Datorer, persondatorer - Informationsblad för hembygdsgårdar

Datorer, persondatorer Tidiga datorer, stordatorer
Det kan diskuteras när datorn uppfanns och också vad som ska definieras som en dator. Enklast är kanske att definiera en dator som en elektronisk apparat som genom ett binärt talsystem styrs av program. Grunden är alltså ström på, eller ström av. Precis som vi med ett decimalt talsystem kan lägga ihop två tal och få en summa kan man göra det med ett binärt talsystem, skillnaden är att 5 skrivs 101 som uttyds med start från höger som:
1x2 upphöjt till 0 = 1
0x2 upphöjt till 1 = 0
1x2 upphöjt till 2 = 4
Vilket blir decimalt 0+1+4=5
I det här sammanhanget nöjer vi oss med att konstatera att under 1930-talet började man bygga datorer med radiorör/elektronrör och i de flesta fall var syftet militärt. ENIAC som byggdes i England för att beräkna projektilbanor under andra världskriget, men som inte blev klar förrän 1946, är förmodligen den bäst kända tidiga datorn idag, men då var det knappast någon som ens visste vad en dator var. I Sverige byggdes den första datorn 1950 och den fick namnet BARK. Efterföljaren från 1953, BESK, är dock mer allmänt känd idag.
Inledningsvis var alla datorer byggda med radiorör och sedan övergick man till transistorer och därefter till integrerade kretsar, IC. Den första datorn med just IC blev byggd 1969 och därmed var storleken på en dator mer skåplik än huslik. Det skulle inte dröja länge innan företaget Intel kunde presentera en hel dators alla komponenter på en skiva. Detta skedde 1971 och man kallade uppfinningen för mikroprocessor.
Datorer före 1960-talet var egentligen bara mer avancerade räknemaskiner som sköttes på ett påfallande manuellt sätt. Det fanns inga tangentbord och det fanns inga skärmar heller. Tidigare hade man styrt datorer genom att manuellt ställa om olika elektriska komponenter, men eftersom hålkort redan var etablerat för styrning av andra maskiner som till exempel de tabuleringsmaskiner man använde vid folkomröstningen 1920 i Sverige, började man använda dem för datamaskiner också.
Hålkort blev det gängse sättet att kommunicera med en dator. Arbetet gick till så att man använde ett styvt kort med förperforerade hål och eftersom datorers språk var binärt kom ett hål att beteckna en etta medan frånvaron av hål betecknade en nolla. Detta översattes sedan till exekverbar kod, alltså ett program eller som många säger idag, en app. Dessutom kunde man lagra resultatet från en körning på hålkort, så de var den tidens minnen också.
Det fanns apparater som kunde tillverka hålkort utifrån information om vad de skulle innehålla. De var utformade som ett slags skrivmaskin som kunde överföra information till hålkorten genom att stansa ut de förperforerade hålen. För att utföra detta arbete skapades en ny yrkesroll som kom att kallas stansoperatris. Som hörs av namnet var det precis som med växeltelefoni och maskinskrivning en kvinnlig yrkesroll.
Arbetssättet var följande:
Anta att man ville skapa en försäljningslista över senaste kvartalet med angivande av vilka produkter som sålts till vilket pris och från vilket försäljningsställe, kopplat med datum.
Först var man då tvungen att skapa ett hålkort för varje individuell försäljning med partnumret för produkten som såldes, identifikationsnumret för försäljningsstället samt övrig information som antal och datum. Därefter skapade man det program som skulle ta fram informationen på det sätt man ville. I normalfallet lagrades utfallet på hålkort, men det användbara resultatet skrevs förstås ut på skrivare.
Arbetet att skriva ett fungerande program kunde vara mycket tidsödande. Formatet var vanligen 80 tecken och 24 rader och innebar att man skulle skriva in en instruktion per rad. Skrev man fel blev resultatet att programmet inte fungerade, men som tur var kunde det felaktiga hålkortet lokaliseras så man behövde bara skriva om just det hålkortet. Däremot fick man ingen hjälp med vad felet bestod av.
Man skulle kunna tro att det här sättet att arbeta med hålkort bara blev en parentes i datorernas historia, men så blev det inte. I slutet av 1970-talet fick teknologerna på våra tekniska högskolor lära sig att programmera genom att stansa hålkort. Själva metoden att skriva program på hålkort blev också normen för hur avancerade program för stordatorer utformades. IBM skulle vid lanseringen av IBM 360, den första moderna stordatorn, använda sig av programmeringsspråket JCL, Job Control Language. Då kunde man visserligen skriva in sitt program via ett tangentbord och se resultatet på en bildskärm, men det var fortfarande samma format med 80 kolumner och 24 rader. Hade man skrivit fel på något tecken fick man nu visserligen lite mer information, men inte mycket mer. Det som kom ut var en samling felkoder som man fick slå upp i en manual för att se vad de betydde. Detta sätt att programmera var fortfarande standard för IBM:s stordatorer under 1980-talet och JCL fanns kvar till en bra bit in på 2000-talet.
I början av 1960-talet kom IBM:s 1401-dator. Det var den första dator som var designad för att hantera hålkort och det innebar att flera av de tidsödande arbetena med tabulering, kalkylering och sortering som tidigare utfördes av separata maskiner nu inkluderades i 1401 och det innebar också att handhavandet blev mycket enklare. Den använde också magnetiska band för att lagra och hantera data på ett bättre sätt. Det var en stor fördel jämfört med hålkorten. Något senare inkluderades en hårddisk och det innebar att man för första gången kunde komma åt data direkt istället för att söka efter den sekventiellt som man gjorde med hålkort och band.
