Nintendo DS

Ensimmäinen pelikirjastoltaan jopa hyvä kannettava, vaikka valikoima ei pärjääkään 3DS:lle. Masentavaa kyllä ovat myös lähes kaikki parhaat pelit jätetty lokalisoimatta. Kosketusnäyttö tuo uusia ulottuvuuksia pelaamiseen ja on hyvä tuki normiohjauksille.
Peleistä pelaamisen arvoisia verrattuna pelattuihin on 26/186, pelien yhteisarvosana on 186.
*42 All-Time Classics: Läjä pilipalipelejä, joista valtaosa on kortti- tai lautasorttia, persoonattomissa kuorissa. Sentään mukana on ainakin lievästi kekseliäs yksinpelimuoto, jossa kutakin peliä hinataan, kunnes menestyksen mukaan saatavia pojoja on kerätty tarpeeksi.
* Ace Attorney Investigations - Miles Edgeworth: "I believe the proper phrase here is, 'you fail.'" Ihan passeli sivupeli Phoenix Wrightistä, lähinnä päähenkilönsä siisteyden takia. Keissit eivät ole kovinkaan ihmeellisiä ja varsinkin pelin loppupuolella spämmätään liikaa puhkikaluttuja dillehahmoja, mutta sarjalle perinteinen hyvä estetiikka ja pari mainiota sivuhenkilöä auttaa jaksamaan. Tosin sen, että tähänkin peliin piti tunkea emosarjan kiintiöteinityttöapuri paljon parempien vaihtoehtojen tilalle, voi kuitata vain kuvauksen alun sitaatilla.
* Advance Wars - Dark Conflict: Edeltäjiäänsä pelattavuudeltaan tasapainoisempi mutta siten myös mälsempi. Karumpi estetiikka on vaihtelua, mutta myös paljon kuivempaa kuin kolmessa aiemmassa osassa.
* Advance Wars - Dual Strike: Samaa siistiä kamaa kuin edellisetkin sarjan osat, jälleen uusilla hienoilla hahmoilla ja musiikkiteemoilla. Hauskaa piisaa, kunnes tietokone rupeaa käyttämään OP-tag-team-mekaniikkaa ja panee pelaajaa elefantinslerssillä perseeseen.
* Alice in Wonderland: Graffatyyliltään synkeän söpö eli ihana Metroid-tyylinen tekele, joka keskittyy kuitenkin enemmän ongelmanratkontaa kuin toimintaan. Karttamekaniikka ja tutkiskelu on sinänsä omintakeista, mutta kosketusnäyttö on kömpelöhköä, tappelut itseään toistavia ja Liisan paapominen tekee muutenkin verkkaisesta etenemisestä hyvin turhauttavaa.
* Animal Boxing: Premissiltään hupaisa mätkintä, vaikka charmi ei ulotu estetiikkaan alkunäyttöä pidemmälle. Kontrollit ovat omaperäisiä ja suht toimivia, vaikka konsolin väärinpäin piteleminen onkin epäintuitiivista, ja pelattavuus itse on mekaniikoiltaan sekä osumahavainnoinniltaan sellaista pyllyä, ettei jaksa.
* Another Code - Two Memories: Tunnelmallinen ja hauskoja pulmia sisältävä, mutta jokseenkin vähäsisältöinen seikkailu. Juoni on suoraviivaisuudessaan ehkä Cingin tekeleistä paras.
* Apollo Justice - Ace Attorney: Parempi kuin Wright-sarjan väsyneet jatko-osat, kiitos DS-toimintojen tuomien uusien mekaniikkojen. Hahmot ovat suurimmaksi osaksi viihdyttäviä ja suurinkin runkku kuolee parin ensimmäisen minuutin aikana. Pakollinen fillerkeissi on tavallista relevantimpi ja tuskattomampi, muttei silti kauhean hyvä. Víimeinen skenaario on muuten jees, paitsi että ensimmäisen trilogian ripulilukkomekaniikka tekee epätoivotun paluun. (6/10)
* ASH - Archaic Sealed Heat: Melkoisen ruma SRPG, jonka vuoropohjaiset taistelut tekevät siitä turhan verkkaisen. Sietämättömäksi flegmaattisuus menee siksi, että vihollisten hyökätessä eivät omat tyypit voi tehdä vastahyökkäyksiä, mutta toisinpäin totta kai on nahistelu vastavuoroisempaa! Pelin vuodettu fanikäännös on buginen ja tekstiltään erittäin puiseva.
* Avalon Code: Omintakeinen ja pirteä toimintaroolipeli. Pääosamekaniikkana toimii omintakeinen kirjasysteemi, jossa hahmoja ja vihollisia kansien väliin keräämällä saadaan koodeja, joita voi sitten vastavuoroisesti käyttää vihulaisten sekä aseiden muokkaamiseen. Kirjakikkailu on hauskaa mutta myös aikaa kuluttavaa, koska niteen plärääminen on hidasta eikä sen sisällöstä voi esimerkiksi hakea tiettyjä koodeja. Muutenkin peli sekoittaa hämmentävästi käyttäjäystävällisyyttä ja -vihamielisyyttä: kokemuspistesysteemi on hyvä ja kuolema ei haittaa, mutta toisaalta esimerkiksi ympäristön tutkiminen - joka jopa kannattaa - tehdään samasta napista kuin erikoishyökkäys, mikä johtaa loputtomaan ilman huitomiseen. Lopputulos kääntyy kuitenkin hyvän puolelle, jos kärsivällisyyttä kirjan kera riittää. Mukana myös herutussysteemi sekä pari hauskaa suomalaisnimeä. (7/10)
* Away - Shuffle Dungeon: Veikeä toimintaroolipeli, jossa harrastetaan kylän rakentelua että tyrmässä kaluamista. Viimeksi mainitun massastaerottumisyritys koostuu muuttuvista kokoonpanoista: vuorotellen DS:n kummankin näytön tyrmäsuunnittelu vaihtuu tietyn väliajoin. Tekele viihdyttää sen pinnallisuudesta huolimatta...kunnes peliin heitetään turha ja runkku farmauskohta.
* Bangai-O Spirits: Perus-Bangai-O:ta pelattavuudeltaan mielenkiintoisempi kiitos lähitaisteluaseiden ja ryysäysmanööverin. Valitettavasti persoonallisuutta on tässä osassa paljon vähemmän, kerta valtaosa sisällöstä on irrallisia ja hahmottomia kenttiä. Tämä vatuttaa etenkin opasruutujen hauskojen dialogien kokemisen jälkeen.
* Big Bang Mini: Suht omintakeinen räiskinnäntapainen, missä missatut omat laakit muuttuvat tappaviksi vastapaukuiksi. Estetiikka on ilotuliteteemassaan myös ihan hauskaa, mutta peli on aivan liian pinnallinen ja itseään toistava.
* Birds & Bombs: Vähäsisältöinen ja monotoninen pilipalitykityspeli, jossa nakataan anarkistipommeja aaveiden kitoihin alkeellisin kosketusnnäyttöohjauksin. Urpo premissi ja ulkoasu huvittavat ohikiitävän hetken.
* Bleach - Blade of Fate: Treasuren tappelupeli, joka muistuttaa aika lailla lafkan Mega Driven Yuu Yuu Hakushoa. Pelattavuus on aika tavanomaista animepompintaa ja alusta kusee maksimissaan neljän pelaajan moninpeliä, mutta myös yksinpelisisältöä on runsaasti. Pelin kuitenkin pilaa täysin hahmojen järkyttävä kestävyys: taisteluissa eriä on vain yksi, mutta helaa hahmoilla on liioittelematta noin neljä kertaa tavallista tappelupeliä enemmän! Tietenkään lämän määrää ei voi edes säätää millään tavalla.
* Castlevania - Order of Ecclesia: Peruspelattavuudeltaan passelia ja kekseliästä mutta ruutusuunnittelultaan edelleen rutikuivaa Metroidvaniaa. Pelialue on yksittäisen ison maailman sijaan jaettu moneen pikkusiivuun, mikä on myös kuiva ratkaisu.
* Chibi-Robo! - Park Patrol: Sarjan alamäen jyrkästi aloittava jatko-osa, joka korvaa edeltäjänsä omintakeisen tasoloikkatutkimisen puisevalla puistomanageroinnilla. Valtaosa peliajasta kuluu itseään toistavaan kukkien vieressä jammailuun ynnä niiden kastelemiseen ja lisämekaniikkoja ei tarjota läheskään tarpeeksi nopeaa tahtia.
* Children of Mana: Pelattavuudeltaan monotoninen ja audiovisuaalisesti sarjan muita osia huomattavasti tylsempi tyrmänkaluaminen, jossa myös tylsää Shiren-tyylistä pelaajan toiminnan rajoittamista kylien ulkopuolella.
