Ні, не вмерла Україна!Я зустрічався з вами в дні суворі,Коли вогнів червоні язикиСягали від землі під самі зоріІ роздирали небо літаки.Тоді вас люди називали псами,Бо ви лизали німцям постоли,Кричали «хайль» охриплими басамиІ «Ще не вмерла…» голосно ревли.Де ви ішли — там пустка і руїна,І трупи не вміщалися до ям, —Плювала кров’ю «ненька Україна»У морди вам і вашим хазяям.Ви пропили б уже її, небогу,Розпродали б і нас по всій землі,Коли б тоді Вкраїні на підмогуЗі сходу не вернулись «москалі».Тепер ви знов, позв’язувавши кості,Торгуєте і оптом, і вроздріб,Нових катів припрошуєте в гостіНа українське сало і на хліб.Ви будете тинятись по чужинах,Аж доки дідько всіх не забере,Бо знайте — ще не вмерла УкраїнаІ не умре!18.10.1959Я встретил вас в годину лютой боли,Когда пожаров языки взвилисьДо звёзд, и люди глохли поневолеОт самолётов, вспарывавших высь.Тогда-то вас и окрестили псами:За страсть лизать хозяевам сапог,За «Ще не вмерла…» хриплыми басами,За «хайль» и взлёт руки наискосок.Там, где прошли вы, громоздились трупы,Но харкали в мурло из страшных ямУкрайны окровавленные губыФашистам и их верным холуям.Вы б пропили, распродали, ей Богу,Остатки нашей горестной земли,Когда бы Украине на подмогуС востока не вернулись «москали».Теперь вы вновь, стряхнув земли покровы,Торгуете ей. Каждый вороват.Вы новых палачей призвать готовыНа украинский хлеб и сала шмат.Вам слаще не отечество — чужбина,Где чорт придёт по душу в свой черёд.Так знайте — ще не вмерла Украина,И не умрёт! Украинский поэт Василь Симоненко