Notera att även om IBM 1401 betraktas som den första riktiga datorn till ett rimligt pris så kunde man inte kommunicera med den via tangentbord och det fanns inte heller någon bildskärm. Den blev i alla fall en succé och man beräknar att den stod för 50 % av den totala datorförsäljningen 1965.
Det fanns alltså en del datamaskiner under 1960-talet, men kunskapen om datorer var minimal bland allmänheten. Användningsområdena var i första hand olika komplicerade matematiska beräkningar och i andra hand hantering av stora ekonomisystem eller lönesystem.
Det fanns förstås en del större företag och organisationer som började använda datorer redan under 1960-talet, men det var verkligen inte vanligt. När Asea skulle förbereda byggandet av Oskarshamns kärnkraftverk 1965–66 skedde det genom att Asea skickade hålkort med sina tidplaner till Saab i Linköping som hade en dator med tillräcklig kraft och sedan skickade Saab tillbaka resultatet till Asea. Mer avancerat var det inte.
Det var först när IBM introducerade sin serie IBM 360 som vi börjar närma oss modern databehandling och detta skedde 1967 i Sverige. Det var den första stordatorn som var utformad för att kunna täcka alla tänkbara behov, från beräkningar till affärsapplikationer och även från små användare till stora. Arkitekturen var också skalbar, vilket innebar att man kunde köpa en liten och billig stordator och utveckla sina program på den. Om man sedan behövde mer kapacitet var det bara att byta upp sig till en större modell och fortsätta med att använda samma program. Detta var en revolution i datavärlden. Tidigare hade man bara kunnat välja mellan en liten dator som man skulle växa ur om några år eller en för stor och dyr dator för behoven just nu. Just detta hade hämmat utvecklingen inom ADB. Nu var det hindret borta. Tillsammans med en mängd nyheter på det tekniska området var alltså tiden inne för modern databehandling. Notera att man nu visserligen hade en konsol med ett tangentbord för att styra datorn, men det fanns fortfarande ingen bildskärm och datorerna var byggda med transistorer, inte IC, integrerade kretsar.
I slutet av 1960-talet kom mindre datorer bland annat från Dell som utnyttjade de mindre integrerade kretsarna. Dessa datorer kom att kallas minidatorer. Nu fanns det alltså stor- och minidatorer på marknaden.
Nästa steg för stordatorerna kom under 1970-talet med IBM:s 370. Nu var integrerade kretsar standard och det fanns till och med en bildskärm av CRT-typ, alltså samma variant som funnits länge och även fanns i TV-apparater.
Sedan dess har stordatorernas utveckling varit mindre viktig ur ett användarperspektiv fast de har förstås enorm betydelse eftersom i stort sett allt det vi använder idag ligger på stordatorer eller servrar som de kom att kallas på 1990-talet. Idag är hårdvaran borta och man pratar istället om ”molnet” där allt lagras. Under många år fanns det starka konkurrenter till IBM, men de har försvunnit en efter en och idag är IBM lika dominerande som under 1960-talet. Det intressanta med stordatorer idag är deras förmåga att processa information så även om vi tycker att våra uppkopplade apparater är viktigast så hade det inte fungerat utan stordatorernas snabbhet och lagringskapacitet.
Mikrodatorer, persondatorer
Fram till 2000-talet ansågs allmänt att eran med mindre datorer startade på 1970-talet, men numera är man mer tveksam eftersom det visade sig att det italienska företaget Olivetti, som var känt för sina räknemaskiner, tillverkade en bordsdator 1964 som hette Programma 101 och visade upp den på en stor utställning i New York samma år. Storleken var inte större än en skrivmaskin och väckte stor uppståndelse. De främsta nyheterna var mindre storlek på ingående delar som till exempel minnet och ett nytt magnetiskt kort för att läsa in dataprogram samt en ny arkitektur. Den hade däremot inte ett fullt tangentbord eller bildskärm. Trots detta anses att den såldes i 44 000 exemplar i USA.
Man kan fråga sig varför det inte förrän på 2000-talet blev allmänt känt att denna dator hade funnits och sålts bra. Det kan finnas flera skäl till det. Ett skäl var att den betraktades, åtminstone i efterhand, som en avancerad kalkylator. Ett annat att den såldes under en kort tid och sedan försvann. Intressant att notera är att när HP började sälja en liknande apparat 1968 valde man att inte kalla den en dator utan en kalkylator. De blev trots det stämda av Olivetti för patentintrång.
För den intresserade finns det en film om Olivettis Programma 101 som visats på Kunskapskanalen i SVT. Den kan finnas på nätet.
Under 1970-talet började Texas Instruments att tillverka de första mikroprocessorerna, men det kom enbart till användning i större räknemaskiner och senare i miniräknare. Det var först när Intel 1974 introducerade sin mikroprocessor 8080 som kraften var tillräcklig för att tillverka det som man kom att kalla mikrodator. Den tillverkare som anses ha varit först med att tillverka en mikrodator var Altair som marknadsförde en byggsats för att köparna själva skulle få bygga sin dator. Denna första mikrodator liknade inte särskilt mycket våra dagars PC. Den bestod i princip av mikroprocessorn och det enda sättet att programmera den var att ställa in en mängd olika kontakter i rätt position och sedan läsa vad som hände genom att titta på de röda lamporna som lyste olika beroende på resultatet. Trots detta sålde de tiotusental maskiner det första året. Priset för denna mikrodator var som byggsats 400 dollar 1975, som är 2 300 dollar 2016, strax under 20 000 svenska kronor. Det var alltså inte vem som helst som köpte en mikrodator. Dessutom saknades viktiga delar som till exempel tillräckligt med minne, för att inte tala om en monitor som kunde kommunicera med datorn. Trots detta insåg de flesta att priserna snart skulle bli lägre och jämfört med minidatorer och stordatorer var det trots allt billigt.
