Playstation Portable

Raudaltaan hyvä mutta kirjastoltaan valtaosin obsoliitti kannettava. Sentään eläessään vähemmän kuollut kuin Vita...toisaalta perhaps the same could be said of all platforms.
Peleistä pelaamisen arvoisia verrattuna pelattuihin on 6/30, pelien yhteisarvosana on 44. 
*Adventures to Go: JRPG-SHT aivan liikaa yrittävällä dialogilla.
*After Burner - Black Falcon: Juoniosioiltaan ihan hauska mutta pelattavuudeltaan monotoninen Afterburnitus liian pitkillä tehtävillä.
*Chili con Carnage: Meksikoteemaltaan omintakeinen mutta rasittavan stereotyyppinen kolmannen persoonan räiskintä. Puolitankkiohjaukset eivät toimi hyvin aggressiivisesti paukuttelevien vihollisten kansssa.
*Con, The: Yhdysvaltalaisjengiteemainen tappelupeli. Kolmannen persoonan kamera ja vastustajaan lukitus tuo mieleen nykyajan nyrkkeilypelit, mutta mukana on useampi taistelulaji ja myös heittomekaniikka. Osumahavannointi on kuitenkin hakusessa ja meno muutenkin tönkköä. Titulaarinen sopupelaamiskusetusmekaniikka on se kekseliäin puoli, mutta sekin tarjoaa taisteluihin vain ylimääräistä rasittavaa kellon ja kälylyöntien kanssa kikkailemista.
*Dead Head Fred: Hahmoiltaan ja dialogiltaan hauska kolmannen persoonan mätkintä. Valitettevasti tappelu imee kiitos kestotorjuvien vastustajien ja homeisten QTE-vastaiskuliikkeiden.
*Def Jam - Fight for NY - The Takeover: Sekä ulosanniltaan että pelattavuudeltaan taantunut käännös alkuperäisestä Fight for New Yorkistä.
*Fired Up: Tylsä avoimen maailman ajoneuvoräiskintä yhdentekevillä tehtävillä. Sentään taustajuonen pääpahis on Thatcher-pastissi.
*Gitaroo Man Lives: Esillepanoltaan paikoin huvittava, paikoin ärsyttävät rytmipeli. Perusnapintakomista on höystetty tatinkäsittelyllä, joka ei kuitenkaan tee pelattavuudesta yhtään mielenkiintoisempaa. Biisien aikana taustalla tapahtuva sekamelska myös kusee soittamista opastavien graffojen tulkintaa.
*Grand Knights History: Homeinen roolipeli, jossa haahuat persoonattomine hahmoine ympäri karttaa yhdentekevissä sivutehtävissä ja niität ölliäisiä mielikuvituksettomissa vuoropohjaisissa taisteluissa. Musat ovat ainoa viihdyttävä osa-alue.
*Half-Minute Hero: Omintakeinen JRPG-parodia, jossa grindataan ja pusketaan läpi seikkailujen pikavauhtia kolmenkymmenen sekunnin aikarajalla. Lisäsekunteja saa koko ajan koventuvaan lisähintaan, mikä tuo mukaan lievää strategiaa. Mukana on myös kolme eri genren hauskaa sivupeliä. Ainoa miinus on kasibittistä graffaa ja nykyaikaista musaa mielikuvituksettomasti sekoittava estetiikka. (7/10)
*Hammerin' Hero: Toistaiseksi viimeinen osa Hammerin' Harry -sarjaa (ellei pakollista Pachislot-väännöstä lasketa). Ruutusuunnittelu ja avattava sivukrääsä on hauskaa, mutta laakista kuoleminen ja arvaamattomat vihollishyökkäykset liian retroa. Lisäksi hyökkäysvalikoima on jopa ekaa kolikkopeliä rajoittuneempi, koska useat vaihdettavat puvut eivät tarjoa paljoa muutosta liikelistaan. (6/10)
*Harvest Moon - Hero of Leaf Valley: Asetelmaltaan, missä sinulla on pari vuottaa aikaa pelastaa lähikylä ja farmisi eri tavoin, on omintakeinen ja hahmot passeleita. Pelattavuus on kuitenkin liian vaivalloista jatkuvien lataustaukojen, sivuhommien työtäyteisyyden ja etenkin käyttäjäepäystävällisen inventaariosysteemin takia.
