Гончаренко Семен Васильович

Гончаренко Семен Васильович (Княжичі, Остерський повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія - Княжичі, Українське комісарство, Німецьке царство) - грішний християнин з теренів історичного Задніпров'я, поряд з Новим Києвом, уродженець і житель села Княжичі Остерського повіту Чернігівської губернії, нині Броварського району Київської області, жертва розкуркулення і пов'язаних з цим переслідувань, а також гітлерівської окупації Українського господарства 1940х. Поминається у храмах і монастирях Східної Церкви, в т.ч. у рідному селі.
== Життєпис ==
Народився в селі Княжичі, в місцевій родині Гончаренків, нащадків переселенців з Фастівщини кінця 18го - початку 19го ст. В молодості, в 1920х рр. бачив на власні очі розорення батькового господарства ("розкуркулення"), одним з наслідників і спадкоємців якого мав бути. Під впливом побаченого, ховаючись від переслідувань в 1930х рр. переселився в Київ, столицю Українського господарства. Повернувся додому лише в 1941 році, разом з німцями, сподіваючись на переміну обстановки, про що згодом судячи за все пожалів. Убитий у 1943 році відступаючими гітлерівцями разом з братом Михайлом і сином на очах у свого племінника Івана, який загибель батька і брата судячи за все не міг до кінця забути протягом свого подальшого життя.
Рідний дядько українського радянського педагога Івана Михайловича Гончаренка, блаженного діда Івана зі Шрамківської пустині, брат Михайла Васильовича Гончаренка, рідного діда Федора Фрипулья, судячи за все убитий разом з братом Михайлом і сином та кількома іншими родичами і односельцями на очах у свого племінника Івана, якому тоді лише чудом пощастило врятуватися і який так і не міг забути загибель рідних і до кінця простити гітлерівським антихристам і їх прихильникам з числа місцевих скоєне, в т.ч. загибель дядька і батька до кінця свого життя, стверджуючи, що: "Сталін і його люди - антихристи, іроди і душогуби, але ви тоді не жили - не маєте права судити, Сталін і його люди - антихристи, іроди і душогуби, але Гітлер і його люди - ще більші антихристи, іроди і душогуби".
Успадкував від свого батька непогане господарство з землею, млином, будинком та сільгоспреманентом. Практично все було експропрійоване прихильниками радянської влади, партійними комуністами і сільськими активістами, в т.ч. з числа родичів і односельців. Після розкуркулення разом з родиною (сином) ховався від переслідувань і можливої висилки на схід, углиб Росії на теренах Києва до приходу гітлерівців, сподівався що при них життя в Українському господарстві і рідному селі зміниться на краще, повернувся у рідне село у 1941 році, у 1943 році перед відступом гітлерівських окупантів отримав кулю в лоб. Його будинок у селі Княжичі відомий тим, що там розташовувались пошта і відділення ощадбанку.
Житель "козацьких сіл і хуторів на Задніпров'ї", грішний православний християнин, людина Святої Троєщини з діда-прадіда, поминається у православних храмах і монастирях разом з дідами-прадідами, батьками, братами і сестрами і іншими родичами.