I samband med att Altair presenterades i tidningarna såg två unga studenter, Bill Gates och Paul Allen, sin chans att kunna vara med i den fortsatta historien för mikrodatorer. De drog den riktiga slutsatsen att utan ett programmeringsspråk skulle inte mycket hända. De lyckades få kontakt med ägaren av företaget MITS som gjort datorn och fick honom intresserad för ett program som skulle kunna användas i Altair. De hade visserligen inte skrivit något program ännu, men sa att de hade gjort det. Programmet kom att kallas Altair Basic och skrevs på kort tid ihop av Microsoft. Nedan finns ett utdrag från den första manualen som beskriver hur man ska programmera:
Därmed var det första steget taget för bildandet av Micro-Soft, så stavades det inledningsvis.
Det följande året byggdes allt bättre mikrodatorer, men det var inte förrän Apple kom med i bilden som det på allvar började hända något. Apple bildades 1976 med bland andra Steven Jobs och Steve Wozniak i ledningen. Den första produkten hette Apple 1 och kan nog sägas vara en likvärdig produkt jämfört med Altair och med samma pris, följaktligen var det enbart ett fåtal exemplar som såldes. 1977 togs Apple II fram samtidigt som Commodore tillverkade sin första dator inriktad på hemmamarknaden. Intressant nog var det Bill Gates som tog fram hårdvaran som gjorde att Apple II kunde använda de program som fanns för stordatorer, så än så länge var de vänner, men det skulle förändras.
Apples dator stack ut med att ha bättre grafik och en öppen arkitektur som möjliggjorde för andra företag att tillverka komponenter som passade till Apple. Det var dock inte förrän 1978 som Apple tog ett rejält steg framåt genom att Steve Wozniak uppfann disketten eller som man sa då en floppy disc, floppy för att den var mjuk i motsatt till en vinylskiva. Det var en 5 ¼ tum stor minnesenhet som nu ersatte de gamla magnetbanden. Det innebar att man kunde läsa in program, lagra data, och framförallt söka efter data mycket snabbare. Detta gjorde också att man nu kunde installera och köra Visicalc på en mikrodator. Visicalc var ett enastående kalkylprogram när det kom, inte bara därför att det kunde köra avancerade beräkningar och skapa tabeller, utan också för att det gick att köra på en mikrodator, visserligen till att börja med enbart på Apple II, men med tiden på de flesta plattformar. Operativsystemet som användes var CPM, se mer om det nedan. Apple II var dessutom billig. Det kostade bara 100 dollar 1979, 350 dollar i år.
Visicalc var det första programmet som alla ville ha, både professionella användare och hemanvändare och det bidrog starkt till Apples fortsatta framgångar.
Apple II blev alltså den första mikrodator som man faktiskt kunde ha reell nytta av. Commodore och andra höll sig än så länge till enklare program, som rena matematikprogram eller spel. Å andra sidan var deras första modell, som fick namnet PET, en komplett dator med allt i en enhet, även skärm och tangentbord. Diskettläsare fanns dock inte. Commodore var faktiskt det företag som myntade uttrycket persondator och det stod även skrivet på deras datorer.
Året var alltså 1978 och mikrodatorer hade börjat säljas, men knappast några hade sålts i Sverige ännu. Däremot fanns det ett företag som redan på 1920-talet blev framgångsrikt genom att sälja radioapparater med radiorör och sedan TV. Det företaget var Luxor och de hade blivit kontaktade av Karl-Johan Börjesson på Scandia Metric och Lars Karlsson på Dataindustrier AB (DIAB) som ville tillverka en svensk hemdator. Vad de saknade var fabrikskapacitet och det hade förstås Luxor. De kom att använda en mikroprocessor från Zilog som var billigare än Intels och den kom att bli mer eller mindre standard för hemdatorer. De släppte sin första hemdator redan 1978 under namnet ABC 80. Framgången blev stor och man sålde cirka 10 000 datorer varav många gick till skolmarknaden. En ABC 80 kostade 10 000 kronor. Det anges ofta att den kostade 7 000 kronor, men det var utan moms. Idag skulle den ha kostat 35 000 så det var inte många privatpersoner som hade råd med den, särskilt inte med tanke på den begränsade användningen inledningsvis, men eftersom den använde Basic kom det snart en mängd olika program, men det gick inte att köra Visicalc som var Apples trumfkort. Å andra sidan sålde inte Apple i Sverige 1979 och skulle aldrig bli en spelare av storlek i Sverige vad gäller datorer.
Allmänhetens erfarenhet av mikrodatorer var under 1970-talet närmast lika med noll. Det förekom att man på naturvetenskapliga och tekniska gymnasier hade en minidator eller en mikrodator som visades upp, men det var ingen egentlig undervisning om datorer eller programmering och de flesta visste inte vad det var. Det fanns förvisso ganska många som använde datorer på sina arbetsplatser i slutet av 1970-talet, närmare bestämt 100 000, men 1970 fanns det inte ens 1 000. Det handlade nästan enbart om ekonomi- och eller lönesystem och arbetet skilde sig inte mycket från att sköta en bokföringsmaskin. På de tekniska högskolorna fanns det visserligen kurser i programmering, företrädesvis i Cobol eller Fortran, men ingen kurs om datorer och eller hur de fungerade.