*Holy Invasion of Privacy, Badman! What Did I Do to Deserve This?: Mielikuvituksettomilla pikseligraffoilla varustettu fantasiaparodia, missä hakkaat luolastojen seiniä ja synnytät niistä puskevien ölliäisten avulla hirviöekosysteemejä, joilla sitten on vissiin tarkoitus tappaa sankareita. Otusten paapominen on kuivaa hanttihommaa, joten sinänsä mielenkiintoisesta ideasta ei saada kauheasti irti.
*Innocent Life - A Futuristic Harvest Moon: Farmisarjan sivupeli Opoonan tekijöiltä. Ympäristöt ja tunnelma ovat siis kohdallaan, mutta pelattavuus on aivan liian pinnallista verrattuna emopeleihin: vuorovaikutus- ja lahjamekaniikkoja ei esimerkiksi löydy, ja uusia alueita ynnä jyväjemmausvarusteita aukeaa vain ajan kanssa. Tämä kannustaa päivien pikakäymiseen hirsejä vetämällä, mihin peli tuntuu muutenkin nojaavan, kerta farmityöt ovat lähes kaikki helposti automatisoitavissa. Vaikka joka viikko tarjoaa peli jotain uutta, puutuu menoon silti siis sika nopsaan.
*Jeanne d'Arc: Fantsubritti ja -ranskiksineen ihan hupaisa vaikka muuten menoltaan tavanomainen Tactics Ogre -johdannainen, sentään Fire Emblem -tyylisisillä vastaiskumekaniikoilla. Naaman hajottavat pelattavuudeltaan aivan liian homogeeninen hahmoposse sekä etenkin suunnilleen joka tehtävästä löytyvät enemmän tai vähemmän runkut rajalliset vuorot.
*Jukugon: Segan kummallinen puzzlepeli, jossa yhdistellään kanjipalikoita ja yritetään muodostaa niistä sanoja. Ei yllättäen avaudu ollenkaan, jos et ole kyseiseen merkistöön tutustunut.
*Kenka Bancho - Badass Rumble: “A bunch of old samurai dudes back in history. They don’t matter.” River City Ransomin henkinen jatkaja avoimine maailmoineen, roolipelielementtineen ja totta kai lukiolaisraggareineen. Pääpointtina on haahuilla viikon verran ympäri Kyoto-pastissia ja löylyttää eri läänien pääjengiläisiä. Turpakekkeröinti hoituu kattavan ja muokattavan sekä kokemuspisteiden myötä laajentunuvan liikelistan turvin, minkä lisäksi ajojahtia piristetään erilaisilla hämärillä sivujuonilla, joihin lukeutuu kolme mahdollista romanssia. Teema tarjoaa myös viihdyttävän kyräily- ja päänauontamekaniikan ja räkärokkimusat ovat miltei Anesan-tasoa. Mukana myös sika hyvä kameosalapomo. Miinuksena taistelujen kameratyöskentelyn kälyisyys jopa vihollislukitusta käyttäessä. (8/10)
*Kenka Banchou 4 - One Year War: Yllämainitun pelin jatko-osa, joka ei lokalisoimatta oikein aukea. Pikasilmäyksellä on teema ainakin kolmososan luokkaretkeä kuivempi kouluhaahuilu, mutta toisaalta tappelusysteemiä on höystetty lisäliikkeillä ja lesotuksilla. "Ugee!"
*Kingdom of Paradise: Tappelusysteemiltään ainakin alkuun sika palikka ja pelattavuudeltaan muutenkin hiomaton mätkintäroolipeli. Ainakin fantsu-Kiinateema on vähemmän nähty.
*Neo Geo Heroes Ultimate Shooting: Castle of Shikigami -johdannainen totta kai sika hyvillä hahmoilla ja tavallista ammushelvettiä mielenkiintoisemmilla mekaniikoilla. Laakiviljely ja persoonattomat normiviholliset jättävät silti loppujen lopuksi kylmäksi, vaikkakin versusmoninpelimuoto on varsin mielenkiintoinen.
