Povijest fizike

www.maturski.org
POVIJEST FIZIKE
FIZIKA je osnovna prirodna znanost (gr
. physis, priroda), unutar koje se istražuje i tuma
i materijalna stvarnost: struktura i odnosi osnovnih sastojaka materije, na osnovi iskustvenih
injenica i teorijskih istraživanja. Te se spoznaje oblikuju u shvatljive principe (po
etne nazore), tzv. zakone fizike, koji se definiraju egzaktnim matemati
kim aparatom.
U vrijeme nastanka naše civilizacije, fizika, tzv. philosophia naturalis, obuhva
ala je svu materijalnu stvarnost, no ve
su se u anti
ko doba iz ove “prafizike” odvojile grane unutar kojih se prou
avaju posebni problemi: medicina, astronomija, kemija, geologija, biologija, a u novije vrijeme razli
ite grane tehnike. I danas je fizika, u užem smislu, osnova svih grana prirodnih znanosti te je teško postaviti oštru granicu između fizike kao osnovne znanosti i znanstvenih disciplina proizašlih iz nje.
Do danas su se u jeziku zadržali tragovi sveobuhvatnosti fizike, npr. doskora se u nas gradski lije
nik zvao fizik, u engleskom je physician lije
nik, physic lijek, ljekarstvo, fizika je physics, u francuskom je le physique vanjština (tjelesna), a la physique je fizika.
Današnja fizika obuhva
a: klasi
nu mehaniku, termodinamiku, elektrodinamiku, optiku, zatim kvantnu mehaniku, statisti
ku fiziku i elektrodinamiku, nadalje teoriju relativnosti, atomsku i nuklearnu fiziku te fiziku subatomskih
estica (koja opet obuhva
a niz specijaliziranih grupa).
Gotovo svaka od tih grana ima dva vida istraživanja, eksperimentalni i teorijski, koji se
esto međusobno isprepli
u i utje
u jedan na drugi.
0.1 ANTIČKA FIZIKA
Ve
u prapovijesno doba
ovjek je stjecao prva empirijska fizikalna znanja. On je nau
io da upotrebljava npr. polugu iako nije znao zakon na kojemu se temelji njezina uporaba. Fizikalna znanja empirijski su se stjecala i u prvim civilizacijama: Egiptu, Babilonu i Kini. Iako se tih empirijskih znanja dosta nakupilo, ipak su ona interpretirana tek u staroj Gr
koj. Ipak, pilla tolasi - ingichka, pishiq, yaltiroq, tovlanib turadigan tola; ipak qurtining ipak ajratuvchi ikkita bezidan chiquvchi suyuqlikdan hosil boʻladigan tabiiy toʻqimachilik xom ashyosi. Ipak - ipak qurti pillasini oʻrab turgan uzunasiga bir-biriga yopishmagan, seritsin (ipak yelimi) bilan qoplangan va yelimlangan ikki toladan iborat. Tales (VII. st. prije Krista), bez obzira na to što je raspolagao malom koli
inom znanja, pokušao je na
i me đusobnu povezanost pojava, a tvrdio je da je sve proizišlo iz jednoga prvotnog po
ela – vode. Prapo
elo su tražili i drugi Grci, pa se tako kao prapo
elo isticao zrak ili vatra. Empedokle (V. st. prije Krista) smatrao je da su
etiri prapo
ela: zemlja, voda, zrak i vatra, od kojih svako može imati i
etiri kvalitete: toplo, vlažno, hladno i suho. Pitagorejci su napravili razliku između nebeskog podru
ja, koje je savršeno i nepromjenljivo, i zemaljskog, u kojemu je sve promjenljivo i nesavršeno. Tako je za ta dva podru
ja vrijedila i razli
ita fizika. Demokrit je, naprotiv, smatrao da se cijeli svijet sastoji od dvaju dijelova: punog i praznog. Puni se sastoji od malih
estica koje su nedjeljive i nazivaju se atomi. Svi fizikalni procesi nastaju zbog neprekidnog skupljanja i razdvajanja atoma.