1980 lanserade Luxor ABC 800 med flera modeller i avsikt att nå den professionella marknaden, men framgången blev liten. Just lanseringen av ABC-datorerna blev nog också startskottet till att börja med datautbildning eller som man sa då ADB-utbildning.
Detta år var Microsofts huvudsakliga inkomstkälla kretskort till Apple, men det skulle snart ändras. Bill Gates hade fått ett möte med IBM som nu hade bestämt sig för att gå in på mikrodatormarknaden och vid det mötet förklarade han att Microsoft hade ett operativsystem som var mycket bättre än Basic, men som i fallet med Altair hade de inget operativsystem ännu, fast de påstod det. Redan 1974 hade företaget Digital Research börjat utveckla ett kraftfullare operativsystem som kom att kallas CP/M och det skulle fram till början av 1980-talet vara det mest spridda även till Apple II. Grundaren av företaget hette Gary A. Kildall och man kan av namnet ana att det finns nordiska kopplingar och så är det. Hans pappa var norrman och hans mamma var svenska. Så kommer det sig att den person som startade den egentliga utvecklingen av operativsystem för persondatorer är halvsvensk.
Tydligen kunde han inte skydda sitt operativsystem för det lilla företaget Seattle Computer Products kopierade CP/M och kallade det QDOS, som intressant nog betyder Quick and Dirty Operating System. Detta kände förstås Bill Gates till, men tydligen inte IBM, för vad Gates gjorde var att erbjuda 50 000 dollar för QDOS och anställa Tim Paterson som var grundaren av företaget. Paterson låter ju också svenskt, men det har inte gått att verifiera.
Därmed kunde Microsoft fortsätta utvecklingen av QDOS och presenterade slutligen MS/DOS, i avtalet med IBM fanns nämligen en klausul som innebar att Microsoft (MS) kunde sälja DOS till vem som helst och det var väl det som så småningom gav dem världsdominans, men det saknades en viktig pusselbit.
Apple kunde nu konstatera att persondatorer med DOS vann allt större framgång, men vid ett möte med Xerox fick Steven Jobs se ett objektorienterat operativsystem som använde något som kallades Windows. Xerox hade uppfunnit ikoner som man tryckte på och då kom fönster upp. Man kunde dessutom starta flera olika program i olika fönster. Steven Jobs slöt ett avtal med Xerox som innebar att han fick rätt att överta deras prototyp och utveckla den vidare. De började genast med att skissa på ett projekt som skulle resultera i produkten Macintosh. Dessvärre var han så entusiastisk att han kontaktade Bill Gates för att visa ”framtidens” operativsystem och för att be honom utveckla det på samma sätt som Bill Gates gjorde med Apple II. Året var nu 1983 och Gates gav sina anställda order om att skapa ett liknande operativsystem. Gates visste att Jobs skulle lansera sin Macintosh i slutet av året så han gjorde det han gjort två gånger tidigare med Basic och DOS, han lanserade Windows fast det skulle dröja två år innan det blev färdigt och han gjorde det innan Apple lanserade sin Macintosh med ett fungerande operativsystem i januari 1984.
Bill Gates var alltså i första hand en bra och skrupelfri affärsman och ingen uppfinnare. Det var å andra sidan inte Steven Jobs heller, men han var en bra marknadsförare.
Macintosh rönte stor uppmärksamhet, men den var långsam, och försäljningen kom aldrig riktigt igång, Den blev så dålig att Steven Jobs fick lämna företaget (eller valde att lämna det) 1985.
1982 startades den första civilingenjörsutbildningen i ADB på Linköpings Tekniska Högskola och de andra högskolorna följde snart efter. För folk i allmänhet erbjöds ett så kallat datakörkort som var en kurs om i första hand hårdvaran i en dator. Man hade den bestämda uppfattningen att det var viktigt att veta vad en CPU var och hur in- och utenheter fungerade för att inte tala om bussar. Varför det blev så är svårt att förstå, men i fallet datorer skulle man lära sig tekniken, inte tillämpningen. Tänk om det hade varit fallet med elektricitet och ångkraft för att inte tala om telefoni.
En stor förändring skedde 1983 då IBM lanserade sin PC i Sverige. IBM, som hade 60 % av den totala datormarknaden, insåg att de också måste gå in på mikrodatormarknaden 1981. De använde sig då av Commodores slogan om personal computing, som i Sverige blev persondator. Uttrycket hade inte slagit igenom alls så när IBM kom med persondatorn upplevdes det som ett helt nytt namn och anammades omgående.
Det kanske inte var så förvånande att IBM nu kom med en persondator. Marknaden tycktes ju peka rakt upp och samtidigt var det många stordatoranvändare som tröttnat på att alltid vara helt i händerna på sina dataavdelningar. Om man 1983 som enskild datoranvändare ville göra en ny typ av bearbetning av data eller en personlig utformning av sina program var det antingen omöjligt eller tog väldigt lång tid. Det som hade bestämts på datoravdelningen var det som gällde. De tidiga mikrodatorerna hade visat på att den personliga möjligheten att påverka hur datorn arbetade var kanske den mest intressanta egenskapen och som många efterfrågade. Genom att Basic var så lätt att lära sig hade dessutom många redan provat på att programmera. En personlig dator låg alltså helt rätt i tiden.
