Презентація на тему «Гуменна Докія Кузьмівна»

Гуменна Докія Кузьмівна
Підготувала:
Шепель Поліна
До майстрів українського слова, що розгорнули свою творчу
діяльність  головним  чином  уже  в  еміграції  і  здобули  загальне
визнання,  належить  працьовита  і  талановита  письменниця
Докія  Гуменна.  Вона  була  ідеалісткою,  світлоносною  натурою,
яка гаряче любила літературу і людей.

Народилася  Докія  Гуменна  10  березня  (за  деякими
джерелами 7) 1904  р. в містечку Жашків  Таращанського повіту на  Київщині  (зараз  Черкащина)  в  сім’ї  інтелігентного  й музично  обдарованого  селянина-крамаря  Кузьми  Гуменного, предки якого походили з Волині, та Дарії Кравченко, шляхетної збіднілої хуторянки, котра змалку прищеплювала доньці любов до правди, чесної праці та фольклорних традицій.
Дівчинка  часто  гостювала  в  діда  й  баби  на  хуторі.  Саме  з цим вільним степовим життям пов’язані найприємніші спогади дитинства, про що письменниця розповідає в мемуарах.

У  1922  р.  вона  стала  студенткою  Київського  інституту народної  освіти,  обравши  літературно-лінгвістичний факультет.  На  той  час  припадає  посилене  захоплення літературою,  написання  перших  невеликих  оповідань,  що швидше  нагадували  ліричні  нариси.  Перший  твір  Д.  Гуменної називався  «У  степу»  і  надрукований  був  у  журналі «Сільськогосподарський пролетар», який виходив за редакцією письменника  Сергія  Пилипенка,  тодішнього  голови  Спілки селянських письменників «Плуг». Взагалі від 1923 р. її доля на декілька років була пов’язана з «Плугом»: за дорученням спілки вона бувала у відрядженнях  у різних  куточках  України,  публікувала  свої  нариси  в журналі «Плуг». 
Початкуюча  письменниця враз  стала  знаною,  навіть  знаменитою.  Разом  із  тим  поява
чесних репортажів викликала гострі напади офіційної критики.
Проте Докія Гуменна продовжувала писати і друкуватися. У
1930 р.  з’явилася  її  повість  «Де  недавно  ведмеді  ходили»,
вийшла  книжка  нарисів  про  колективізацію  «Стрілка
коливається»,  в  1931  р.  –  повість  «Кампанія»,  в  якій
письменниця  зробила  спробу  реабілітуватись,  але  даремно.
І  хоч  коло  відчуження  і  несприйняття,  жорстокої  і
несправедливої  критики  невблаганно  звужувалось,  все  ж
молода  письменниця  багато  писала,  вперто  працювала  над
собою. Останній  твір,  який  письменниця  ще  прагнула
опублікувати за радянських часів, мав назву  «Пахощі польових квітів».  Але і  вона  не  влилася  в  річище  соцреалізму  Таким  був  кінець письменницької кар’єри Докії Гуменної в радянській дійсності.

На  початку  Другої  світової  війни  Докія  Гуменна  жила  в Києві. У цей період вимальовувалися перші контури майбутньої тетралогії  «Діти  Чумацького  Шляху»  –  великого  епічного полотна,  яке  критики  вважають  головною  книгою  життя письменниці.  Поштовхом  до  написання  роману-епопеї  стало невтішне горе, яке спіткало авторку в 1942  р.:  перебиваючись з хліба  на  воду  в  придавленому  фашистською  окупацією  Києві, Докія  втратила  найдорожчу  людину.  Печаль,  скорбота обпікали пам’ять. «Щойно я поховала свою матір, і так хотілося саме її життя, все те, що вона розказувала про ту епоху, яка  вже ніколи не вернеться, вилити у слова, хотілося показати контраст між  тією  добою  і  катаклізмами,  що  випали  на  долю  мого покоління», – згадувала пізніше письменниця.

До  1943  р.  в  окупованому  Києві  вона  написала  три  перші книги  і  почала  четверту.  Стрімке  наближення  фронту поставило Докію Гуменну перед суворим вибором: залишитись
на  батьківщині,  але  не  мати  можливості  друкувати  свої  твори, чи  емігрувати  і  втілити  найважливішу  мету  свого  життя  – дописати  й  видати  правдиве  свідоцтво  про  події  в  Україні  в останні  півстоліття.  Письменниця  обрала  еміграцію.  Попереду
були  табори  для  переселенців,  поневіряння  і  непросте
вживання в чужий світ.
За жодну з книжок, що вийшли в еміграції, письменниця не
одержала  найменшого  гонорару,  –  навпаки,  усі  вони  були видані на її скромні заощадження.
У 1996 р. смерть перервала земне життя талановитої українки, перекресливши  чимало  її  планів,  не  давши  повністю  реалізувати
свій талант. І все ж обсяг і глибина зробленого нею вражають.
Та й сама письменниця  неодноразово  зізнавалася,  що  своє  завдання вбачає  в  тому,  щоб  нести  людям  світло  правди,  будити сумління, адже правда завжди була і незмінно залишатиметься першою заповіддю художника.