* Chou Soujuu Mecha MG: Kolmannen persoonan mechatoimintapeli, jossa masiinoita ohjataan kosketusnäytöllä. Lukuisat eri koneet erilaisine ohjaamoineen yhdistettynä mukavasti ympäristöä ja toisiaan teloviin vastustajiin tekevät pelattavuudesta hauskaa lukuun ottamatta harvoja ajokilpatehtäviä. Sekä mecha- että hahmosuunnittelu on hyvää, mutta musat ovat valitettavan unohdettavia. Se, että Nintendo ei koskaan lokalisoinut näin hyvää uutta IP:tä mutta pukkasi alustalle kyllä käly-Zeldoja, kertoo kaiken lafkasta ja sen fanikunnasta. Onneksi peliin löytyy kirjaimellisesti yllättäen hyvä fanikäännös. (8/10)
* Chronos Twin: Esteettisesti välttävä loikkimisräiskintä. Syystäkin omintakeisena päähilavitkuttimena on, että kenttäkokoonpanot ylä- ja alaruudussa poikkeavat toisistaan, joten niiden välillä tulee risteillä vihollisia ja esteitä mittaillessa. Juonikohtausten kyseenalainen englanti viihdyttää enemmän kuin pelin pelaaminen.
* Commando - Steel Disaster: Peruspelattavuudeltaan lähes 1:1-kopio Metal Slugista. Pelissä ei ole murto-osaakaan plagiointinsa kohteen persoonallisuudesta tai huippuluokan estetiikasta ja valta-osa vihollisista on rutikuivia humanoidiavaruusotusmöykkyjä. Lisäksi ruudut ovat varsin pitkiä ja alkavat kokonaan alusta kuolon koittaessa. Ei sisällä myöskään moninpelimahdollisuutta.
* Contact: Graffoiltaan sympaattinen ja musiltaankin veikeä roolipeli. Pelattavuus valitettavasti on syystäkin omintakeista, eli pinnallista ja hidasta paikasta toiseen haahuilua ja vihollisten automaattista lätkimistä reaaliaikaisissa mutta silti sika verkkaisissa taisteluissa.
* Custom Robo Arena: Pelattavuudeltaan yhtä kovaa laatua Gamecuben edeltäjäkin. Lisäosat ja harvat uudistukset ovat ihan hyviä lukuun ottamatta keinotekoista robottien puhdistusmekaniikkaa. Juonimoodi on kuitenkin GC-versiota huomattavasti kuivempi mykkine sankareineen ja loputtomine ruokakeskusteluineen. Biisivalikoima on mukavan raskas.
* Daigasso! Band Brothers: Massiivisen määrän biisejä omaava rytmipeli, joka on hyvin vaikea. Mahdollisuus soittaa kaikilla biisin instrumenteilla tarjoaa paljon pelattavaa, mutta siten midimäiset coverit tuppaavat olemaan tylsää kuunneltavaa. Pelattavuus kuivine namiskanpaineluineen on sekin hyvä unettomuuslääke.
* Daito Giken Koushiki Pachi-Slot Simulator Hihouden - Ossu Banchou - Yoshimune DS: Nimen pituudesta huolimatta ei tämä liity japanilaisiin kevytromaaneihin, vaan johonkin vielä pahempaan: Pachi-Slottiin, eli suomeksi videovälinäytöillä varustettuihin hedelmäpeleihin. Audiovisuaalinen puoli on tosiaan aika hulvatonta ainakin japanilaislukioraggariteemaisessa koneessa ja manuaalinen rullien pysäytys sekä rullakokoonpanon näyttäminen tekevät pelaamisesta jopa taito- eikä tuuripainoitteista. Kaikesta nokituksesta huolimatta kuitenkin vain hedelmäpeli, eli ei mitään pitkäaikaista viihdykettä.
* Dawn of Heroes: Taktinen roolipeli, joka on harvinaisen ruman lisäksi myös tylsää pelattavaa johtuen vastahyökkäysten puutteesta ja siitä, että jostain syystä voi yhteen hahmoon hyökätä vain kaksi kertaa per vuoro. Sentään monia eri antiikin mytologioita sekoittava maailma ja humoristinen ote ovat plussaa.
* Days of Memories 1-3: Yhdeksän SNK:n tappelupelihahmoille pyhitettyä tapailusimulaattoria, joista vain Samurai Shodown -teemaisessa on valitettavasti mitään ominaisuudenkehittelyä. Muuten pelit koostuvat vain nähdystä sekä itseään toistavasta menopaikan valinnasta kartalla ja oikean vastauksen hakemista monivalintakysymyksissä. Esillepano on vanhojen mobiilipelien tasoista, mutta hahmoteemat ovat genrelle uskollisen hyviä.
* Deep Labyrinth: Silmiäriipivä ensimmäisen persoonan toimintaroolipeli, joissa taistelut käydään kosketusnäyttöä huitoen. Tämä vielä menettelee, mutta jostain syystä on ristiohjaimella toimiva liikkuminen tyystin tönkköä. Ohjausta lukuun ottamatta on peli muutenkin tyystin tusinamainen, eli ennemminkin Abysmal Labyrinth.
* Devilish: Fantsuteemainen Breakout-kopio vapaasti liikutettavalla melalla mutta myös sika hitaalla tahdilla.
* Diddy Kong Racing DS: 64-versiota melkoisesti muistuttava eli jaetun ruudun puutteessaan sekä huonoissa kosketusnäyttökommervenkeissään aika obsoliitti tekele.
* Dig Dug - Digging Strike: Kolikkopeliesikuviaan muistuttava mutta tylsempi kaivailupaisuttelu, johtuen itseään toistavasta ja hitaasta paalutusmekaniikasta. Juonikohtaukset ovat sentään hupaisia.
* Doki Majo Plus: Alla olevan pelin uusintaversio (aika mättöpelimäistä menoa, siis). Haahuilua on virtaviivaistettu, estetiikkaa paranneltu ja seksuaalista häirintää valittavasti ei poistettu.
* Dokidoki Majo Shinpan!: SNK:n häpeäpilkku ansaitsee maineensa: visuaaliromaanimeininkiä on piristetty retromaisella ympäristön tutkimisella ja menettelevillä tappelukohtauksilla. Pelin pääpointille eli alaikäisten moemöykkyjen kosketusnäyttöronklaamiselle olisin pahimpina animehörhöaikoinanikin ollut jo liian kypsä.
* Dokidoki Majo Shinpan! 2: Samaa settiä/shittiä kuin ykkönen.
* Donkey Kong - Jungle Climber: King of Swingiä huomattavasti nokittava, viihdyttävä ja vaihteleva tasoloikka hupaisalla flengausmekaniikalla. Vaikeusaste on turhan kaakossa, mutta pelin sisäiset kerättävällä roinalla avattavat huijaukset auttavat melkein loppuun asti. Vika ruutu, jossa pitää läpäistä itse kentän lisäksi myös hullu välipomo sekä hullumpi pääkkäri, on kuitenkin jo liikaa, kerta gemarin koittaessa pitää koko rumba aloittaa alusta. (7/10)
* Doodle Hex: Yksinkertainen mutta hupaisa versuspeli, jossa taistellaan riimuja piirtelemällä. Pääpelimuodon ulkoasu on pilipalihko, mutta sitä on piristetty yläruudun hahmoanimaatioilla sekä uniikeilla hahmokentillä ja -teemoilla. Yksinpelisisältöä on paljon ja syvyyttäkin löytyy enemmän kuin alkuun luulisi. Suurin miinus on, että yksinpelin vika pomo on tyystin rikkinäinen runkku. (6/10)
* Dragblade: Tappelupeli pinnallisilla ja tylsän kasuaaleilla mekaniikoilla. Yksinpelisisältöä on runsaasti, mutta jostain syystä mukana ei ole vapaata taistelumuotoa tietokonetta vastaan.
* Dragon Quest Heroes - Rocket Slime: Esteettisesti söpö ja hauska toimintaseikkailu, joka on kuitenkin pelattavuudeltaan liian hidas, pinnallinen ja tylsä, lievästä omintakeisuudestaan huolimatta.
* Dramatic Dungeon - Sakura Taisen - Kimi Arugatame: Emosarjan peleihin verrattuna estetiikaltaan aika sika kengännauhamainen vuoropohjainen tyrmänkaluaminen. Monivalinnat ja ihmissuhdemekaniikat piristävät menoa, kuten myös totta kai hahmokatras, eli tätä jaksaisi genrestä huolimatta jopa ehkä pelata, ellei kielimuuri olisi kuitenkin liian korkea.
* Drawn to Life: Lutuinen tasoloikka, jonka seikkailu- ja kylänrakenteluelementit eivät pelasta sitä pääosan ajasta vievän pompinnan mielikuvituksettomuudesta ja tylsyydestä. Pelin piirtomekaniikatkin vaikuttavat menoon vain esteettisesti.