IBM ändrade också sin filosofi för hur en dator skulle tillverkas. Tidigare var det mesta som ingick i en dator tillverkat av IBM eller av en kontrakterad underleverantör. Nu ville man istället att en PC skulle kunna byggas av standardprodukter som redan fanns på marknaden. För att detta skulle fungera var man förstås tvungen att beskriva arkitekturen bakom en PC och ange alla förutsättningar för att andra skulle kunna bygga delar till PC:n, till exempel kassettstationer, processorer och minnen.
Det innebar också att andra företag skulle kunna bygga kopior av IBM:s PC och just dessa skulle för lång tid framåt kallas för IBM-kompatibla PC. Att vara IBM-kompatibel tyckte de flesta var en bra idé, men inte Luxor med sina ABC-datorer som därmed själva orsakade sin konkurs.
IBM valde att som operativsystem använda Microsofts MS-DOS under eget namn PC-DOS, vilket i sin tur ledde till ett långt och fruktsamt samarbete. Microsoft och IBM har alltså inte alltid varit konkurrenter som de blev en tid efter att IBM lanserade OS/2 som operativsystem. Även om Microsoft var med om att utveckla även det, så skar det sig så småningom mellan företagen, främst därför att Microsofts egen version Windows 3.1 blev mycket mer populär än OS/2.
Den första persondatorn från IBM hette 5150 och hade diskettstation som nu var i det nya mer kompakta formatet 3 ½ tum. Den andra som kallades XT kom till Sverige 1984–85 och hade den första hårddisken. En sensation i sig även om den bara var på 10 MB, men på den tiden var det enormt mycket.
1985 lanserade Microsoft sitt nya operativsystem, Windows, och det blev omedelbart en succé. Kanske inte enbart för det nya gränssnittet utan också för att det ingick en mängd program ”gratis” såsom ord- och textbehandling samt kalkylprogram. Windows kom dock inte att installeras på IBM:s PC utan parallellt pågick ett samarbete för att ta fram ett ännu bättre operativsystem alltså OS/2.
Fortfarande var dock alla PC mer eller mindre stand alone och kunde inte utan svårighet kopplas upp mot stordatorerna. Modellen IBM 3270 PC skulle ändra på det. 3270 var den standard som terminaler (bildskärmar) använde för att kunna kommunicera med stordatorerna. Nu fanns det för första gången möjlighet att dels använda PC:n som just det, dels samtidigt kunna nå stordatorerna på ett enkelt sätt. Det ansågs verkligen vara ett stort steg framåt för PC:n. I Sverige började man internt använda 3270-PC 1986 på IBM. Det fanns en annan nyhet som kanske var ännu större. DOS hade ganska stora begränsningar som operativsystem. Det fanns maximalt 640 kb minne tillgängligt för ett program och man kunde inte ha flera program startade samtidigt. Ville man kalkylera fick man starta det programmet. Ville man sedan använda ett annat program måste man avsluta kalkylprogrammet och sedan starta ett annat program. Med 3270-PC kunde man ha flera program startade samtidigt och sedan flytta mellan dem. Det var alltså det första försöket med flera samtidiga sessioner som sedan skulle leda fram till OS/2 och Windows 3.1 och deras multikörning, alltså möjlighet att ha flera samtidiga sessioner igång. OS/2 lanserades på IBM 1987, men det var först 1990 som en tillräckligt bra version kom. För att göra en lång historia kort så blev OS/2 ett bra operativsystem, men det krävde för mycket kraft och var för omständligt och blev därför inte annat än en parentes i PC-historien.
Samtidigt med att IBM lanserade persondatorn i Sverige blev Commodore med sin hemdator C64 den mest köpta datorn i världen och det uppskattas att den såldes i 17 miljoner exemplar, varav cirka 100 000 såldes i Sverige. De hade runt 40 % av världsmarknaden, men under resten av 1980-talet tappade man marknadsandelar och var nere under 10 % 1988.
I samband med att Apple släppte sin Macintosh 1984 hade man också inkluderat en mus, men det var först när Windows slog igenom som alla PC började ha mus, alltså i början av 1990-talet. Macintosh var den första dator som hade grafiskt gränssnitt med rutor (windows) som öppnade sig och innebar att man kunde starta flera program, ett i varje ruta, även om de inte var aktiva i mer än en ruta åt gången. Skillnaden mot IBM 3270 PC var att man kunde arbeta med olika storlekar på rutorna, vilket inte var möjligt tidigare.
Under resterande delen av 1980-talet försvann i princip alla konkurrenter till IBM som inte gjorde IBM-kompatibla datorer. Den enda som blev kvar var Apple, men deras försäljning var liten eftersom alla större arbetsplatser använde Windows. Anledningen till det var främst att IBM dominerade stordatormarknaden och därmed gjorde det svårt för Apple att koppla sina datorer dit. Apple var dessutom dyrare än IBM och IBM-kompatibla PC.
Apple hade alltså egentligen ingen större påverkan på PC-marknaden i Sverige och knappast någon annanstans heller, förutom mindre nischer som desktop publishing.
Under senare delen av 1980-talet blev det allmänt med att använda kontorsprogram som kalkylprogram och OTB-program som står för Ord- och Text-Behandling. Just OTB hade redan under första delen av 1980-talet funnits som en separat lösning med egen hårdvara, men sedan kom de som vanliga PC-program. Det var dock först 1989 som Microsoft kom med sin Office-programvara som man kan tala om ett heltäckande utbud. Då fanns nämligen ett kalkylprogram, Excel, ett OTB-program, Word, och ett grafikprogram PowerPoint och de finns som de flesta vet fortfarande kvar. Läs mer om det nedan.
