в селах Бессарабії дала 
йому  матеріал для написання 
циклу молдавських оповідань: 
«Для загального добра», 
«Пе-Коптьор», 
«Дорогою ціною».
Світогляд
Важливу роль у формуванні світогляду 
М.Коцюбинського відіграла його поїздка до 
Львова того ж таки 1890 р. Тут він 
знайомиться з І.Франком, налагоджує 
контакти з редакціями журналів «Правда», 
«Зоря», «Дзвінок» та ін. Поїздка поклала 
початок постійному співробітництву 
письменника із західноукраїнськими 
виданнями.
Особисте життя
В Чернігові зустрів Віру Устимівну Дейшу, закохався, і вона стала його дружиною — 
вірним  другом та помічником. Тут виросли його діти — Юрій, Оксана, Ірина, Роман. 
Щотижня  у будинку письменника збиралась літературна  молодь міста. Сюди приходили 
такі відомі у  майбутньому письменники і поети, як Василь Блакитний, Микола Вороний,
Павло Тичина.  Згодом Коцюбинський почав мандрувати. Він об'їздив майже всю Європу.
На жаль, це був не  лише потяг його душі, а й потреба лікуватися. Проте, що це були
дійсно споріднені душі, свідчать  слова Михайла Михайловича: «Я так звик до тебе, ні, це 
слабий вираз, краще — так поріднився з  тобою, що ти мені потрібна як повітря, як вода» 
Віра Дейша походила з старовинного українського  дворянського роду. Але у перший 
період свого  подружнього життя молодята змушені були жити  окремо, спілкуючись в 
основному через  листування, оскільки М.Коцюбинський  продовжував працювати у 
Криму.
Кохана жінка, Олександра Іванівна Аплаксіна (1880–1973), молодша за нього на 16 років. Щоденні зустрічі як радували, так і пригнічували. Вихід був один — розлука, адже ж у нього сім'я, діти. У 1907 р. з анонімного листа Віра Устимівна Дейша  дізналася про стосунки чоловіка з Аплаксіною . Кохання Михайла Коцюбинського до Олександри Аплаксіної, його колеги по роботі у статистичному бюро — одна з найпристрасніших сторінок у житті митця. У певний час М. Коцюбинський навіть думав розлучитися з дружиною і побратися з О. Аплаксіною. Проте сімейний обов’язок переважив, О.  Аплаксіна пережила письменника на кілька десятків років, але так і залишилась до кінця життя самотньою.
Смерть Михайла Коцюбинського
І хоча письменник й обіцяв дружині порвати з О. Аплаксіною, проте цього не сталося. Почуття  М.Коцюбинського до 
Олександри взяло гору, й вони відновили побачення. Так тривало чотири роки — до останньої хвороби Михайла  
Коцюбинського, під час якої  він і Олександра вже не бачилися. Прикутий до ліжка письменник плекав надію на 
зустріч зі своєю коханою Олександрою по  швидкому одужанні, але цим планам не судилося  здійснитися. Смерть 
Коцюбинського стала важким морально-психологічним  випробуванням для Олександри Аплаксіної... Серед тих, хто 
проводжав  письменника в останню дорогу, була і вона, його  Шурочка. Випав ясний квітневий день, цвіли яблуні. 
Вона трималась осторонь його рідних і  близьких. Проте принесла віночок із  цвіту яблуні і попросила приятельку 
покласти його біля чола коханого. Коли він помер, їй було лише 32 роки, але більше нікого  вона не кохала.



«Не варто нічому дивуватися, адже він був живою людиною і нічого людське не було йому чуже …», — скаже згодом про М.Коцюбинського його лікар Аркадій Утєвський.


Навесні 1913 Михайла Михайловича Коцюбинського не стало. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок.
Дякую за                              увагу !