5
Prema Empedoklu, tijela se razdvajaju ili spajaju mržnjom i ljubavlju. To su u biti sile, ali su shva
ene u psihološkom smislu. Silu je i Platon (427. 347. g. prije Krista) shva
ao u psihološkom smislu. Prema Platonu, postoji tendencija da se sli
no spoji sa sli
nim. Zbog toga i po
ela, zemlja, voda, zrak i vatra, zauzimaju svoja mjesta. Aristotel (384. 322.g. prije Krista), sli
no Platonu, uzimao je da po
ela teže svom prirodnom mjestu i takvo gibanje naziva se prirodnim gibanjem. Sva druga gibanja su nasilna i potje
u uvijek od sile kojoj je uzrok u prvom pokreta
u. Tako je za nasilna gibanja uvijek potrebna sila bez obzira na to kakvo je gibanje. Prostor je za Aristotela ograni
en i pun. Aristotel prihva
a razliku zemaljskog i nebeskog podru
ja za koja vrijede razli
ite fizike. Aristotelova fizika bila je kvalitativna i spekulativna, ali je imala velik utjecaj na razvoj znanosti. Arhimed (287. 212.), za razliku od Aristotela, uveo je u fiziku kvantitativne odnose. Prvi je dao matemati
ki zakon za polugu i matemati
ki formuliran zakon koji je kasnije nazvan Arhimedov zakon.
0.2 SREDNJOVJEKOVNA FIZIKA
Aristotelova prirodna filozofija, koja je uklju
ivala i fiziku, bila je op
enito prihva
ena u srednjem vijeku. Čak i Roger Bacon (oko 1214. 1292), koji je smatrao da je pokus mjerodavan za formiranje mišljenja o nekom znanstvenom problemu i koji je tražio da se u znanosti eksperimentira, bio je pristaša Aristotelove prirodne filozofije i svoje zaklju
ke donosio unutar nje. Ipak je u srednjem vijeku došlo do stanovitog napretka i do novih znanstvenih rezultata. Dana su rješenja u razli
itim fizikalnim podru
jima: optici, magnetizmu i u meteorologiji. Optika je doživjela izvanredni napredak tijekom srednjeg vijeka, osobito u razdoblju 1250. 1350. Zanimanje za opti
ke probleme inicirao je arapski u
enjak Ibn al Haitan (965. 1039), koji je izvršio izvanredan utjecaj na muslimanski Istok i latinski Zapad. Od opti
kih problema opet se najviše istraživao problem duge. Dietrich iz Freiberga, poznat i kao Theodoric, dao je rješenje postanka dviju duga koje je gotovo u potpunosti kasnije preuzeo Descartes. Problem plime uspješno je rješavan u srednjem vijeku, pa su Giacomo Dondi i Zadranin Federik Grisogono dali to
an opis pojave plime i njene kvantitativne odnose. U srednjem vijeku su rješavani i mnogi drugi fizikalni problemi, ali gotovo svi u okviru Aristotelove tzv. peripateti
ke prirodne filozofije.
Ipak, ve
u srednjem vijeku došlo je unutar te prirodne filozofije i do znatnih udaljavanja od Aristotelova gledišta. Ve
je Filoponos, koji je djelovao u prvoj polovini šestog stolje
a, smatrao da je dovoljno da se na po
etku gibanja utisne u tijelo sila koja mu održava gibanje, a da nije potrebno njezino stalno djelovanje izvana. Sli
no su tvrdili Ing Sin (980. 1037) i Jean Buridan (XIII.-XIV. st.). Prema Buridanu, tijelo dobiva na po
etku gibanja impetus koji održava gibanje tijela. U srednjem vijeku napravljen je velik napredak i u izu
avanju kinemati
kih svojstava gibanja. U tom pogledu osobito je važan Merton College u Engleskoj u razdoblju između 1328. i 1350. U tom koledžu uvedena je jasna distinkcija između dinamike i kinematike, definirano je jednoliko ubrzano gibanje kao ono gibanje u koje se jednaki prirasti brzine postižu u jednakim vremenskim razmacima, i dan je izraz za prijeđeni put kod jednoliko ubrzanoga gibanja.
U srednjem je vijeku u fiziku uveden i pojam kvantitativne promjene. U staroj Gr
koj promjena se promatrala kao kvaliteta, a u srednjem vijeku po
ela se promatrati
6
POVIJEST FIZIKE
promjena topline, intenzitet svjetla, promjena brzine, akceleracije i gusto
e, kao kvantitativna promjena. Neprekinutu promjenu brzine kod jednoliko ubrzanog gibanjaa grafi
ki je predo
ivao Nicole Oresme (1323. 1382).