När det gäller mejl så började IBM 1981 internt att använda ett system som hette Proffs och som hade mejl, kalender och även en avancerad dokumenthanteringsmodul. 1986 var det år då samtliga anställda ska ha haft tillgång till Proffs, men det skulle dröja tills Internet var allmänt innan mejl också blev det, alltså efter 1995 i Sverige. Internt för personer kopplade till samma dator hade dock mejl funnits sedan 1960-talet.
1990 var det fortfarande inte många som hade en dator hemma och inte heller på arbetsplatserna. Däremot var det nu ganska vanligt med terminaler som kördes mot stordatorer eller minidatorer. Det fanns dock undantag och Sollentuna kommun var ett sådant som redan 1988 hade infört IBM 3270-PC till sina användare och de hade också sin första dataskola 1989. Just det året var det cirka 1,5 miljoner människor i Sverige som i någon mån använde datorer. På fem år var det en ökning med nästan 50 %, men det var alltså mest stordatoranvändare som hade terminaler. 546 000 personer hade 1989 datorutrustning i bostaden mot 178 000 år 1984. Det inkluderar dock även hem-PC och spel-PC. Noterbart var att andelen kontor som hade telefax ökade från 30 % 1988 till 68 % 1990. Alltså betydligt snabbare än datorerna.
Det kan vara intressant att titta på vad TV-programmet ”Tekniskt magasin” berättade om datorer. Tekniskt magasin var ett program som sändes redan från 1957 och det sista programmet sändes 1987. Samma år bestämde man sig för att starta något som kallades ”Computer corner”. Programmen från 1987 finns i öppet arkiv hos SVT.
Man berättade enbart om hemdatorer, inte PC eller persondatorer, och visade elementära office-program som någon hade skrivit ihop själv, men även programmet Wordstar. Allt utan grafik och med grön färg i ren DOS-miljö. Journalisten Oscar Hedlund var med och förklarade vitsen med mus och markör. Vi får också se hur man via modem med hastigheten 1,2 kb/s kan koppla upp sig till databaser på stordatorer. Det var förresten i Wordstar som de kortkommandon som vi fortfarande använder introducerades, till exempel ctrl c för att kopiera och ctrl v för att lägga in och så vidare.
När Compaq kom in på marknaden 1982 var det med affärsidén att enbart tillverka IBM-kompatibla datorer. Man var också först med att tillverka en bärbar dator redan 1982, fast den gick inte på batteri. Trots det såldes över 50 000 bärbara datorer inom ett år. Compaq kom till Sverige 1987 och många minns säkert att de hade hyrt in JR från Dallas för att göra reklam för dem. IBM i Sverige trodde nog inte att Compaq skulle bli en seriös konkurrent, men det blev de. Bärbara datorer var sällsynta i Sverige och det var först när Compaq 1989 släppte sin LTE som intresset ökade. Den hade nämligen både inbyggd hårddisk och diskettläsare och de nya 3 ½” disketterna med ett skyddande hårt konvolut. Disketterna kallades fortfarande floppy discs, men det var de ju egentligen inte. 1990 var försäljningen av bärbara datorer <10 % av det totala antalet sålda persondatorer. I USA och Japan var siffran 80 %. Orsaken till denna skillnad är svår att finna, möjligen kunde den bero på svenskens ovilja att ta med sig arbetet hem.
I Sverige såldes det 1990 ungefär 260 000 persondatorer inkluderande hemdatorer och det totala antalet beräknades uppgå till 700 000. Därmed blev persondatorer i antal fler än antalet sålda terminaler.
De dominerande PC-programmen var Lotus 1-2-3 för kalkyler och WordPerfect för texthantering. Microsoft var inte med på banan ännu trots lanseringen av officeprogram 1989, men det skulle ändra sig när man 1992 fick framgång med Windows 3.1. Troligen tack vare sin kunskap om hur Windows fungerade kunde de skapa program som fungerade snabbare och bättre än de DOS-baserade konkurrenterna.
1992 släppte IBM den första riktigt lätta bärbara datorn ThinkPad 700C. Den ansågs vara revolutionerande med sin eleganta design och nyheter som trackpoint istället för muskula eller musplatta. Den hade också en TFT-skärm som var mycket bättre än tidigare skärmar och i klass med de bästa bildskärmarna till stationära datorer.
Året därpå 1993 började andelen bärbara datorer att öka rejält, men det skulle dröja till 2006 innan de sålde lika bra som stationära. Ett av skälen var prisnivån. En bärbar dator var två-tre gånger dyrare än en stationär och hade dessutom sämre prestanda.
I augusti 1995 lanserades Microsoft Windows 95 som blev en omedelbar succé och sålde mer än en miljon de första fyra dagarna efter lanseringen. Microsoft Windows 95 hade ett nytt användargränssnitt och ett arbetssätt som betraktas som det första riktiga Windows. Noterbart var att den inte var möjlig att köra Internet på. Det blev den först i senare versioner och då inkluderades också Internet Explorer. Det är dock inte så konstigt som det låter. 1995 var användning och nyttan av Internet mycket liten i de flesta länder inkluderande Sverige.
Den webbläsare som var populärast var Netscape och det skulle dröja till slutet av 1990-talet innan Microsoft Explorer blev störst.
1995 blev det vanligt med CD-spelare i datorerna. 1998 började DVD-spelare att ersätta CD-spelarna.