* Drawn to Life - The Next Chapter: Kaikin puolin paranneltu jatko-osa, joka ei edelleenkään viihdytä. Nyt sentään piirrosmekaniikkoja käytetään myös itse pelattavuudessakin.
* Electroplankton: Hämmentävä ja hyvin vähäsisältöinen musiikkilelu.
* Eledees - The Adventures of Kai and Zero: Hieman Zeldamainen mutta pienempiin aluekokonaisuuksiin keskittyvä toimintaseikkailu. Titulaariset otukset toimivat Wii-edeltäjän tavoin virtalähteenä, mutta nyt myös erilaisina apurihahmoina. Ongelmat ovat 2D-Zeldoja kovempia, pomot viihdyttäviä ja hahmojen piirrostyyli ykköspelin tapaan hieno. Kestoa on hieman alle kymmenen tuntia, eli kerrankin turhan vähän, mutta toisaalta sivujuonia ja salajeesajia riittää. (8/10)
* Elements of Destruction: Pinnallinen ja puuduttava taktikoinnin tapainen, jossa nakataan kosketusnäytöllä erilaisia luonnonilmiöitä rakennelmien niskaan ja yritetään kylvää mahdollisimman paljon tuhoa.
* Elite Beat Agents: Köyhän miehen Ouendan. Ei omaa samaa charmia ja pelattavuuskin on köyhempää, sillä käyttöliittymäparannuksista huolimatta ovat itse musaosioiden näppäilychartit välillä aikamoista tuubaa. Biisit ovat suunnilleen samalla alhaisella tasolla kuin japanivastineessa ja loppuhuipennus on sekä skenaariollisesti että biisillisesti myötähävettävää ripulia.
* Fashion Designer - Style Icon: Halvanomainen räätälöintiminipelikokoelma, eli ei mikään Fashion Forward.
* Final Fantasy Tactics A2 - Grimoire of the Rift: Graffoiltaan hyvä ja mekaniikoiltaan ihan mielenkiintoinen Tactics Ogre -nokitus, joka on kuitenkin genrelleenkin tappavan hidas.
* Fire Emblem - Shadow Dragon: Uudelleenväännös ekasta Fire Emblemistä, joka on pelattavuudeltaan, juoneltaan ja hahmoiltaan aivan liian torsoinen ja alkeellinen uudempiin osiin verrattuna.
* Fire Emblem: Shin Monshō no Nazo ~Hikari to Kage no Eiyū~: Uusintaversio kolmannesta Fire Emblemistä, joka on yllä mainittua tekelettä jo paljon parempi kiitos sen, että tällä kertaa peliin on tehty jopa uudistuksia. Avatar-systeemi ja support-keskustelut parantavat uudelleenpeluuarvoa huomattavasti, hahmoja on lisää ja juonikin parempi. Sääli vain, että pelattavat ballistayksiköt on poistettu. Pelille tehdyn fanikäännöksen taso on uskomattoman hyvä. (7/10)
* Fizz: Pilipalipuzzleilu, jossa yritetään muodostaa elektrodikasoista ruutumaisia sähkövirtoja. Ei viihdytä, mutta hahmojen piirrostyyli on ainakin hauska.
* Flower, Sun, and Rain: Harvinaisen ruma ja käyttäjäepäystävällinen seikkailurävellys.
* Fossil Fighters - Champions: Nintendon dinosaurusteemainen Pokémon-johdannainen omintakeisella muttei kovin viihdyttävällä tappelusysteemillä ja aivan liian itseään toistavalla turnausrakenteella.
* Freshly-Picked - Tingle's Rosy Rupeeland: Huvittava ja omaperäinen, mutta myös ruma, hajottava ja käyttäjäepäystävällinen. Aivan niin kuin titulaarinen sankarimme, siis.
* Game Center CX Arino no Chousenjou 2: Retro Game Challengen lokalisoimaton jatko-osa. Nettiväki sanoi, että tämä on edeltäjäänsä huomattavasti parempi. They lied. Pelin koostumus on identtinen ykkösosan kanssa ja ensimmäinen pilipalipeli on päälle Pac-Man-apinointi. Aika Takeshi no Chousenjouta, siis.
* Ganbare Goemon - Tōkai Dōchū Ōedo Tenguri Kaeshi no Maki: Passeli ylhäältä kuvattu seikkailu, josta saisi varmasti paljon enemmän irti, jos osaisin japania. Peli on yllättävän pitkä, sopivan vaikea ja sivutehtävääkin löytää jonkin verran. Robottibossitaistelut ovat omaperäisesti toteutettuja ja hauskoja. Miinuksina ovat jotkut rasittavan pikkutarkat kosketusnäyttökohdat ja suurimmaksi osaksi vanhoista Goemoneista kierrätetyt musat, vaikka harvat uudet sävellykset ovatkin sarjalle tutusti korkeatasoisia. (6/10)
* Ghost Trick - Phantom Detective: Omaperäinen muttei hyvä ongelmanratkaisupeli, jonka aikamatkuskusmekaniikka tarjoaa paljon toistoa ja rauhassa venailua. Suurimmaksi osaksi fysiikkapohjaiset pulmat ovat rasittavia myös siksi, että on täysin mielivaltaista, vaikuttavatko eri esineet toistensa kanssa vaiko eivät. Tämä nokitettuna ärsyttävillä hahmoilla, epäjohdonmukaisella potaskajuonella ja keskinkertaisella estetiikalla tekee touhusta aika Ghost Pilots -tason tuskaa.
* Glory of Heracles: Humoristinen mutta pelattavuudeltaan perus-satunnaistaisteluitaflegullavuoropohjaisellataistelusysteemillä-JRPG. Se, että Nintendo tässä lisensoi jo edesmenneen Data Eastin IP:tä, on itseä peliä mielenkiintoisempi asia.
* Go! Go! Cosmo Cops!: Lutuinen mutta syystäkin omintakeinen toimintatekele, jossa pompitaan ruutua ylöspäin kömpelöllä kosketusnäyttöflengauksella.
* Gunpey DS: Versuspuzzlepeli Gorby's Pipeline -tyylisellä palojentuhoamismekaniikalla. Menon kusee se, että palikoita voi siirrellä vain pystysuunnassa. Myös estetiikka on aika sika halpaa ja pelin toitottama rytmielementti ei näy missään paitsi kälydynaamisissa musissa.
* Gyakuten Kenji 2: Ace Attorney Investigationssin redundantti jatko-osa, jossa kierrätetään jälleen liikaa vanhaa hahmokastia. Episodit ovat juonenkuljetukseltaan sekä sisällöltään aika potaskaa ja keinotekoisen pitkitettyjä kärvistelymaratooneja vähäisillä viihdyttävyyskokkareilla, kuten sivistyssanoja väärin käyttävällä spedekaimallani. Pelin fanilokalisaatio on erinomaista ja harvinaisen vannoutunutta työtä.
* Harvest Moon - Frantic Farming: Tyydyttävä, omintakeinen puzzlepeli, jossa palikoita liikutellaan vapaasti ja tuhotaan niitä kentällä haahuilevan tontun avulla. Mukana normiversustelun lisäksi myös lukuisia yhteistyö- ja ongelmanratkontapelimuotoja, joista ensin mainittuja tulee yksinpelitarinoissa mukavan vaihtelevasti. Avattavaakin riittää, joten ainoa mutta iso ongelma on alusta eli jaetun moninpelin puute. Varhainen esimerkki siitä, että Natsumen itsensä tekemät Harvestit ovat ihan jepoja. (6/10)
* Harvest Moon DS: Aika arkaainen osa sarjaa, nyt tosin todella kuppaisella kosketusnäyttöä ja nappiohjausta sekoittavalla käyttöliittymällä. Alkunäytön hämmentävä meno sentään viihdyttää parisen minuuttia.
* Harvest Moon DS - Sunshine Islands: Nopeassa ajan kulumisessaan, vapaalla tallennuksellaan ja käyttöliittymällään jo mukavan nykyaikainen osa sarjaa. Kasvottomat täytehahmot, liian nopea energiankulutus ja päämäärien pimitys kuitenkin kusevat peli-innon nopsaan.
* Henry Hatsworth in the Puzzling Adventure: Flegmaattista ja pinnallista tasoloikkaa, jota on yritetty piristää sillä, että toisessa ruudussa pelattavalla Panel de Pon -kopiolla ansaitaan pompintaa edistäviä lisävoimia ja tapetaan listittyjä vihollisia vielä varman päälle. Käytännössä tämä tarkoittaa, että muutenkin liian verkkaista menoa pitää koko ajan tauottaa tylsällä yksin puzzlettamisella. Sentään hatut ovat knalleineen ja kasviydinkypärineen tarvittavan huippuluokkaa.
* Heroes of Mana: Mielikuvitukseton ja käyttöliitttymältään kälyinen RTS-Mana-sivupeli, eli aika "miks tää on ees julkaistu":a.