0.3 KLASIČNA FIZIKA
Novi vijek je obilježen pojavom novih pogleda na materijalnu stvarnost. Ve
je Nikola Kuzanski u XV. stolje
u tvrdio da je prostor beskona
an, a to su krajem XVI. stolje
a prihva
ali Giordano Bruno (1548. 1600.) i Franjo Petriševi
s Cresa (1529. 1597.). Time je napušten Aristotelov pojam ograni
enog prostora.
U XVI. stolje
u u
enjaci su sve više napuštali kvalitativno promatranje fizikalnih pojava i sve više promatrali kvantitativne promjene i kvantitativne odnose. Kvantitativno promatranje fizike i uvođenje matemati
ke interpretacije bilo je uop
e zna
ajke renesanse.
Novu mehaniku, koja je bila bitno razli
ita od peripateti
ke, je po
etkom XVII. st. Galileo Galilei (1564. 642.). On je preuzeo sve rezultate koje su dobili prethodnici kritiziraju
i Aristotelovu prirodnu filozofiju. U prvom redu on, je prihvatio pojam impetusa i sve rezultate koje su dobili istraživa
i u Merton Collegeu. Njegova mehanika je temeljena na
isto matemati
kim na
elima. Galilei je matemti
ki izvodio svoje pou
ke iz nekih po
etnih tvrdnji, ali ih je potvrđivao i pokusom. Tako Galile izvodi poznati pou
ak da se prirasti putova kod jednoliko ubrzanoga gibanja odnose kao kvadrati proteklih vremena. Taj pou
ak Galilei je izvodio iz Oresmeovih i Buridanovih tvrdnji matemati
kim putem, ali i potvrđivao eksperimentalno. Galilei je dobro definirao gibanje koje je posljedica kosog izbacivanja tijela. On je držao da je to složeno gibanje. Osim toga, Galilei je kod slaganja gibanja upotrebljavao na
elo ustrajnosti iako ga nije dobro formulirao. Taj pojam strože je definirao Descartes. Galilejeva mehanika bila je samo kinematika, on nije htio raspravljati o sili, smatraju
i taj pojam nejasnim.
Rene′ Descartes (1596. 1650.) odbacio je pojam sile i umjesto njeg uveo pojam vrtloga. Naime, po Descartesu je prostor ispunjen eterom, a u tom eteru postoje vrtlozi koji su uzrok gibanja. Descartes je definirao i pojam održanja gibanja što je bio prvi zakon održanja jedne fizikalne veli
ine. Taj zakon zajedno s pojmom vrtloga postavio je Descartes u temelj svoje fizike. Pojam punog prostora i vrtloga u fluidima bili su važni u fizici XVIII. st.
U XVII. st. postalo je jasno da zemlja, voda, zrak i vatra nisu po
ela jer se mogu dalje rastavljati. Oštru kritiku tih po
ela dao je Robert Boyle (1627. 1691). Umjesto tih po
ela, znanstvenici su sve više prihva
ali Demokritov atomizam koji je bolje odgovarao op
im atomisti
kim shva
anjima u matematici i fizici toga doba. Na temelju atomisti
kog shva
anja i Boyleove kritike tražio se tada model strukture tvari. Stvaranju tog modela pomogli su Boyleovi pokusi s plinovima, a plin je bio vrlo prikladan da se na njemu promotri model strukture tvari, jer se mogao stla
iti, a i ekspandirao je ako nije bio u tome sprije
en. Izneseno je više teorija koje se mogu podijeliti na one koje pretpostavljaju stati
ki model plina i one koje predlažu kinemati
ki.
Isaac Newton (1642. 1727.) dao je stati
ki model udaljenih
estica među kojima djeluje sila. Prema kinemati
kom modelu su
estice u silnoj uzbuđenosti te jure kroz
7
FIZIKA – ODABRANA POGLAVLJA
prostor ispunjen vrlo finim fluidom. Pod utjecajem Descartove fizike znanstvenici su držali da gibanje
estica dolazi od vrtloga u tom fluidu.