1995 hade Telia skapat tjänsten ”uppringt internet”. Den fungerade så att man köpte ett modem som kopplades in i samma kontakt som den vanliga telefonen, som man alltså inte kunde använda då, och som kopplade upp sig som en fax. 1996 kom den att bli mer allmänt använd för dem som ville komma åt sina mejl utanför kontoret. Det stora flertalet mejlanvändare 1996 använde Microsofts Outlook som mejlprogram och det fungerade enbart på stordatorer eller minidatorer, fast nu började man kalla dem servrar. Det var också möjligt att komma åt andra program och data som tillhörde arbetet. Nu skulle man kunna tro att tjänsten uppringt internet försvann ganska snart, men det gjorde den inte. Först 2014 fasades den ut av Telia.
1997 hade Steven Jobs återkommit till Apple, och till allas förvåning och säkert även motvilja, hade han med Bill Gates i båten. Microsoft beslöt att satsa runt en miljard kronor i Apple. Anledningen till detta var att Microsoft var rädd för anklagelser från USA:s regering om monopolverksamhet. Apple lanserade nu nya Macintosh som kallades iMac och som var en futuristiskt utformad PC med olika färger på skalen. Fortfarande var det dock mest entusiaster som var intresserade.
I Sverige, men även i många andra länder, hade det blivit populärt med att bygga sina egna persondatorer och det hade i sin tur gett upphov till en helt ny bransch vars aktörer kallades PC-byggare. Det var små företag i de flesta fall, men det fanns även en del större. Deras affärsidé var att genom egna kanaler köpa in hårdvara från Asien och sedan sätta samman delarna i Sverige, alltså att bygga en PC. Monitorer och skrivare bedömdes dock inte vara byggbara utan de köpte man in från säljföretag i Sverige, exempelvis Samsung. De sålde företrädesvis till mindre kunder, men under 1995 hade de blivit så framgångsrika att deras marknadsandel låg på 15 % och 1996 hade den ökat till mer än 20 %.
När det gäller datoranvändning i hemmet är siffrorna osäkra på så sätt att SCB inte skiljer på speldatorer och persondatorer. 1995 var det i ålderskategorin 16–84 år så att ungefär 24 % hade dator. Internet var knappt mätbart, men siffran 2 % anges. Men den förefaller starkt överdriven.
1996 hade det ökat till 27 respektive 5 %. Detta oroade myndigheter och politiker med flera eftersom man var övertygad om att det var den rikare delen av befolkningen som köpte persondatorer medan den fattigare blev utan och på så sätt också riskerade att stå utanför samhället.
1997 tog därför regeringen beslutet om att införa en hem-PC-reform från 1998 som innebar att anställda fick möjlighet att låna – eller hyra mot s.k. bruttolöneavdrag – en persondator med tillbehör skattefritt. Efter avtalsperiodens slut, oftast tre år, fick man köpa datorn till marknadspris på begagnatmarknaden vilket ofta var en god affär.
Detta medförde att PC-försäljningen steg till oanade höjder och år 2000 hade 62 % av alla över 18 år en egen dator. Det innebar också att andelen med internetanknytning ökade till 51 %. Först 2000 började det alltså bli allmänt med internet. Då var också för första gången andelen som hade bredband mätbar. Det var 3 % som hade det.
2010 blev sedan det år då andelen datorer, internettillgång och bredband blev ungefär lika stora, runt 85 %. Den nya tiden var här med snabb access till sociala medier och mer skulle det bli när bredbanden blev snabbare och även TV tillgängligt via nätet.
Någonstans i slutet av 1990-talet och början av 2000-talet blev det mindre intressant med datorer generellt sett. Dels var det mesta redan tillgängligt i form av funktioner och det var mer intressant om det fanns tillräckligt snabbt bredband eller ej. Det skulle däremot dröja till 2010 då 4G blev allmänt tillgänglig innan man kunde köpa trådlösa modem som var tillräckligt snabba och billiga.
Istället blev digitala personliga assistenter, PDA, den produkt som alla ville ha. Den utvecklades snart till en handdator och sådana såldes det 250 000 stycken år 2000. Läs mer om det nedan.
2008 släppte Google sin webbläsare Chrome som faktiskt kom att bli en allvarlig konkurrent till Microsofts Internet Explorer. Mozilla Firefox hade släppts 2004, men har inte blivit tillräckligt stor för att utmana Microsoft.
Sedan dess har datorerna fått många fler fördelar, men egentligen inga nya tekniker bortsett från att allt fler apparater använder samma typ av gester för att skrolla, förstora etc. Den mest uppenbara skillnaden är att allt fler datorer har fått Solid State diskar, SD, som är ett flashminne som gör att datorn startar mycket snabbare och att skärmarna är av LED-typ.
Tablet-PC, iPod
Redan 2003 gjorde HP en storsatsning tillsammans med Microsoft för att införa en tablet-PC, det som senare kom att kallas surfplatta eller iPad (padda). Namnet tablet finns kvar även idag hos en del tillverkare och syftar på betydelsen skiva. Den hade löstagbart tangentbord och en penna som man kunde skriva med på skärmen på samma sätt som ett papper. Det fanns de som i och med denna funktion slutade att använda kollegieblock. Det blev dock ingen framgång av två skäl, dels var den för att spara ström underdimensionerad vad avser processorn, dels hade den inte inbyggt modem. Frågan är dock om den inte var för modern för sin tid, precis som handdatorerna.
Det skulle dröja till 2011 innan marknaden drog igång genom att Apple släppte sin iPad i Sverige med sitt ännu mer användarvänliga gränssnitt och därmed startade massmarknaden för surfplattor. Strax därefter kom Samsung med sin Galaxy som var den första surfplattan med operativsystemet Android. Nu finns det dock tendenser som visar att surfplattornas popularitet minskar eftersom smarta telefoner tar över allt mer.
