Короче иду я недавно по родному Киеву с работы домой, наслаждаюсь запахами весны и тут замечаю на земле что-то чёрное. Смотрю - портмоне, кожаное, потёртое такое. Поднял, открыл. Гривен около штуки, и баксов 500, по нынешним временам очень солидная сумма. Всегда считал себя честным человеком, вот и пришло время испытаний лол. Признаюсь, морально потерзался минуты две, но короче принял волевое решение разыскать хозяина и получить плюсик в кармочку. Подоставал всякие там карточки, кредитка Привата не именая, и тут смотрю - визитка. Достаю, читаю - Дмитро Ярош. І одразу якось мені млосно на душі стало, закортілося боротьби та козацької звитяги, озираюся - а навколо пращури мої стоять, чубатими головами хитають, руки свої міцні на шаблі поклали та наче кличуть мене здобувати собі славу і Україні волю. Я мерщій додому побіг, аж дивлюся - жінка кулемет змащує, сусіди барикаду добудовують, під вікнами вже загін штурмгеверів в однострій перевдягається...з тої пори жодної мови крім української не розумію, руки мої по лікоть в крові російськомовних, харчуюся виключно ветеранами Великої Вітчизняної. І навіщно я той клятий гаманець підняв.Эх. смешно было бы, но вот свидомость именно так в малолетних дурачках и воспитывается...