Чёт навеяло  Обратите внимание: Крокодил - москаль. )ШкіромийПростирадло - утікало,І білизна - хай їй грець,І матрасик, мов карасик,Від мене забрався геть.Я за мапу - мапа в шафу,Я за пензлик - той нишкомІ сховався під ліжком.Я хочу поїсти сало,Відрізаю шмат чималий,Але кляті ті шматиВід мене - під три чорти.недолугі,І чому всі речі вщертьЗаюрмились, схаменулисьІ сягнули шкереберть.Чобітки за рушниками,Рушники за мотузками,Мотузки за чобітками,Все батьківське надбанняШаленіє, скаженієІ тікає навмання?Раптом просто із горищаКлишоногий, наче рак,Шкутильгає водомийникІ до мене мовить так:Ти гидкеє, ти бруднеє,Неохайне поросятко,Ти брудніш за сміттєзбірник,У люстерко подивись!У тебе вапно на оці,У тебе г... на боці,У тебе такі капиці,Що іздерлись ногавиці!Навіть, навіть ногавиціВід тебе забрались геть!Дуже рано на світанкуМиють личко каченятаЙ пташенята,І шпачки, і пацючки.Ти єдиний не помивсяІ бруднечею лишився,Тож забрались від бруднечіІ панчохи, й чобітки.Я - шановний водомийник,Славнозвісний шкіромий,Водомийників керівникІ мочалок ланковий!Ледве гепну я ногою,І покличу козаків,Водомийники юрбоюВсі візьмуть напоготів.Закатують, відшматуютьНеохайних дітлахів.І прочуханку жорстокуЗапровадять над тобою,У Матвіївську затокуВмить занурять з головою!Замантулив в мідний таз,Заволав "Кара - барас!"Тої ж миті мило, милоЗась! - в волосся - мити зілля,Гілля, рілля і бадилляПідбадьорює:"Мию, мию сажотрусаПильно, щільно,Чисто, густо!Буде, буде сажотрусЧистий, мов різдвяний гусь".Тут мочало причвалалоІ мерщій малечу мить.Ось вовтузить, мов шибалоІ волає, і ганьбить.Від збентежених мочалокЯ мерщій, немов від палок,І вони чимдуж загаломНижнім Валом, Верхнім Валом.Я до Бабиного Яру,Навпростець я повз кошару,А вони - чезез мури,Як підступи ї щури.Тут назустріч мій коханий,Мій улюблений кацап,Він з Альошею і ВанєйПрямував, неначе цап,І мочалку, наче галку,Він щелепами цап-цап!А затим ногами він затупцювавІ руками він мене відлупцював"Уходи-ка ты домой", - вінмовляв,"Да лицо своё умой", - вінмовляв,"А не то как налечу", - вінмовляв,"Растопчу и проглочу", - він мовляв.Я по вулицях борснувсяпідтюпцем,Втік до водомийника кінецькінцем.Милом мивсь, цеберком грюкав,Як ударник п'ятиріччя.І багнюку, і гівнюкуВідокремив від обличчя.Тої ж миті капелюхСів на мене проміж вух,А за ним цукерок купа:"З'їж мене, малеча любо!"А за ними сала шмат:"Поласуй мене, мій брат!"Ось і зошит повернувся,Ось і коник без візка,І абетка з інглиш мовойСтанцювали гопака.Шанобливий водомийник,Славнозвісний шкіромий,Водомийників керівникІ мочалок ланковийЗакружляв мене у танкуІ, кохаючись, мовляв:"Ти тепер мені приязний,Ти тепер мені люб'язний,Тож нарешті ти, бруднеча,Шкіромия вшанував!"Треба, треба, треба митисьВдень і ввечері - то ж ба!Неохайним сажотрусамОй ганьба, ганьба, ганьба!Хай живе рушниченькопухкенькийі мило духмяне, мов ненька,і кістковий гребінь,і голярський камінь!Тож мийся, підмийся, голись!Пірнай, виринай, не барись!У лазні, ставку, на болоті,В Гнилім Тикичу,що в Кам. Броді,В Криму і в КарпатахУсюди й завждиВкраїні хвала - і воді!