Презентація на тему «Гарсіа Габріель Маркес»

Підготували Довмат К. і Чеснокова Д.
Гарсіа Габріель Маркес
Художній світ Гарсіа Маркеса 
Прагнення відтворити „моделі” національного буття, національної історії, національного мислення;

Поєднання соціального й буттєвого аспектів, майстерна передача їхнього місцевого колориту;

Міфопоетична забарвленість картин повсякдення й побуту;

Тема розладу людських взаємин у світі, що перебуває в стані насильства;

Художній світ Гарсіа Маркеса 
змалювання дивного, незвичайного, абсурдного, надприродного, усіляких метаморфоз серед плину повсякденного життя;

тяжіння до умовного, гротескного, фантастичного, різноманітних форм поетичної символізації;

висока концентрація ліричних і поетичних елементів у прозі;

створення „фантастичної дійсності”, в якій зруйновані межі між реальним та надреальним, об’єктивним і суб’єктивним.

Творчість Г. Г. Маркеса
Французький романіст Жуль Ренар колись сказав: «Слава – це безперервне зусилля». Ці слова спадають на думку, коли ми говоримо про творчість Габріеля Гарсіа Маркеса – письменника, який відчув аромат слави вже в юності та повністю наситився її смаком у зрілі роки. Маркес не шукав визнання та прихильності: він просто йшов дорогою, яку для нього було призначено ще тоді, коли маленьким хлопчиком бавився в дідовому будинку в Аракатаці, слухав фантастичні оповідки бабусі Транкіліни й навіть не уявляв, який скарб даровано йому.
«Полковникові ніхто не пише»
Вперше опублікований в 1961році. Історія розповідає про старого полковника у відставці, ветерана громадянської війни, який змушений жити в злиднях зі своєю дружиною на околиці невеликого колумбійського містечка. Багато років він чекає листа зі столиці з приводу пенсії, яка має бути надана йому як ветерану війни, але полковникові ніхто не пише.В 1991 році роман екранізував режисер Артуро Ріпштейн.
В 2000 році російський рок-гурт «Би-2» випустив пісню «Полковнику никто не пишет». Ця пісня також увійшла до саундтреку фільму «Брат 2».

«Осінь патріарха»
Роман був написаний в 1975 році. Прообразом незмінюваного диктатора , який перебував при владі більше 100 років, з'явилося кілька реальних персонажів , глав держав Латинської Америки : Хуан Вісенте Гомес ( Венесуела ) , Херардо Мачадо і Фульхенсіо Батіста ( Куба ) , Порфіріо Діас ( Мексика ) , Гаспар Франсиа ( Парагвай ) і т. д. За словами самого Габріеля Маркеса він переробляв його п'ятнадцять разів , при цьому спершу він провалився у продажу . Книгу не купували , і читачеві вона здавалася надто не схожою на «Сто років самотності ».
«Осінь патріарха»
Роман в гротескній формі оповідає про життя Патріарха - латиноамериканського диктатора , президента , який по суті є узагальненим образом всіх реально існувавших тиранів. За задумом автора герой є втіленням самої ідеї влади , при цьому описаний він у дуже фантасмагоричному і абсурдному вигляді. Реальні факти біографії президента зведені до мінімуму: відомо лише , що він народився в першій половині XIX століття ; носить ім'я Сакаріас ; його мати звуть Бендісьон Альварадо ; президентом його зробили англійські моряки ; дата же смерті точно невідома.