* Hotel Dusk - Room 215: Siisti film noir-seikkailu hyvin omaperäisellä, muttei kovin kaksisella graafisella tyylillä. Peliä rasittavat äkkikuolemat ja teemalle liiankin uskollisesti epäkoherenttia potaskaa oleva juoni.
* Houkago Shounen: Graafisesti hupaisa seikkailupeli japanilaisnatiaisista kesäböndellä, joka on taas odotuslistalla kunnes ehkä joskus osaan edes peruskoululaisen verran japania.
*Infinite Space: Avaruusroolipeli, jossa todella kälyiset kivi-paperi-saksi-tyyliset taistelut ja loputtoman pitkät hyökkäysanimaatiot. Juoni ja hahmot ehkä menettelevät, mutta vaikea sanoa, koska itse pelattavuutta ei jaksa alkuunkaan.
*Irozuki Tingle no Koi no Balloon Trip: Tingle's Rosy Rupeelandin jatko-osa, joka korvaa kälyisen toiminnan helpohkolla mutta viihdyttävällä ongelmanratkonnalla. Pulmien selvittelyä höystetään lisäksi rahamekaniikalla, sivutehtävillä, aikamatkustuksella, toimintakohtauksilla ja jopa hauskoilla minipeleillä. Tyylikkään rumat graffat ja herutusmekaniikat ovat totta kai oma lukunsa ja juonikuviot tarkoituksellissa typeryydessäkään eivät jätä kylmäksi. Ainoa miinus on se, ettei näyttöjä voi ohittaa, mutta niiden lyhyt kesto helpottaa tätäkin. Totta kai pelin yllättävän kova laatu tarkoittaa, ettei sitä koskaan lokalisoitu, joka on etenkin alustan muiden Zelda-pelien laaduttomuuden huomioiden aika sika anteeksiantamatonta. Onneksi fanikääntäjät ovat taas tilanteen tasalla. (9/10)
*Ivy the Kiwi?: Tylsä toimintaongelmanratkaisu, missä vedellään suoria liaaneja pitkin kenttää sitä ravaavan otuksen ohjaamiseksi oikeaan suuntaan. Käytännössä köyhän miehen Kirby the Canvas Curse.
*Jake Hunter Detective Story - Memories of the Past: Arc Systemin tekemä jatko ennen Data Eastin IP:nä toimineelle etsiväsarjalle. Peli on normivalikkohinausta ja päähenkilö kävelevä klise, jonka pitää jokaisessa kohtauksessa viitata tupakointiinsa tavalla tai toisella ja kutsua kaikkia vastaantulevia naisia jollain lällyttelytermillä. Pääpeli on siis puisevaa pelattavaa, mutta onneksi mukana on myös viisi lyhyttä läppärikostapausta, jotka viihdyttävät puolisen tuntia.
*Jam With the Band: Daigasso! Band Brotherssin jatko-osa, jossa edelleen sama kuiva pelattavuus. Lisäominaisuuksista ovat ladattavat biisit, jotka ovat nykyään kuolleita ainakin laillisilla menetelmillä ja karaokemahdollisuus, joka on taas karaokemahdollisuus. Ainakin Barbaran mannerismit ja musatrivia viihdyttävät.
*Jet Impulse: Nintendon lentosimulaattori tavanomaisella lukitettavien rakettien viljelyräiskinnällä. Estetiikka ei ole sentään täysin kuivaa engrisseineen ja alkunäytössä on mestattu Lenin-patsas.
*Jump! Ultimate Stars: Mukavasti hahmoja ja sisältöä omaava tappelupeli, jonka mekaniikat ovat kuitenkin Smash Bros -tyylistä mutta vielä huonompaa kiitos apurihyökkäysriben, hahmonvaihdon sekä helpon kombo-onanoinnin. Kiitti siitäkin, ettei ruutu zoomaa hahmojen perässä!
*Kaitou Rosseau: Esteettisesti hauska seikkailupeli, jossa päämekaniikkana hahmon naamioiminen erilaisia pärstiä piirtämällä. Kaksi ekaa tarinan kappaletta ovat hauskoja, mutta viimeisessä lyödään messiin hajottavaa ees taas haahuilua yhdistettynä epäjohdonmukaisesti uusien hahmoja jo tutkittuihin paikkoihin ilmestymistä, johon turhauduin nopsaan.
*Kirby - Canvas Curse: Omaperäinen muttei hyvä toimintapeli, jossa eteenpäin poukkoilevaa Kirbyä ohjataan viivoja piirtelemällä. Se, että päähenkilö pitää jatkuvasti tuuppia tämän mielekkäällä vauhdilla etenemiseksi ja että koko estetiikka on kierrätystä edellisistä peleistä, tekee muutenkin mielenkiinnottomasta menosta jo todella kuivaa.
*Kimi no Yusha: SNK:n perushajottava satunnaisvuorotaistelu-JRPG episodimaisella juonenkuljetuksella. Doki Doki Majo Shinpan ei siis ollutkaan lafkan huonoin DS-peli!
*Knights in the Nightmare: Risteytys RTS:ää, TRPG:tä ja luotiväistelyä eli aika Yoot Saitomainen mekaniikkasillisalaatti. Vaikeusaste on sentään helpoimmalla tasolla kovin inhimillinen, mutta pelaaminen on silti turhauttavaa johtuen hölmöistä avainesine- ja hahmojen liikuttamismekaniikoista. Juoni on muun pelin tavoin omintakeinen muttei järin toimiva sekoitus takautumia ja nykyhetken "samaan aikaan toisaalla"-kohtauksia.
*Kousoku Card Battle - Card Hero: Korttitappelupeliksi ihan mielenkiintoiselta vaikuttava ja nopeatempoinen tekele, joka ei kuitenkaan aukene ilman japanin taitoja.
*Kurikin - Nano Island Story: Yllä mainitun tavoin sekä ulkoasultaan että pelattavuudeltaan mielenkiintoinen mutta lokalisoimattomuudessaan melko läpipääsemätön, bakteerikasvatusteemainen, RTS-tyylinen roolipeli.
* Kung Fu Dragon: Yksinkertainen ja parin euron tekeleeksikin melko sisällyksetön, mutta tekee sen vähän, minkä tekee, mallikkaasti. Loputon ylöspäin pomppinen on hetken hauskaa kiitos hyvän ohjauksen ja muutaman eri hahmon.
* Last Window - The Secret of Cape West: Edeltäjäänsä aivan liikaa muistuttava Hotel Duskin jatko-osa. Etanan vauhdilla avautuva ja päähenkilön arkirutiineihin aivan liikaa keskittyvä juoni on niin epämielenkiintoinen, että ensimmäinen kohtuuton runkkuyllärikuolema sai minut pitkästä aikaa ragequittaamaan.
* Legend of Kage 2: Toimintapeli, joka lainaa pelattavuuteensa kasariedeltäjästään lähinnä kilometriluokan hypyt. Toiminta on suht monipuolista kaksine eri hahmoineen, avattavine liikkeineen sekä hupaisine ninjutsunluontimekaniikkoineen. Myös hahmot ja pomot ovat viihdyttäviä, eli miinusta tulee lähinnä tasapaksusta ja piirteettömästä ruutusuunnittelusta. (7/10)
* Legend of Zelda - Phantom Hourglass: Hyvä lukuun ottamatta ohjausta ja keskeistä alaotsikkomekaniikkaa, joka on NIIN vehkeestä. Eli paskaa.
* Legend of Zelda - Spirit Tracks, The: Parempi kuin yllämainittu, mutta silti aika puuduttava tekele johtuen aneemisista kylistä ja temppeleistä sekä siitä, että peli on vielä tavallistakin Zeldaa kaavamaisempi etenemiseltään. Junalla liikkuminen ja päätemppelin tahkoaminen ovat joten kuten viihdyttävää settiä, mutta eivät pelasta muun pelin puisevuudelta.
* Legendary Starfy, The: Pelattavuudeltaan tavanomainen mutta pari lievän omintakeista mekaniikkaa sisältävä tasoloikka, jossa vaihteleva joskin ei aina tyystin vakuuttava kenttäsuunnittelu. Suuri määrä hahmokeskeistä oheismateriaalia, avattavaa krääsää sekä ällösöpöt juonikohtaukset tekevät lopputuloksesta hyvän, vaikka kyllä ymmärrän, että melkoisessa Kirbymäisyydessään jätettiin sarja huilimaan tämän viidennen ja ekan lokalisoidun osansa jälkeen. (7/10)
* Little Red Riding Hood's Zombie BBQ: Passeli ja omaperäinen vaikka kököhkö ylhäältä kuvattu räiskintä, joka on yllättävän vaikea. Kun peli heittää vielä lopuksi pelaajan naamalle arkaaisen "pelasit normaalilla, vedä hullummalla vaikeusasteella jos haluat kunnon lopun"-kortin, on hermojen lähtö lähellä.