*Queen's Blade Spiral Chaos: Alla mainitun edeltäjä, johon on jostain syystä tehty fanikäännös, vaikka se on aikamoisen obsoliitti johtuen vierailevien tähtien puutteesta.
*Queen's Gate Spiral Chaos: Pehmopornahtavaan pöytäroolipelikirjasarjaan perustuva TRPG, jonka lisenssi tarjoaa hahmokatraaseen aika sika sattumanvaraisen naisvalikoiman läjästä toisiinsa mitenkään liittymättömistä IP:eistä, mukaan lukien Fatal Furysta ja Samurai Shodownista. Mekaniikat ovat monimutkaisuudessaan aika Namco X Capcomia...mutta tätä sentään pystyy pelaamaan saamatta aivoveritulppaa kiitos taisteluanimaation ohittamisen mahdollisuuden. Taistelusysteemi ei silti juurikaan avaudu japania osaamattomalle. Käteen jäävä fanservice ja herutusmekaniikat eivät riitä pelimotivaatioksi, vaikka ainakin päähenkilönä toimiva kiintiömies on omintakeisesti jopa persoonallinen spedeparantaja. "Uge!"
*Riviera - The Promised Land: Pelattavuudeltaan varsin omintakeinen JRPG, jossa taistelut käydään ainoastaan eri esineitä käyttämällä ja haahuilua siivitetään QTE:illä ja monivalinnalla. Mukana on myös herutussysteemi. Alkaa siis hyvin, mutta valitettavasti premissi on raamattumytologista, hahmot epäkiinnostavia ja taistelut hajottavan hitaita. GBA:lta laiskasti ylös paisutetut graffat ovat myös varsin epämiellyttäviä.
*Sengoku Cannon: Kolmas Samurai Aces -peli, joka muistuttaa melkoisesti kakkosta. Pelattavuus on uudesta sivuhyökkäyksestä huolimatta liian pinnallista ja moninpelin puute poistaa sarjan ainoan mielenkiintoisemman puolen. Ainakin Koyori on edelleen messissä.
*Summon Night 5: JRPG, jonka rönsyilevät systeemit hajottavat etenkin kokemuspistekikkailun suhteen. Maailma on ihan kiinnostava mutta hahmot ainakaan alkuun eivät, eli sarjan perinteinen herutussysteemikään ei motivoi.
*Tokimeki Memorial 4: Luultavasti emosarjan viimeinen osa päättää touhun passelisti. Sisarpeli Aitakutesta lainatut raha- ja esinemekaniikat sekä genrelle omintakeinen taitokehityssysteemi ovat hyviä, mutta pommimekaniikka on yhä liian lussu. Hahmot ovat huomattavasti Tokimeki kakkosta parempia, mutteivät edelleenkään yllä ykkösen legendaarisen possen tasolle. Peli siis hakkaisi huoletta kakkosen, ellei estetiikka olisi turhan kengännauhaa: musat ovat sinänsä hyviä mutta myös tyyliltään epäomintakeisempia kuin aiemmissa peleissä ja graffat, vaikkeivät sentään 3D-mallien käyttöön sorru, sisältävät silmiäriipivää Vanillawaremaista spritehuojuntaa. Sisältö on kuitenkin päällystä tärkempää, eikö niin? (7/10)
*WTF - Work Time Fun: Minipelikokoelma, jonka lokalisoitu nimi on varsin epäonnistunut. Alkuperäinen nimi Baito Hell 2000 kertookin enemmän: tarkoituksena on painaa hanttihommia pikseligraffaisissa, monotonisissa ja turhauttavissa minipeleissä, joita ei voi edes valita vapaasti. Epänautittavuudessaan on peli sentään liiankin osuva kuvaus prekariaatin perseeseenpanosta. 
*Ys vs Sora no Kiseki Alternative Saga: Athena kahden Falcom IP:n tappeluristisiitos. Taistelusysteemi muistuttaa varhaisempia 3D-Ys-pelejä ja on siten aika sika kuiva yksittäisiä vihollisia vastaan taistellessa. Myös ylilaajat kentät ja staattinen kamera soveltuvat huonosti areenataisteluun. Hahmot ja estetiikka ovat totta kai hyviä, mikä taas vain pahentaa tuskaa.