Handdatorer
Handdatorer förtjänar ett eget avsnitt. Egentligen började det med att företaget Palm i slutet av 1990-talet tillverkade en personal digital assistant, en PDA, som skulle ersätta den vanliga almanackan men också användas för att skriva ner information och ha adresser och liknande i den. För att den skulle vara så liten som möjligt införde man en pekskärm med en pekpenna. Namnet blev Palm Pilot.
Produkten blev snabbt populär och det var verkligen status att ha en sådan även om den inte var så snabb jämfört med en almanacka i pappersformat. Många minns säkert kollegor som stod med sina pekpennor och letade efter lediga tider i kalendern i evigheter.
År 2000 såldes det 250 000 handdatorer, men ingen av dem hade ännu telefonfunktion. I en artikel i Affärsvärlden 2001 står följande:
”Förra året såldes 250 000 handdatorer i Sverige. I år räknar analysföretaget IT-research med att det säljs 400 000 handdatorer. Företaget anser att datorföretagen har trumf på hand gentemot telefontillverkarna eftersom de framtida mobiltjänsterna handlar om att koppla upp sig på nätet, använda e-post och multimedia och liknande som man ofta använder datorer till.”
Detta var visserligen sant, men det skulle visa sig att det inte alls blev datorföretagen som lyckades på denna marknad och intressant nog inte någon av de riktigt stora mobiltelefonbolagen heller.
2001 var det vanliga sättet att arbeta med en handdator att synkronisera den med sin PC. Så här skriver Aftonbladet om detta i en artikel just 2001:
”Genom att synkronisera den – koppla ihop den med din vanliga dator – kan du få med dig inte bara en kalender och ett kontaktregister, utan också din mejl, Word- eller Excelfiler som du jobbar med, databaser, pdf-filer och mycket annat. Jobba med dokumenten, boka möten och svara på mejl. När du synkar nästa gång kommer alla dina ändringar att föras över till din vanliga dator och du kan fortsätta att jobba där du var.”
Aftonbladet erbjuder också ett program som kan installeras i PC:n och som sedan laddar ner Aftonbladet som därefter kan synkroniseras med handdatorn. Så här skrev de om det.
”Aftonbladet senaste nytt - direkt i din handdator!
Nu kan du läsa rykande färska nyheter från Aftonbladet direkt i din handdator på väg hem från jobbet.
Med hjälp av gratisprogrammet AvantGo, som finns för PalmPilot eller WindowsCE/PocketPC, kan du enkelt läsa senaste nytt var du än befinner dig.
AvantGo håller reda på vilka nyheter du är intresserad av och uppdaterar din handpc automatiskt så fort du synkroniserar den.”
Det var så det började. Man synkroniserade information från internet via sin PC eller direkt från PC:n. Det fanns inte trådlös kommunikation eller telefon och det var alltså Palms operativsystem och Windows som gällde.
Compaq/HP hade vid den här tiden börjat marknadsföra en handdator under namnet iPAQ som kom att bli den huvudsakliga konkurrenten till Palm, men det fanns massor av andra också. Notera användningen av litet i, det som många senare skulle associera med Apples produkter. Men namnet iPAQ användes faktiskt första gången år 2000 och avsåg inte ens en handdator då.
2002 började det bli vanligt med integrerad WiFi, vilket gjorde att man inte behövde synka via datorn längre, men det var fortfarande snålt med tillgängliga nätverk.
2004 öppnade Tele2 ett 3G-nät och de första mobilerna kom ut på marknaden med 3G vilket medförde att runt 400 000 mobiler med 3G såldes det året, men det innebar inte att man började surfa på internet. Däremot var det en stor fördel för dem som hade handdatorer eller mobiltelefoner som kunde ta ner mejl alternativt fungera som ett modem till en bärbar dator.
2005 eller möjligen sent 2004 var det möjligt att köpa en handdator från HP, iPAQ h6315, som hade nästan allt, även global telefoni och GPRS. Den hade kamera, blåtand, MP3-spelare, kamera, WiFi, bra internetinterface och till och med ett riktigt tangentbord. Dessutom hade den en bildskärm som var vida överlägsen de bästa idag vad det gäller att fungera i stark belysning som solsken. Man kunde till och med låta solen lysa direkt på skärmen och fortfarande se vad den visade. 2007 fick den också 3G ett år före iPhone.
Nu fanns det alltså en handdator som vi så småningom skulle kalla smartphone, men den sålde inte särskilt mycket ändå. Vad berodde det på?
Ja, det kan inte vara priset för den kostade runt 600 dollar i USA och förmodligen mellan fem och sex tusen i Sverige. Alltså hälften av vad en mobiltelefon kostade 1996. Däremot kan det säkert vara så att många IT-avdelningar inte ville ha in ytterligare en komponent att supporta och det där med att komma ut på internet var inte så viktigt för de flesta, men den vanligaste invändningen mot handdatorer var storleken. Under tiden från den första fyrakilos biltelefonen och framåt hade storleken spelat en stor roll. Ju mindre desto bättre var parollen. Kunde man inte ha den i bröstfickan var den för stor. I mitten av 2000-talet var det mer sant än någonsin. Inte ens när GPS inkluderades i handdatorerna blev det något uppsving och fram emot 2005 minskade marknaden kraftigt. 2009 var handdatorer inte längre intressanta för den stora massan.
Publicerad med medgivande av Anders Angervall, http://andersangervall.se/nostalgi
10>
|