* Lock's Quest: Toimintaa ja tornipuolustusta sekoittava peli kuivilla kosketusnäyttö-QTEillä sekä liian monta vihollisaaltoa putkeen sisältävillä kentillä.
* Looney Tunes - Cartoon Conductor: Ouendan-johdannainen, jossa suurin ero esikuvaan on, että nuottien taputtelun sijaan laahaataan kosketinta niiden välillä. Biisit koostuvat sataprosenttisesti puhkisoitetusta klassisesta, eli ovat kuultujen lisäksi myös huonosti rytmipeliin soveltuvia rumpukomppien ja helposti tartuttavan rytmikkyyden puutteessaan. Musiikin ja pelin vaatimien nuottien perässä pysymistä haittaa sekin, ettei onnistuneista painalluksista tule kunnon äänipalautetta, mutta sentään sössiminen kusee instrumentaation. Graffat ovat myös lähdemateriaalille epäuskollista, halpaa 3D-mallinnusta, eli ainoaksi plussaksi jää hahmojen ja biisien biografiat.
* Looney Tunes - Duck Amuck: Legendaariseen Repe-piirrettyyn perustuva minipelikokoelma, jossa Sorsaa kiusataan DS:n eri ominaisuuksia käyttäen. Omaperäinen käyttöliittymä ja huumori viihdyttävät, mutta valitettavasti itse minipelit ovat valtaosin kuivaa settiä ja ne pitää läpäistä kerralla aina viisi kertaa putkeen, mikä tekee menosta itseään toistavaa. Repen raivoaminen tekee tekeleestä kuitenkin kokemisen arvoisen. "So much for the latest and greatest! Give me pixels over polys any day!" (5/10)
* Lost in Blue 3: Tylsä mutta myös stressaava autiosaarella selviämisseikkailu.
* LostMagic: Pelattavuudeltaan hauska RTS, jossa sekä hirviönkeräys- että riimujenpiirtelyelementit. Valitettavasti vaikeusaste on heti alkuun aika korkea ja taisteluiden tahti semmoinen, että turhan moni mättö päättyy heti alkuunsa siihen, kun morsolauma rynni päähenkilön iholle ja rusikoi tämän rusinaksi. Tämä vielä menisi, mutta totta kai jokaista tehtävää edeltää juonikohtaus, jota ei voi ohittaa! Pelaa mieluummin henkistä jatkajaa Tact of Magiccia.
* Love Plus+: Käyttöliittymältään hyvä mutta estetiikaltaan kälyinen treffisimulaattori. Sankarittaria on rupuisat kolme kappaletta ja he ovat kaiken kukkuraksi piirretty nykivällä DS-3D-graffoilla. Lisäsuolaa haavoihin siitä, että fanikäännös löytyy...pelin tyystin obsoliittiin normiversioon!
* Luminous Arc: Köyhän miehen Tactics Ogre, jonka juoni, hahmot ja ulkoasu ovat perusanimekuraa. Jonkinnäköinen herutusmekaniikka pelastaa äärimmäisen vähän.
* Maestro! - Jump in Music: Kosketusnäyttörytmipeli lievillä tasoloikka-aineksilla ja vaihtelevilla mekaniikoilla. Itse peli on erinomainen, mutta biisilista on valitettavasti valtaosin puhkikuultua klassista ja instrumentaatio aika pilipalimidiä. (7/10)
* Magical Starsign: Ruma fantsuscifi-JRPG. Sentään sisältää ihan mielenkiintoinen mekaniikan, jossa pelimaailman planeettasysteemin asento vaikuttaa käytettävien elementtien voimaan. Valitettavasti taisteluiden uskomattoman hidasta tahtia ja ohittamattomia animaatioita ei kestä missään planeettojen asennossa.
* Magician's Quest - Mysterious Times: Melkoisen häpeilemätön kopio Animal Crossingista, joka ei vedä vertoja esikuvansa 3DS-osalle johtuen epäinspiroituneisuudestaan, staattisesta kaupungistaan sekä siitä, ettei kaltaiselleni yöpöllölle löydy juuri ohjelmaa. Kaikki pelin yritykset erottua esikuvastaan, kuten opiskelu- ja taikamekaniikat, ovat melko epämielenkiintoisia.
* Make 10 - A Journey of Numbers: Sympaattinen mutta pinnallinen päässälasku-edutaintment-tekele.
* Mario & Luigi - Bowser's Inside Story: Ykköspelin tavoin taistelumekaniikoiltaan hyvä roolipeli. Bowserilla pelattavat perinteisemmät osiot viihdyttävät, mutta jampan sisäpiiriosiot ovat hanurista johtuen tylsästä estetiikasta ja rasittavasta ympäristön kanssa kikkailusta. Viimeksi mainitut yhdistettynä jatkuviin itseään toistaviin minipeleihin aiheuttivat tiputtamisen kymmenen tunnin tienoilla.
* Mario Kart DS: Ihan jees ajalleen, muttei yhtä hyvä kuin Wii-versio ja moninpeli on kustu kiitos käärmeilyn.
* Mario Vs. Donkey Kong 2 - March Of The Minis: Kosketusnäytöllä ohjattavaa Lemmings-johdannaista. Sinänsä hyvää jälkeä, mutta genre sisäänrakennetussa tasapaksuisuudessaan ei minua innosta. Ainakin pomomätöt tuovat mukaan jonkin verran vaihtelua.
* Master of Illusion: Läjä kertaalleen viihdyttäviä taikatemppuja muutaman vähemmän nähdyn korttipelin kera. Peliä emännöi Barbara the Bat, joka suoraan Jam with the Bandista otettuine olemuksineen istuu muuhun teemaan aika huonosti.
* Metroid Prime Hunters: Köyhän miehen Metroid Prime tyydyttävillä muttei optimaalisilla kosketusohjauksilla, kopioiduilla ja liitetyillä ympäristöillä sekä liian harvoilla tallennuspaikoilla.
* Metroid Prime Pinball: Yllättävän viihdyttävä flipperi hämmästyttävän hyvillä fysiikoilla ja kuudella eri pöydällä. Paras puoli ovat lukuisat videopelimäiset räiskintäbonusosiot ja pomotaistelut. (7/10)
*Metal Max 2 Reloaded: Taistelusysteemiltään edelleen hyvä ja rivakka epälineaarinen roolipeli, joka on kuitenkin ykköstä huomattavasti vähemmän kieliposkinen eli tylsempi. Lisäksi tässä uusintaversiossa on Metal Max 3:n geneerinen hahmonluontisysteemi aina päähenkilöä myöten, mikä vasta kuivaa onkin.
*Metal Max 3: Kiinnostavampi kuin kakkosen uudelleenlämmittely muttei silti läheskään yhtä viihdyttävä kuin ykkönen.
* Metal Slug 7: Metal Slug, eli ei-niin-yllättäen hyvää räiskintää. Toistaa aika lailla samaa settiä kun aiemmatkin osat, mutta harvat uudet lisäykset peliin ovat poikkeuksetta siistejä. Juoni tulevaisuuden kapinallisarmeijoineen on taas tarpeeksi typerä ja Mordenin paluu pääpahikseksi jees. Musat ovat hyviä joskaan eivät yhtä uniikkeja kuin ensimmäisissä osissa ja kaksinpelin puuttuminen tuo pelin aika lähelle obsoliittiutta. Obsoliittiuteen sen vetävät parannellut PSP- ja PS4-versiot.
* Miami Law: Visuaaliromaani toimintaminipeleillä. Juonessa ohjaillaan sekä yhdysvaltalaispollaria että FBI-agenttia, ja meno on sopivasti täynnä matalan profiilin rasismia. Lisäksi mukana on välittömän kuoleman aiheuttavia vääriä valintoja. Saatuani päähenkilöpaskalakin vahingossa tapettua vartin sisään olikin peli sopivaa lopettaa.
* Mighty Milky Way: Estatiikaltaan kuiva lukuun ottamatta söpöä päähenkilöä ja pelattavuudeltaan omaperäinen, mutta tylsä ja hajottava. Eli aika WayForwardia. Vissiin tarkastetaan pelin tekijä ennen kuin hommataan vain digitaalisena ostettavia pelejä!
* Moero! Nekketsu Rhythm Damashii Osu! Tatakae! Ouendan 2: Melkeinpä Ouendan-sovitus Elite Beat Agentsista. Hahmot ja skenaariot kalpenevat alkuperäisen rinnalla, mutta ovat sentään EBA:a parempia. Biisit ovat trilogian heikoimpia ja loppuskenaario täysin samanlainen kuin Beat Agentsissa, eli typerä ja ylimaallisen korni.