Peripateti
ka i atomisti
ka shva
anja odražavala su se i u XVII. st. i na shva
anje prirode svjetlosti. Aristotel je držao da je svjetlost val, a Demokrit je smatrao da se kroz prostor šire
estice koje prenose svjetlost. Jedno i drugo gledište prihva
eno je u XVII. stolje
u. Descartes je prihvatio prirodu svjetla kao vala koji se širi kroz fluid, a Christian Huygens (1629. 1695) na tom je temelju izgradio svoju teoriju
estica tei na temelju toga zasnovao svoju korpuskularnu teoriju svjetlosti.
Newtonova mehanika. Newton je dovršio proces stvaranja nove prirodne filozofije, odnosno fizike. U prvom redu, on je na temelju Keplerovih gledišta o privla
enju među tijelima i drugih nastojanja u XVII. st. formulirao op
i zakon gravitacije. Iz njega je matemati
ki izveo Keplerove zakone i to je smatrao dokazom da je pretpostavka izre
ena zakonom gravitacije dobro izabrana. Newton je smatrao da taj zakon vrijedi i za mehaniku na Zemlji, pa da je uzrok padanja kamena u toj op
oj gravitaciji, a da on vrijedi i u nebeskim prostranstvima. Ipak, Newton nije odredio prirodu tog privla
enja budu
i da bi to tražilo da se postavljaju pretpostavke koje ne izlaze iz pokusa, što je on smatrao nedopustivim. Na temelju Galilejevih, Descartesovih i drugih gledišta XVII. st. formulirao je Newton na
elo ustrajnosti, zatim pou
ak da je promjena gibanja razmjerna sili koja je proizvodi i pou
ak da svakoj akciji odgovara isto tolika reakcija. Ta tri pou
ka Newton je postavio u temelj svoje mehanike i iz njih matemati
ki deduktivno izvodio ostale tvrdnje. Newtonova metoda je bila geometrijska i pod snažnim utjecajem Euklida. Newton je, osim tih pou
aka na po
etak postavio svoje mehanike i nekoliko pojmova koje je definirao, kao npr. masa, veli
ina gibanja, sila inercije i dr., a pojmove prostora, vremena i gibanja nije definirao smatraju
i ih potpuno poznatim. Prihvatio je od Giordana Bruna pojam beskona
nog prostora koji je homogen i nazivao ga apsolutnim prostorom. Vrijeme je također smatrao apsolutnim. Iako je sve tvrdnje Newton formulirao op
enito, ipak je mehaniku ograni
io samo na Sun
ev sustav. Proširenje Newtonove mehanike na cijeli svemir izvedeno je tek u XIX. stolje
u.
Analiti
ka mehanika. U XVIII. st. L. Euler, J. R. D’Alembert i J. L. Lagrange dali su Newtonovoj fizici analiti
ki oblik, pa je tako došlo do tzv. analiti
ke i racionalne mehanike. Ti su znanstvenici iz jedinstvenih na
ela izveli analiti
ki sva podru
ja mehanike.
G. W. Leibniz i njegovi sljedbenici bili su uvjereni da se u prirodi ne događaju skokovi, pa su postavili tzv. zakon neprekinutosti koji vrijedi bez iznimke u prirodi. U XVIII. st. taj je zakon doživio brojne kritike budu
i da nije u skladu s mnogim iskustvenim
injenicama (između ostaloga protivio se slu
aju skoka brzine pri sudaru dviju kuglica). Nastojanje da spasi taj zakon navelo je Dubrov
anina Ruđ er Boškovi
a (1711. 1787.) da dade sasvim novu teoriju o strukturi tvari. Po toj teoriji, sila je među
esticama u vrlo malim udaljenostima odbojna, zatim nekoliko puta mijenja predznak i u ve
im udaljenostima postaje privla
na. Ta su gledišta uvelike utjecala na razvoj fizike u XIX. st.
Iako je u XVII. st. dosta prihva
ena peripateti
ka koncepcija širenja svjetlosti kao vala, ipak je peripateti
ko tuma
enje postanka boja kao miješanja svjetla i tame stvaralo mnoge poteško
e. Mnogi su znanstvenici opazili da se prolaskom svjetlosti kroz prizmu
8
POVIJEST FIZIKE
dobiva niz razli
itih boja. Newton je, traže
i uzrok toj pojavi, na temelju mnogih pokusa zaklju
io da je bijela svjetlost sastavljena od niza boja koje je nazvao spektar. U XVIII. st. nije bilo mogu
e potvrditi koju teoriju svjetla treba prihvatiti. Međutim, kad je Thomas Young (1773. 1829.) oko 1800. otkrio interferenciju svjetlosti i valove svjetlosti usporedio s valovima zvuka i valovima vode, bila je valna teorija svjetlosti gotovo jednodušno prihva
ena.
