Контрольный выстрел "Дары смерти", концовка.Вариант "Росмэна":<— Привет!Это вернулся Джеймс. Он уже отделался от чемодана, совы и тележки и явно горел желанием сообщить новость.— Там Тедди, — запыхавшийся Джеймс показывал через плечо назад, в густые клубы дыма. — Я его только что видел! Знаете, что он делает? Целуется с Мари-Виктуар! — Мальчик был явно разочарован сдержанной реакцией взрослых. — Наш Тедди! Тедди Люпин! Целуется с нашей Мари-Виктуар! Нашей двоюродной сестрой! Я спросил Тедди, что он тут делает…— Ты им помешал? — сказала Джинни. — Ох, Джеймс, до чего же ты похож на Рона!— …а он сказал, что пришёл её проводить! А потом сказал, чтобы я катился отсюда! Он с ней целовался! — добавил Джеймс, словно опасаясь, что его не поняли.— Вот будет здорово, если они поженятся, — восторженно прошептала Лили. — Тогда Тедди правда будет членом нашей семьи.— Он и так обедает у нас четыре раза в неделю, — заметил Гарри. — Почему бы нам просто не пригласить его жить у нас, и дело с концом?— Да! — с энтузиазмом откликнулся Джеймс. — Я не против жить с Алом в одной комнате, а мою можно отдать Тедди.— Нет, — твёрдо сказал Гарри. — Вы с Алом не будете жить в одной комнате, пока я не решу, что дом пора сносить. — Он взглянул на помятые старые часы, принадлежавшие когда-то Фабиану Пруэтту. — Почти одиннадцать. Вам пора заходить в вагон.— Не забудь поцеловать от нас Невилла, — сказала Джинни Джеймсу, обнимая его.— Мама! Я не могу поцеловать профессора!— Но ты ведь знаком с Невиллом…Джеймс закатил глаза.— Так то дома, а в школе он профессор Долгопупс! Представляешь, я приду на зельеварение и скажу… — Покачивая головой над материнской глупостью, он дал выход своим чувствам, пихнув Альбуса. — Ал, пока! Берегись, не просмотри фестралов!— Но они же невидимые? Ты говорил, что они невидимые!Джеймс в ответ только рассмеялся, подставил щёку под поцелуй матери, на бегу обнял отца и вскочил в быстро заполняющийся вагон. Они увидели, как он помахал им из окна и побежал по коридору отыскивать друзей.— Фестралов нечего бояться, — сказал Гарри Альбусу. — Они очень добрые и совсем не страшные. И потом, вас повезут до школы не в каретах, а на лодках.Джинни поцеловала Альбуса на прощание:— Пока, до Рождества!— Пока, Ал, — сказал Гарри, обнимая сына. — Не забудь, что Хагрид пригласил тебя на чай в пятницу. Не ругайся с Пивзом. Не затевай поединков, пока не научишься сражаться. И не давай Джеймсу тебя морочить.— А если меня распределят в Слизерин?Это было сказано тихим шёпотом, чтобы не слышал никто, кроме отца. Гарри знал, что только миг разлуки мог вырвать у Альбуса этот вопрос, выдававший неподдельный и глубокий страх.Гарри присел на корточки, и лицо Альбуса оказалось чуть выше его головы. Из трёх детей только Альбус унаследовал глаза Лили.— Альбус Северус, — сказал Гарри тихо, так что слышать их могла только Джинни, а у неё хватило такта увлечённо махать в этот момент глядевшей из поезда Розе, — тебя назвали в честь двух директоров Хогвартса. Один из них был выпускником Слизерина, и он был, пожалуй, самым храбрым человеком, которого я знал.— Но если…— Значит, факультет Слизерин приобретёт отличного ученика, правда? Для нас это не важно, Ал. Но если это важно для тебя, ты сможешь выбирать между Гриффиндором и Слизерином. Распределяющая шляпа учтёт твоё желание.— Правда?— Моё она учла, — сказал Гарри.Он никогда раньше не рассказывал об этом своим детям, и увидел изумление на лице Альбуса. Но в этот момент по всему алому поезду уже захлопали двери, смутные фигуры родителей толпой устремились вперёд с прощальными поцелуями и последними наставлениями. Альбус вскочил в вагон, и Джинни закрыла за ним дверь. Из ближайших к ним окон высовывались школьники. Множество лиц, как в поезде, так и на платформе, было обращено на Гарри.— Чего они все смотрят? — спросил Альбус, протискивая голову в окно рядом с Розой и оглядывая соседей.— Не беспокойся, — сказал Рон. — Это всё из-за меня. Я страшно знаменит.Альбус, Роза, Хьюго и Лили рассмеялись. Поезд тронулся, и Гарри пошёл рядом с ним по платформе, глядя на худенькое, горящее от возбуждения лицо сына. Гарри махал вслед и улыбался, хотя вид поезда, уносящего вдаль его дитя, наполнял сердце грустью…— С ним всё будет в порядке, — тихо сказала Джинни.Взглянув на неё, Гарри рассеянно опустил руку и прикоснулся к шраму на лбу.— Конечно.Шрам не болел уже девятнадцать лет. Всё было хорошо.