* Monster Tale: Alkuun koukuttava söpöily-Metroid kiitos sen puolulaisötökänkasvatusmekaniikkojen, mutta pidemmän päälle menoon kyrsiintyy johtuen genrellekin ylimaallisesta pelaajan ees taas juoksuttamisesta sekä loppupuolella yltiökestäviksi rupeavista vihollisista.
* My Japanese Coach: Keskinkertainen kielenoppimisohjelma, jossa etenemistä rajoitetaan erilaisilla pilipalipelien pelaamisella. Sentään kanjien kanssa väkertely on jokseenkin hauskaa kosketusnäyttöpiirtelyn ansiosta. Harmi vain, että peli sisältää merkkejä vain parisen sataa ja opettaa ne perinteisesti, eli radikaalittomasti, eli huonosti.
* My World, My Way: Juoniasetelmaltaan hauska ja omintakeinen JRPG, jossa myös paljon kekseliäitä mekaniikkoja. Valitettavasti itse pelattavuus on itseään toistavaa kaman- tai hirviönmetsästystä. Naamani hajosi ensimmäiseen pakolliseen sattumanvaraisesti ja harvakseltaan tippuvan kaman viljelykohtaan.
* Mystery Mansion: Ulkoasultaan ihan veikeä mutta sisällöltään melko olematon läppäkauhuteemainen minipelikokoelma.
*Nanashi no Game: Kauhupeli, jonka meta-kauhuretropelin pelaaminen viihdyttää. Valitettavasti valtaosan ajasta vievät oikeaan maailmaan sijoittuvat kohtaukset ovat huomattavasti enemmän hanurista. Kauheilla ohjauksilla ja flegmaattisella liikkumisnopeudella myös verkkaisten mutta laakista tappavien aaveiden välttelyyn kypsyy todella nopsaan. Ainakin sinänsä tosielämälle uskollinen sommittelu!
*Napoleon Dynamite - The Game: Hupaisaa lähdemateriaaliaan aika kuivasti käyttävä minipelikokoelma. Tyylitellyn ruman mutta silti ruman ulkoasun ainoana hyvänä puolena ovat leffasta lainatut ähkäisyt. "Idiot...!"
*Nine Hours, Nine Persons, Nine Doors: Juoniasetelmaltaan aika väkisin väännetty murhamysteeripeli, joka sekoittaa visuaaliromaania ja ensimmäisen persoonan ongelmanratkaisua. Pelin hajottavin puoli on, ettei edes jo kerran nähtyä tekstiä voi ensimmäisellä pelikerralla nopeuttaa. Useat loput pakottavat useaan läpipeluuseen kokonaiskuvan saamiseksi, ja vaikka tekstiä voi myöhemmissä kierroksissa jopa hoputtaa, pitää pulmat silti ratkoa aina uudestaan. Lisäksi juonireittien haarautuminen riippuu vain siitä, mihin eri huoneisiin valitset mennä, joten eri poluille pääsemistä ei voi päätellä mitenkään muulla kuin kokeilemalla. Harvinaisen hirveää pelisuunnittelua, siis, mutta onneksi juonikaan ei ole kauhean kiinnostava.
*Nostalgia: Indiana Jonesmaisella alkuasetelmaltaan mielenkiintoinen JRPG...kunnes tajuat kyseessä olevan taas genren edustaja, jossa sattumanvaraiset, vuoropohjaiset taistelut. Pikemminkin nimensä vastakohta, siis.
*Okaeri! Chibi-Robo! Happy Rich Oosouji: Ainoa Chibi-Robo-jatko-osa, joka muistuttaa sarjan ensimmäistä peliä, eli lähtökohtaisesti jo erinomaista kamaa. Hahmot ja ruutusuunnittelu ei ole yhtä hyvää kuin Gamecube-osassa, mutta pelialueena toimivan läävän puhdistus- ja korjausmekaniikka hyvittää tätä. Juoni on myös ykkösen tavoin yllättävän raskas, mutta sisältää valitettavasti amatonormatiivisuutta. Ei voi vain ymmärtää, miten tämä on pelin ainut kääntämätön osa, paitsi että ehkä Park Patrollin mahdollinen ansaittu pommitus valitettavasti kannusti Nintendoa olemaan taas vellihousuinen lokalisaation suhteen. Fanikääntäjät onneksi pelastavat jälleen! (8/10)
*Onsei Kanjou Sokuteiki - Kokoro Scan: Segan kummallinen lelukokoelma, jossa vissiin pointtina nauhoittaa sydämenlyöntejä ja katsoa pelin huuhaa-analyysi niistä. Viihdyttävin puoli onkin pelin traileribiisi.
*Ontamarama: Söpö mutta myös ruma rytmipeli, jossa soitettavia nuotteja tökitään ensin kosketusnäytöllä ja sitten kajautetaan napeilla. Biisit ovat instrumentaalista poppia eikä oikein saati väärin soittamisesta tule mitään äänellistä ulosantia.
*Osu! Tatakae! Ouendan: Peli, joka sai minut ostamaan DS:n. Pelattavuus on toimivaa ja biiseissä pelaajan aikaansaamat äänitehosteet miehisiä ja hupaisia. Parhain puoli pelissä on persoonallinen estetiikka ja premissi; ihmisten jeesaaminen heitä kannustamalla on hauskaa, sillä suurin osa skenaarioiden henkilöistä ovat hyvin pidettäviä, toisin kuin sarjan muissa osissa. Musiikki ei ole objektiivisesti sanottuna kaksista, mutta tekeleen himonussimisen aikana olen oppinut pitämään lähes kaikista biiseistä. Pelin kliimaksi on myös oikeasti termin veroinen. Pyöritysosiot ovat kuitenkin ripulia ja pelisarjan vaikeimpia. Kiitti myös ihan vatun vaaleasta Kleopatrasta! (10/10)
*Otometeki Koi Kakumei * Love Revo!!: Treffisimulaattori, josta löytyy ominaisuudenkehittelyn ja rahamekaniikan lisäksi myös painonpudotussysteemi. Tästä voi viimeistään päätellä, että kyseessä on naishahmolla pelattava tekele. Satakiloista päähenkilöä ei päästetä alussa helpolla, mikä vie maun valtaosasta herutettavista. Itse deittailu on myös palikammin toteutettu kuin monissa muissa genren peleissä, joten känniseivikälleilyn jälkeen en jaksanut pelata enää.
* Pac-Pix: Omintakeinen piirtelypeli. Epämuodostuneiden ja puruvikaisten Pac-manien mättäminen on hetken huvittavaa, mutta peli on liian yksinkertainen ja monotoninen viihdyttääkseen kauaa. Lisäksi checkpointripulointi taistelee kasuaalirelaamista vastaan. Remix-biisit ovat hyviä.
* Phoenix Wright - Ace Attorney: Pelisarjan paras osa, kiitos tasalaatuisten keissien ja hyvien mekaniikkojen. DS-portin extrakeissi on myös hauska ja käyttää hyvin uuden alustan ominaisuuksia. Peli ei voi myöskään sattuneesta syystä kärsiä jatko-osiensa yhdestä rasittavuudesta, eli samojen hahmojen spämmäämisestä. (7/10, mutta Switch)
* Phoenix Wright - Ace Attorney Justice for All: Ykkösosan DS-versioon verrattuna aikamoista potaskaa. Uusi helasysteemi on hanurista, kuten myös Psyche Lock-mekaniikka. Ensimmäinen skenaario ja etenkin fillerikeissi ovat shaibaa, joten hyvää sisältöä jää käteen aika vähän, kerta episodeja on vain neljä. Uudet hahmot ovat myös persiistä. Etenkin uusi yleinen syyttäjä on ihan ruoska. Ainoa hyvä uudistus on hahmoprofiilien käyttö todistusaineistona.
* Phoenix Wright - Ace Attorney Trials and Tribulations: Samat shaibat mekaniikat ja vanhojen hahmojen kaluaminen pilaavat kolmososaa. Myös kaikki episodit kakkosta lukuun ottamatta ovat perseestä, etenkin Mialla pelattavat. Godot on ylirunkattu runkkari ja vie aivan liikaa ruutuaikaa. Eli worst Phoenix Wright ever.
* Photo Dojo: "Mario Kart Wii!" Yksi Nintendon omintakeisista valokuvausleluista, jossa räpsitään ja äänitetään oma mättöpelihahmo, jota voi sitten käyttää sekä pilipalimätkintä- että mättöpelimoodissa. Pinnallinen, mutta hyvin huvittava, vaikka jälkimmäinen ominaisuus tietysti riippuu aika lailla myös tehtyjen jamppojen audiovisuaalisista ominaisuuksista. (8/10)
* Pokemon Platinum: Jostain syystä en muista tästä osasta paljon mitään muuta kuin Cynthian, uhihi. Eli varmaan aika tavallinen osa sarjaa, ei huono, ei hyvä.