Slika 0.1 Naslovna stranica Newtonovih Principa iz godine 1687., u kojima je prirodna filozofija – fizika prvi put sustavno postavljena
Grci su promatrali svijet kao cjelinu. Tako oni nisu nikada promatrali pojedini događaj ili proces izolirano od preostalog svemira. Pokusi u XVI. st. ponukali su u
enjake da usredoto
e svoju pozornost na konkretnu eksperimentalnu situaciju. Sve je više prevladavalo mišljenje da treba pažnju koncentrirati na mali broj okolnosti u izoliranoj situaciji. U takvom izoliranom sustavu ostajala su sa
uvana neka svojstva i veli
ine. Descartes je govorio o o
uvanju veli
ine gibanja, a Huygens je smatrao da je veli
ina mν2, gdje je m masa a ν brzina tijela, konstantna u nekom zatvorenom sustavu. Leibniz je nazivao tu veli
inu živa sila.
9
FIZIKA – ODABRANA POGLAVLJA
Istraživanja toplinskih pojava. Atomisti
ka shva
anja u XVII. i XVIII. st. utjecala su i na predodžbe topline. Ve
ina znanstvenika, koja je prihva
ala atomisti
ku strukturu tvari, u to doba je zamišljala i da toplina dolazi od gibanja atomskih
estica. Daniel Bernoulli (1700. 1782.) dao je model plina na temelju pojma gibanja
estica. Uz takvo su shva
anje pristali i Euler, Lavoisier i Laplace.
Usprkos uspjeha te teorije, došlo je u njoj i do nekih teško
a. Naime, mehani
ka teorija topline bila je u biti kvalitativna i nesposobna da dade neke zadovoljavaju
e kvantitativne rezultate u prvoj polovini XVIII. st. Iz pokusa je izgledalo da postoji neki agens koji ne samo što djeluje na osjet opipa, a osje
a se kao temperatura tijela, nego izaziva i promjenu sastava tijela. Takav agens nađen je u okviru Descartesove prirodne filozofije. Tako je toplina shva
ena kao fluid karakteristi
an za toplinske procese. Ta teorija omogu
ila je kvantitativno mjerenje topline .
Slika 0.2 Naslovna stranica Boškovi
eve Teorije iz 1763, u kojoj je izložen potpuno nov pogled na materijalni svijet i pojave u njemu
Elektricitet i atomizam materije. Elektricitet su gr
ki atomisti tuma
ili mehani
kim kontaktom između objekta koje privla
eno i onog tijela koji je privu
en. Ta fizikalna veza je emisija koja potje
e od natrljanog jantara ili od magneta. U XVI. st. je William Gilbert prihvatio tu teoriju i zamislio da se oko natrljanog jantara ili oko magneta
10
POVIJEST FIZIKE
stvara neki efluvij. Kao atomisti
ka teorija topline i atomisti
ka teorija elektriciteta, ta je teorija zbog pokusa u XVIII. st. doživjela. modifikaciju. Za C. F. de Cisternay du Faya (Dufay) postoje dvije vrste elektriciteta, pa tako natrljano staklo odbija natrljano staklo, natrljani jantar odbija natrljani jantar, a natrljano staklo privla
i natrljani jantar. On je efluvij tuma
io kao vrtlog koji okružuje svaki elektri
ni objekt. To je potaklo na mišljenje da je i elektricitet fluid. B. Franklin je kona
no prihvatio postojanje samo jednog elektri
nog fluida kojega može biti više ili manje od normalnog. To je omogu
ilo kvantitativna mjerenja i pomoglo da C. A. Coulomb dođe do zakona koji nosi njegovo ime.
Jedan od prvih modernih modela strukture tvari dao je John Dalton. On je prihvatio atomisti
ku strukturu tvari i zamislio da svaki atom okružuju ljuske s atmosferom topline i tako omogu
uju fizikalni kontakt među atomima. Nove informacije o strukturi tvari pribavili su pokusi s plinovima. Osobito su bili važni pokusi J. L. Gay-Lussaca, na temelju kojih je Amadeo Avogadro izgradio novi model strukture tvari. On je pretpostavio da su atomi rasuti u praznom prostoru i da se spajaju u molekule. Na temelju postulata koji je poznat kao Avogadrov zakon on je uspio objasniti gotovo sve kemijske rezultate poznate u njegovo doba.