>А вот "А-ба-ба-га-ла-ма-га"<- Гей!Знову з’явився Джеймс. Він уже звільнився від валізи, сови й візочка, і його аж розпирало від свіжих новин.- Там Тедді, - повідомив він, задихаючись, і показав кудись у хмару пари. - Щойно його бачив! І знаєте, що він робить? Лижеться з Вікторією! - Він глянув на дорослих, явно розчарований відсутністю належної реакції.- Наш Тедді! Тедді Люпин! Лижеться з нашою Вікторією! Нашою кузинкою! Я спитав Тедді, що він таке виробляє...- Ти їм завадив? - не повірила Джіні. - Типовий Рон, яблучко від яблуні...- ...а він сказав, що прийшов її проводжати! А тоді сказав, щоб я йшов геть. Він лижеться з нею! - ще раз повторив Джеймс, наче боявся, що його не дуже добре зрозуміли.- Ой, гарно було б, якби вони одружилися! - захоплено про шепотіла Лілі. - Тедді справді став би членом нашої родини!- Та він і так уже чотири рази на тиждень приходить до нас вечеряти, - сказав Гаррі. - Запросимо його переселитися та й усе.- Так! - радісно підтримав Джеймс. - Я б тоді перейшов до Ала... а Тедді жив би в моїй кімнаті!- Ні, - рішуче заперечив Гаррі, - ви з Алом поселитеся в одній кімнаті лише тоді, як я вирішу, що наш будинок можна розвалити.Він зиркнув на старий облуплений годинник, що належав колись Фабіанові Превету.- Майже одинадцята, пора заходити в вагон.- Не забудь передати привіт Невілу! - нагадала Джейм-сові Джіні, обіймаючи його.- Мамо! Я ж не можу передати привіт панові професору! - Але ж ти знаєш Невіла...Джеймс закотив очі.- Поза школою так, а в школі він професор Лонґботом. Не можу ж я прийти на гербалогію і сказати йому: “Привіт!..”Скрушно похитавши головою, наче дивуючись маминому невігластву, він розрядив енергію, хвицьнувши ногою Албуса.- До зустрічі, Ал. Стережися тестралів!- Я думав, вони невидимі? Ти ж сам казав, що вони невидимі!Але Джеймс лише засміявся, дозволив матері себе поцілувати, поспіхом обійняв батька і заскочив у вагон, що швидко заповнювався учнями. Помахав усім рукою й побіг коридором шукати друзів.- Тестралів не треба боятися, - заспокоїв Албуса Гаррі. - Це лагідні створіння, вони зовсім не страшні. Крім того, ви не поїдете в школу на диліжансах, а попливете на човнах.Джіні поцілувала Албуса на прощання.- Побачимося на Різдво.- Бувай, Ал, - сказав Гаррі, обіймаючи сина. - Не забудь, що Геґрід запросив тебе наступної п’ятниці на чай. Не заводься з Півзом. Ніяких дуелей, поки не навчишся, як це робити. І не слухай Джеймса, якщо він почне тебе під’юджувати.- А що, як я опинюся в Слизерині?Він це прошепотів батькові на вухо, і Гаррі зрозумів, що лише ця мить розлуки змусила Албуса викрити всю глибину і щирість його страху.Гаррі присів навпочіпки, і Албусове обличчя було тепер трохи вище за його власне. Албус єдиний з трьох дітей Гаррі успадкував Ліліні очі.- Албусе Северусе, - сказав Гаррі тихенько, щоб не почув ніхто, крім Джіні, а вона була достатньо тактовна, аби вдати, ніби махає рукою Розі, яка давно вже була у вагоні, - тебе назвали на честь двох директорів Гоґвортсу. Один з них був слизеринцем, але я в житті не зустрічав відважнішої за нього людини.- Але ж який...- ...тоді гуртожиток Слизерина поповниться чудовим учнем. Для нас це не має значення, Ал. Та якщо це для тебе має таке велике значення, то обери Ґрифіндор, а не Слизерин. Сортувальний Капелюх врахує твій вибір.- Справді?- Так було зі мною, - відповів Гаррі.Він ще не розповідав про це дітям і побачив тепер, як здивувався Албус. Та двері вагонів уздовж поїзда вже зачинялися, розмиті постаті батьків юрмилися, востаннє цілуючи дітей і даючи їм останні поради. Албус застрибнув у вагон, і Джіні зачинила за ним двері. Учні повисовувалися з усіх сусідніх вікон. Безліч облич, на поїзді і на платформі, повернулися до Гаррі з Розою дивлячись на учнів.- Не турбуйся, - заспокоїв його Рон. - Це вони мене побачили. Я дуже популярний.Албус, Розі, Х’юґо і Лілі засміялися. Поїзд зрушив з місця, і Гаррі пішов поряд з ним, дивлячись на худорляве обличчя сина, що аж світилося від радості й хвилювання. Гаррі всміхався і махав рукою, хоч і відчував втрату, дивлячись, як віддаляється від нього син...Остання хмарка пари розчинилася в осінньому повітрі. Поїзд завернув за ріг. Гаррі стояв з прощально піднятою рукою.- Усе з ним буде добре, - прошепотіла Джіні.Гаррі глянув на неї, опустив руку й машинально торкнувся шраму-блискавки на своєму чолі.- Я знаю.Шрам не болів уже дев’ятнадцять років. Усе було добре.>