Mens vi venter på barbarerne

Mens vi venter på barbarerne (estaliansk: Esperando a los bárbaros) er et skuespil af Jacopo Tarradasch skrevet i 140 5E. Det regnes som et af de mest kontroversielle, aparte, minimalistiske og mærkværdige stykker i historien. Det er dramatikerens sidste værk.
== Baggrund ==
Originalteksten blev skrevet i efteråret 140 5E. Ifølge Tarradasch selv var det inspireret af Ludwig Hermanns maleri Mann und Frau den Mond betrachtend. Det er dog muligt, at han forvekslede det med samme malers Zwei Männer in Betrachtung des Mondes. I begge tilfælde står to personer ved et livløst træ og stirrer mod månen og stjernerne. Hvorfor ved vi ikke, ikke ulig stykket hvor personerne heller ikke rigtig ved, hvorfor de gør som de gør.
Stykket blev uropført på Geheimnisstrasse Teater i Altdorf den 4. Niveus 140 5E og blev mødt med lige dele forvirring og forargelse, dels for sin tilsyneladende absurditet og meningsløshed og dels for sin lidet flatterende fremstilling af adelige.
== Karakterer ==
* Vladimir, en skildvagt
* Estragon, en skildvagt
* Blumenthal, en godsejer
* Lucho, en slave
* En dreng
== Plot ==
I begge akter er scenen sat ved et nøgent træ ved en noget nær død landevej. Her venter de to skildvagter Vladimir og Estragon på barbarerne, som aldrig kommer, uden helt at vide hvorfor og uden egentlig at kende dem. Mens de venter, beskæftiger den rastløse erindrende Vladimir, kaldet Didi, og den sløvende glemsomme Estragon, kaldet Gogo, sig med snak, skænderier, filosoferen, sang og leg uden på noget tidspunkt at komme ud af stedet. På det gentagne spørgsmål om, hvorfor de er nødt til at blive, er svaret altid det samme: Vi venter på barbarerne. 
I en stor del af hvert akt afbrydes monotonien af Blumenthal og Lucho. Blumenthal er en irriterende hysterisk godsejer, der i første akt taler løs og ofte skifter fokus og evigt forlanger noget af sin slave Lucho. Lucho er derimod først tavs og underlig stiv, men på anmodning tænker han højt i form af en endeløs, usammenhængende enetale. I anden akt, der egentlig blot er næste dag, er begge imidlertid forandrede og hjælpeløse. Blumenthal er blevet blind og Lucho stum, uden at Blumenthal kan svare på hvornår, thi de blinde har ingen tidsfornemmelse. 
Begge akter ender med, at en dreng kommer for at fortælle, at barbarerne først kommer i morgen. Vladimir og Estragon må berede sig på stadig venten.
Category:Teater
Category:Skuespil
Category:Drama
Category:Tarradasch
Category:Kunst