Iako je Leibniz uveo pojam žive sile koja je u biti energija, ipak tada još nije bio poznat pojam energije uop
e. Lavoisier i Laplace poistovjetili su toplinu s Leibnizovim pojmom žive sile,
ime je uspostavljena korespondencija između topline i mehani
ke energije. Po
etkom XIX. st. na temelju mnogih pokusa postalo je jasno da mora postojati neko jedinstveno na
elo na kojemu se temelje mehani
ke i toplinske pojave, a 1842. g. Julius Robert Mayer (1814. 1878.) dokazao je da postoji op
a ekvivalencija i o
uvanje svih oblika energije. To je sve više upozoravalo na to da bi ipak morala biti vjerojatnija pretpostavka kineti
ke teorije topline nego fluida. Teoriju topline na temelju gibanja
estica dao je James Prescott Joule (1818. 1889.).
Pojam polja djelovanja. Po
etkom XIX. st. fizi
ari su pretežito vjerovali da postoji neko djelovanje na daljinu i postupali su s tim pojmom
isto formalno, ne pitaju
i se kakav je stvarni mehanizam tog djelovanja. Na takav na
in bi djelovala međusobno dva naelektrizirana tijela, magneti i tijela op
enito gravitacijskom silom. Ali zaobilaženje biti problema po
elo je sve više smetati daljem razvoju znanosti i bilo je nužno da se pronađe upravo taj mehanizam djelovanja sile. Michael Faraday (1791. 1867.) u po
etku je tražio taj mehanizam u Boškovi
evoj ideji središta sila. Međutim, Gilbertovi pokusi, koji su pokazali da se željezna piljevina postavlja na određene krivulje oko magneta, dopunili su tu po
etnu ideju. Nakon toga, Faraday je tvrdio da su magnetske crte sila realne iako nevidljive, i da one prenose međusobno djelovanje tijela. Te crte same po sebi nisu supstancija, ali nastaju zgušnjavanjem etera za koji je i Faraday uzimao da ispunja prostor i omogu
uje zra
enje ugrijanih tijela. Prostor ispunjen tim magnetskim crtama nazivao je Faraday magnetskim poljem, a isto tako prostor koji okružuje elektri
ki nabijeno tijelo elekri
nim poljem.
Elektromagnetski valovi. Clerk Maxwell je našao matemati
ki oblik za Faradayeve eksperimentalne rezultate, posebno za njegove pokuse djelovanja magnetskog polja na elektri
no i obrnuto. Maxwell je dobio skup jednadžbi polja iz kojih je izvodio i takve rezultate koji još nisu bili provjereni eksperimentalno. Po Maxwellu, za neku dugu ravnu žicu koja vodi elektri
nu struju postoji u okolnom prostoru tzv. elektromagnetsko polje. Ako elektri
ni naboji u žici dobivaju akceleraciju, prema Maxwellovim
11
FIZIKA – ODABRANA POGLAVLJA
jednadžbama vidi se da je time odaslan u okolni prostor impuls neke energije i taj se širi brzinom svjetlosti. Ako struja u žici oscilira, valni
e se niz neprekidno širiti u svim smjerovima brzinom svjetlosti. Zbog toga je Maxwell zaklju
io da je svjetlost elektromagnetski val.
William Herschel istraživao je (1801.) termalna svojstva spektra i utvrdio da se toplinski efekt pove
ava u blizini vidljivog dijela spektra. Iste je godine J. Ritter pustio da padne spektar Sunca na plo
u pokrivenu srebro-nitratom i opazio da se pocrnjenje širi prema ljubi
astom podru
ju spektra. Time je postalo jasno da vidljivo svjetlo predstavlja samo dio neprekidnog spektra elektromagnetskih valova. 1888. je Heinrich Hertz (1857 ...1894) pokazao da se oscilacijama iskre izmeđ u dviju kuglica spojenih na izvor struje stvara elektromagnetski val koji može proizvesti iskru između drugog para kuglica postavljenog na nekoj udaljenosti od prvih, pa je na taj na
in potvrdio Maxwellovu teoriju barem za frekvencije koje su razli
ite od frekvencija vidljivog svjetla.
|