Жили-були три сестри. Одна була лінивою-преленівою. Друга злою-презлою. А третя і розумниця, і красуня, і рукодільниця - любо-дорого дивитися. Одного ранку зупинилася підвода біля їхніх воріт. Сестри вийшли подивитися, хто приїхав. На возі сиділа літня і не знайома їм жінка. - Хто ти? - Запитали вони. - Я - Доля. Прийшов час виходити вам заміж. Посадила їх Доля на віз і повезла видавати заміж. Заїхали вони в перше село. Бачать: в полі хлопець оре, і в руках у нього будь-яка справа робиться. Потрібно щось полагодити чи побудувати - всі до нього насамперед біжать. - Ось цей - твій, - говорить Доля першій із сестер. Висадили сестру і поїхали далі. Заїхали в наступне село. Там хлопець живе такий, що нікому в допомозі не відмовить. Добрий до всіх людей. Нарадуватися на нього народ не може - такий молодець. - Ось цей - твій, - говорить Доля другій із сестер. Висадили сестру і поїхали далі. Заїхали в ще одне село. У самому кінці села, в бруді, коло найстарішої розвалюхи лежить біля колодязя п'яний. Зупинила Доля віз і говорить: - Цей - твій. - Та нащо він мені?! Я ж ось і добра, і хороша, і рукодільниця... А ти мені такого нареченого даєш! Он сестрам яких знайшла; що - іншого для мене немає?! - Інші є, - відповіла Доля і, зітхнувши, додала, - але цей без тебе пропаде! Ця притча не вчить, що для того, щоб добре вийти заміж, треба бути злою або ледачою. Господь хоче, щоб усі люди спаслися, і веде нас до спасіння різними шляхами. І часом Він зводить нас з такими людьми, які зовсім гинуть. Але коли ми входимо в їхнє життя, то можемо перетворити його і допомогти їм змінитися на краще, тим самим врятувавши і їх, і себе. (ХРИСТИЯНСЬКА ПРИТЧА)