* Pokemon Black: Yksi lempparipokemoistani, kiitos jonkin näköisen juonen olemassaolon. Muuten samaa kamaa, harvat uudet ominaisuudet ovat kyllä ihan jees. Hahmot ovat erittäin hyviä, etenkin päähenkilön kaveripari. (7/10)
* Pokemon Black 2: OK, ei taaskaan tehnyt minuun mitään hirveän suurta muistijälkeä. Vanhojen naamojen bongaaminen ykkösosasta oli hauskaa, vaikka Bianca onkin pilattu kakkuloilla ja Cheren kakkulattomuudella.
* Pokemon Conquest: Köyhän miehen Nobunaga's Ambitionia köyhän miehen Tactics Ogre -tappelusysteemillä. Hahmosuunnittelu on ainoa viihdyttävä puoli.
* Pokemon Mystery Dungeon - Explorers of Sky: Kaikin puolin aika mitäänsanomaton lite-Rogue-tyylinen.
* Pokemon Ranger - Guardian Signs: Totaalisen tylsä seikkailupeli pilipalikosketusnäyttötaisteluilla ja Pokemon-peliksi mitäänsanomattomalla estetiikalla.
* Polarium: Ulkoasultaan persoonaton ja pelattavuudeltaan kenties omintakeinen muttei vähääkään viihdyttävä puzzletus, jossa muutetaan kosketusnäytöllä mustavalkoisia rivejä yhdenvärisiksi.
* Pop Cutie! - Street Fashion Simulation: Potentiaalisesti mielenkiintoinen vaatteidenmyyntisimulaattori, jonka todella hirveä graffatyyli kuitenkin pilaa aika täysin.
* Princess Debut: Ulkoasultaan kökön söpö fantsuteemainen tapailusimulaattori. Pääosa peliajasta menee tanssikohtauksissa, jotka käyttävät köyhän miehen Ouendanin tyylistä ohjausta eivätkä siten viihdytä paljoa. Herutettavia sankareita nähdään taas haahuilemalla päämäärättömästi ympäri pelikarttaa, mikä yhdistettynä tapaamisten vähäiseen määrään tekee menosta turhan tylsää.
* Professor Layton and the Curious Village: Graffatyyliltään ja brittimongerrukseltaan viihdyttävä ongelmanratkonta, jonka pääsisältönä toimiviin pilipalipulmiin olen kuitenkin liian taukki ja kärsimätön.
* Project Rub: Segan estetiikaltaan mukavan kilipäinen minipelikokoelma. Pelit ovat ihan passeleita DS:n ominaisuuksien käytössään, mutta menon kusee lopun pomomaratooni, missä joudut hinaamaan pisimmät pelit putkeen ja aloittamaan tyrätessä alusta.
* Radiant Historia: Roolipeli lievän omintakeisella mutta myös pinnallisella vuoropohjaisella taistelusysteemillä. Viholliset sentään näkyvät kartalla! Koostumus eroaa massasta lähinnä aikajanasysteeminsä avulla, jolla voit siirtyä vapaasti pelin eri juonipätkien ja vaihtelevien historioiden välillä. Potentiaalisesti mielenkiintoista systeemiä käytetään ainakin alkuun lähinnä kahden eri haarautuman välillä seilaamiseen yhdentekevien tekosyiden varjolla, mikä yhdistettynä epäinspiroituneeseen maailmaan ei hirveän monta tuntia jaksa kannusta pelaamaan.
* Retro Game Challenge: Japanilaiseen TV-sarjaan perustuva videopelaamissimulaattori, missä hinataan oikeita pelejä rumasti plagioivia pilipaliteoksia. Ohjekirjat ja pelilehdet ovat hupaisia, mutta itse pelit ovat liiankin retroja eli mielikuvituksettomia ja nähtyjä. Lisäksi pelissä edetään suorittamalla pelien sisällä erilaisia tehtäviä neljä putkeen, mikä on itseään toistava ja tylsä mekaniikka.
* River King - Mystic Valley: Osa Harvest Moonin sisarsarjaa, jossa keskitytään farmauksen sijasta kalastamiseen. Pinnallinen, ruma ja tylsä tekele.
* Robocalypse: Huumoriltaan ihan passeli mutta käyttöliittymältään välttävä ja pelattavuudeltaan mielikuvitukseton RTS.
* Rockin' Pretty: Rytmipeli animekouluteemalla ja neljällä eri soittimella. Avattavat kuteet ynnä kamat ovat jees ja juonikohtaukset OK. Pelattavuus on kuitenkin hanurista, sillä monimutkaiset kuviot yhdistettynä kosketusnäyttöohjauksiin tekevät menestymisestä hankalaa ja tuottavat myös sikana tahattomia tyriä. Musatkin ovat yhdentekevää midipilipalia.
* Rondo of Swords: TRPG, jossa hyökätään vihollisia päin kartalla liikkumalla. Systeemi on sinänsä hauska mutta myös liian kaoottinen, mikä yhdistettynä tappelutiedot tyystin panttaavaan käyttöliittymään tekee menosta todella turhauttavaa. Myös hahmotaide on rupuista ja juoni ainakin alkuun järkyttävän nähty.
* Rub Rabbits!, The: Project Rubin jatko-osa, joka muistuttaa edeltäjäänsä turhankin paljon. Minipelit ovat myös huomattavasti heikompia.
* Rune Factory - A Fantasy Harvest Moon: Hauska ja toimiva yhdistelmä emosarjaa ja perinteisempää RPG:tä. Hahmot ovat ihan OK, vaikkakin aika kaavamaisia. Muutenkin hieman suppea ja epäkasuaali jatko-osiinsa verrattuna. Musaakit ovat sarjan parhaita.
* Rune Factory 2 - A Fantasy Harvest Moon: Parempi kuin ykkönen, lähinnä kiitos syvällisempien hahmojen ja sivutehtävien. Sukupolvenvaihdosmekaniikka on myös mielenkiintoinen, joskin aika palikasti toteutettu.
* Rune Factory 3 - A Fantasy Harvest Moon: Rune Factoreista paras, vaikka pelin sankarittaret ovatkin suurimmaksi osaksi vähän liiankin persoonallisia. Muuten kaikki on hiottu huippuunsa ja juonikin jopa muistettava, toisin kuin aikaisemmissa osissa. Etenkin pelin loppuhuipennus on mässy. (9/10)
* SaGa 2 - Hihou Densetsu - Goddess of Destiny: Hahmoiltaan hupaisa JRPG, jossa länsimaalaisten ropepelien tyylinen hahmojoukon luonti. Sarjalle tyypillinen päämäärättömyys ja maailman rakentamisen puute sekä piirteettömät ympäristöt eivät viihdytä. Sentään robottihahmolla pelatessa on alun normi-ihmismutsin ja -faijan kanssa vuorovaikuttamiskohtaukset mukavan hoopoja.
* Sands of Destruction: Segan maailmaltaan potentiaalisesti mielenkiintoinen tekele, joka on kuitenkin valitettavasti JRPG-SHT. Tämä oli itselleni jo niin suuri pettymys, että pelillä on kunnia toimia viimeksi mainitun lyhenteen luomisen inspiraationa. 
* Scurge - Hive: Isometrinen sci-firäiskintä Metroid-tyylisellä kartalla. Ympäristöt ynnä mekaniikat ovat tylsiä ja juonimekaniikat tyystin nähtyjä. Lisähajottavuutena on päähenkilön korruptiomekaniikka, joka antaa haahuilulle aikarajan. Ainakin sankarittarella on järkyttävät kokoinen poninhäntä. 
* Shepherd's Crossing 2: Alkuun vaikuttaa tämä jyväjemmaripeli tavalliselta Harvest Moon -johdannaiselta. Karu totuus paljastuu viimeistään, kun ensimmäisen kanan kasvatettuasi tulee naapurin tyttö onnittelemaan sinua ja katkaisee kotkottajalta sitten niskat. Messissä on tosiaan sekä eläinten lihoiksi panemista sekä kastroimista, mikä yhdistettynä paikoin varsin luonnevikaisiin kanssakyläläisiin antaa peliin mukavasti vinksahtanutta realistisuutta verrattuna kiiltokuvamaisiin Story of Season -peleihin. Myös pelattavuus on paikoin syystäkin omintakeista: minkäänlaista säilömissysteemiä ei ole, joten kerättävät kamat tulee nakkailla ympäri taloa ja farmia. Tämä on toisaalta turhauttavaa, mutta toisaalta tekee joka farmista oman näköisensä ja estää turhaa roinan hamstraamista. Myös aika kuluu vain tiettyjä asioita tehdessä, vaikka toisaalta päivätahti on todella nopea ja ajan kelaaminen mahdollista. Kaiken kaikkiaan parempi vaihtoehto Harvesteille kuin Stardew Valley. (6/10) 
* SNK vs. Capcom Card Fighters DS: Neo Geo Pocket-pelien taistelumekaniikkoja mielenkiintoisesti, mutta lisää monimutkaistavasti uudistava jatko-osa. Korttigraffat ovat hieman aiempaa persoonattomampia, mutta kuvausttekstit ovat SNK:n tapaan kökön siistejä, kuten myös dialogi. Valitettavasti se ei riitä, nothing does, koska MtG/YuGiOH/Whatever-syöpäshitti.