Розповідь про життя президента складається з безлічі пліток , історій , легенд , які нібито відбувалися з ним. Але автор часто протиставляє ці відомості один одному , і стає невідомо що правда , а що вигадка .
«Кохання під час холери»
Головною героїнею роману є Ферміна Даса . Вона відкидає пропозицію друга дитинства Флорентіно Арісу , розуміючи , що їх юнацька любов була лише наївним епізодом в її житті. У віці 21 рік ( крайній термін, який вона встановила сама собі для заміжжя) вона виходить заміж за Хувеналь Урбіно. Урбіно - лікар , він поглинений наукою та ідеями боротьби з холерою . Він дуже раціональна людина , все його життя чітко організованае. Любов Урбіно протиставляється любові Аріс , який сповнений старомодного романтизму. Ферміна дізнається , що Урбіно не був таким відданим чоловіком , як здавався . Він чесно зізнається їй про роман , який у нього був вже під час їхнього шлюбу . Після того , як Урбіно вмирає , любов між Фермін і Аріс спалахує з новою силою , коли вони вже не молоді люди. Але це не та наївна юнацька любов , а любов зрілих , які пізнали життя, людей. Вони здійснюють круїз на кораблі , що належить Арісі. Щоб уникнути зайвих зупинок для митних перевірок , вони повісили прапор , що означає наявність хвороби на судні (звідси і назва роману) . Однак з таким прапором їх не пускають назад , і люблячі відправляються в новий круїз .
Цікаві факти із життя письменника
У 1957 році 30-річний Гарсіа Маркес був кореспондентом на московському фестивалі молоді та студентів. Спомини про цю подію занотовані в есе „СРСР: 22 400 000 квадратних кілометрів без жодної реклами кока-коли!”
Щоб відіслати рукопис роману „Сто років самотності”, Маркесу не хватало 80 песо. Тоді він заложив міксер і фен своєї дружини Мерседес. Дізнавшись про це, вона сказала: „Не вистачає тільки, щоб роман виявився поганим”

В жовтні 2004 року було надруковано останній роман Маркеса „Спомини моїх сумних повій”. За місяць до офіційної презентації книжкові „пірати” викрали рукопис й запустили цю книгу у продаж. Письменник у відповідь на це змінив фінал роману. Мільйонний тираж було куплено за рекордно короткий строк. Піратські підробки, більшу частину яких конфіскувала поліція, на сьогодні омріяна річ для колекціонерів.
Цікаві факти із життя письменника
У 2006 році Педро Санчес, мер містечка Аракатака, в якому народився Маркес, запропонував перейменувати поселення в Макондо, на честь місця дії роману „Сто років самотності”. Було проведено голосування, але, хоча більше 90% тих, хто брав участь у голосуванні, проголосували за перейменування, так не сталося, тому що у голосуванні взяла участь лише половина із необхідних 7 400 мешканців.

У 2009 році уряд Мексики визнав, що мексиканська влада вела нагляд за Габріелем Гарсіа Маркесом з 1965 року по 1985 рік через його зв’язки з комуністичними режимами та лідерами.
Прощальний лист Габріеля Гарсіа Маркеса
Написаний ним після оголошення вердикту медиків про його смертельну хворобу
Я йду
Якби Господь Бог на секунду забув про те, що я лялька із ганчір’я, й дарував мені трохи життя, можливо, я не сказав би усього, що я думаю:
 я би більше думав про те, що говорю. Я би цінував речі не за їхньою вартістю, а за їхньою значимістю.Я би спав менше, мріяв більше, усвідомлюючи, що кожна хвилина із заплющеними очима - це втрата шістдесяти секунд світла.Я би ходив, коли інші від цього утримуються, я би просинався, коли інші сплять, я би слухав, коли інші говорять.І як би я насолоджувався шоколадним морозивом!Якби Господь дав мені трохи життя, я би вдягався просто, підіймався із першим променем світла, оголюючи не тільки тіло, але й душу.
Я йду
Боже мій, якби у мене було ще трохи часу, я закував би свою ненависть у лід і чекав, коли з’явиться сонце. Я малював би при зорях, як Ван Гог, мріяв, читаючи вірші Бенедетти, й пісня Сера була би моєю місячною серенадою. Я обмивав би троянди своїми слізьми, щоб смакувати біль від їхніх колючок та червоний поцілунок їхніх пелюсток.Боже мій, якби у мене було трохи життя... Я не пропустив би дня, щоб не говорити коханим людям, що я їх кохаю. Я би переконував кожну жінку і кожного чоловіка, що люблю їх, я би жив в любові з любов’ю.Я би довів людям, що вони не праві, коли думають, що старіючи вони перестають любити: навпаки, вони старіють тому, що перестають любити!Дитині я дав би крила і сам навчив би її літати.Старих я би навчив того, що смерть приходить не від старості, а від забуття.Адже я теж багато чого навчився у вас, люди.
Я йду
Я дізнався, що кожен хоче жити на верхівці гори, не здогадуючись, що справжнє щастя очікує нас під час спуску.Я зрозумів, що коли немовля вперше хапає батьківський палець крихітним кулачком, він хапає його назавжди.Я зрозумів, що людина має право подивитися на іншу зверху лише для того, щоб допомогти йому встати на ноги.Я так багато чому навчився від вас, але, правду кажучи, від усього цього небагато користі, тому що, напакувавши цим скриню, я помираю.