* Solatorobo - Red the Hunter: Playstation Tail Concerton jatko-osa ja sen tavoin hahmoiltaan ja tyyliltään sympaattinen mutta pelattavuudeltaan tylsä toimintaseikkailu. Taistelut ovat yltiöpinnallista vihollisten putkeen nakkaamista ja liian iso osa peli-ajasta menee yhdentekeviin kamanroudaussivutehtäviin. "Uge!"
* Soma Bringer: Pelattavuudeltaan varsin mitäänsanomaton toimintaroolipeli, jonka siistit piirretyt taustat ovat aikamoisessa kontrastissa sen amatöörimäisiin hahmotaiteisiin.
* Spectral Force - Genesis: Fantsuteemainen Nobunaga's Ambition -johdannainen, jossa sekä diplomatiassa että taisteluissa todella kamalat mekaniikat. Pelaa mieluummin Mega Drivella!
* Star Fox Command: Ihan OK räiskintä, vaikka karttataktikointi rupeaakin pidemmän päälle kyllästyttämään, etenkin juustoisten fucking-anti-aircraft-weapon-ohjusten ilmaantuessa kuvioihin. Kosketusnäyttöohjaukset toimivat tarpeeksi hyvin ja uudelleenpeluuarvo on korkea, ellei kovin epävaikuttava juoni vakuuta lopettamaan touhua kesken.
* Steal Princess: Juoneltaan hajottavaa japaniteinihuumoria ja pelattavuudeltaan kämäistä isometristä toimintaa, joka sekoittaa huonosti nappi- ja kosketusnäyttöohjausta. ¡Yo soy republicano!
* Street Football II: Jalkapalloilu(?)peli, joka pakottaa pelaajan kärvistelemään paskojen minipelien läpi ennen itse matseja. Hajosin pilipaleluissa kolmanteen, eli vaikea sanoa, millaisia itse jalkapallomatsit ovat. No, ne ovat jalkapallomatseja, eli todennäköisesti pelaamatta paskaa!
* Summon Night - Twin Age: OK toimintaroolipeli siedettävillä kosketusnäyttöohjauksilla, söpöillä hahmoilla ja Summon Nightmaisella herutussysteemillä, mutta pelin tapa heittää pelaaja alkuruutuun gemarin koittaessa yhdistettynä ei-skipattaviin näyttöihin equals ragequit.
* Super Princess Peach: Graffoiltaan ja kenttäsuunnittelultaan hämmentävän piraattimainen tasoloikka. Varmaan Nintendo tuumasi, että naispäähenkilösivupelin voi rumasti ulkoistaa! Pelin keskeisimmästä mekaniikasta, eli Punakärpässieniprinsessan mielentilan muuttamisesta, ei saada hirveästi mitään viihdyttävää irti; lähinnä se toimii hetken ajan nopeammin liikkumisen tai lentelyn takaajana. ¡Yo soy republicano, edelleen!
* Super Scribblenauts: Omaperäinen ongelmanratkaisupeli, missä ratkaistaan erilaisia tehtäviä luomalla esineitä niitä kuvaavia sanoja sisään syöttäen. Tehtäviä on hyvä määrä, mutta turhan monia pohjautuu samanlaisiin kaavoihin, minkä lisäksi on estetiikka aika sikä köyhää. (6/10)
* Surviving High School: Estetiikaltaam köyhä ja pelattavuudeltaan pinnallinen, mutta ihan hupaisa U.S.A.-vastine japanilaisille lukiodeittisimulaattoreille. Lukuisat pakolliset minipelit ovat pelin mobiilijuurista johtuen suht kuppaisia ja haittaavat uudelleenpelattavuutta, samoin kuin kaikenlaisten varteenotettavien sivukaman avaamisen puute. Myös yleinen jenkkimäisyys etenkin käsimunaelementtien muodossa on aika hanurista. Pääkampanjaa höystävät lisäepisodit pelattuvuushilavitkuttimineen tarjoavat kuitenkin passelia lisäviihdettä.
* Tales in a Box - Hidden shapes in perspective!: Ainutlaatuinen muodonetsintäpeli, joka käyttää alustan kameraa gyroskooppisen pelattavuuden aikaansaamiseen. Tekniikka on hieman kömpelö ainakin 3DSXL:llä pelatessa, mutta toimii siedettävästi. Kansantaruihin pohjautuva premissi ynnä ympäristöt ovat sympaattisia ja kaltaisilleni havaintorajoitteisille raakileille on onneksi tarjolla vinkkitoiminto, joka ei silti helpota menoa liikaa. (6/10)
* Tetris DS: Samaa väsähtänyttä puzzleilua samoilla väsähtäneillä pelimoodeilla ja 8-bittisellä retro-onanoinnilla. Tämän ostaminen aikoinaan täyteen hintaan on yksi elämäni suurimpia virheitä.
* Time Hollow: Aikamatkustusteemainen seikkailupeli hyvin pinnallisilla ongelmanratkaisuelementeillä. Graffat ovat hyviä, mutta hahmot ja juonikuviot epämielenkiinnostavia. Pelasin pelin loppuun, koska odotin premissiin pakollisesti kuuluvaa mielenjyystöjuonenkäännettä...jota ei koskaan tullut. Ajan Hukkaa, pikemminkin!
*Tokyo Beat Down: Huumoriltaan ihan menettelevä poliisisarjaparodiamätkintä, jossa kuitenkin lähes kaikki genren perisynnit, kuten ylikestävät ja maassa turvassa levyttää rakastavat viholliset. Kolmella eri pelattavalla hahmollakin on lähinnä esteettistä eroa.
*Tornado: Pinnallinen toimintapeli, jossa rynnitään ympäriinsä lättäniä kenttiä ja imetään pelihahmotornadon sisuksiin kamaa, jotta myrsky yltyy ja pystyy imemään entistä suurempaa settiä. Hurrikaanin voiman säilyttämiseksi tulee kosketusnäyttöön tehdä jatkuvasti ympyräliikettä, joka yhdistettynä hahmon liikuttamiseen prakaa kädet nopsaan. Sentään sankarit ja eri maailmankolkkiin sijoittuvat kentät ovat ihan hauskoja.
*Touch Detective: Graffatyyliltään ihan söpö mutta käyttöliittymältään kömpelö ja ongelmiltaan liian paksusuolivetoinen osoita-ja-paina.
*Touch Mechanic: Autokorjausteemainen kosketusnäyttöronklaus Cooking Mama -tyylisin lyhyin tehtävin. Jonkinlaista persoonallisuutta löytyy juonen ja hahmojen muodossa, mutta itse teema ei minua pätkääkään kiinnosta johtuen rationaalisesta vihastani kaupunkitilaa hotkiviin peltilehmiin.
*Treasure World: Kummallinen pelilelu, jossa langattomia verkkoja etsimällä saadaan pelihahmon ja -ympäristön muokkaamiseen tarvittavaa kamaa ja valuuttaa. Roinaa voi sitten käyttää Mario Paintmaiseen musan tekemiseen. Jonkinnäköinen inspiraatio Streetpassille, varmaankin, mutta turhan vähäsisältöistä kamaa kekseliäisyydestään huolimatta.
*True Swing Golf: Nintendon tavanomainen golfpeli ihan passelein kosketusnäyttöohjauksin.
*Tsukibito: SNK:n etenkin graafisesti kummallinen seikkailupeli, joka ei valitettavasti aukea yhtään kielimuurin takaa. Todennäköisesti firman paras DS-tuotos, joka tapauksessa.
*Unsolved Crimes: Ulkoasultaan realististinen eli DS-graffoilla rupuinen etsiväpeli, jossa ratkotaan lyhyitä ja unohdettavia rikostapauksia tekopaikalla haahuillen ja johtopäätöksiä valikoissa tehden.
*Valkyrie Profile - Covenant of the Plume: TRPG, jossa varsin paljon omintakeisia mekaniikkoja. Valitettavasti kaikki niistä ovat huonosti toteutettuja. Suurin ongelma on emopelin taisteluita apinoiva taistelusysteemi, jossa voit hyökätä yhden vihollisen kimppuun neljällä hahmolla samanaikaisesti. Vastustajat siten kestävät ja niin tekevät taistelutkin. Lisäksi myös vihulaiset voivat tehdä kombohyökkäyksiä, eli jos et pidä posseasi yhdessä kasassa joka ikinen taistelu, on voittaminen aika hakusessa. Vaikeusastetasapainottumuutta on paikuttu systeemillä, jolla voit tehdä yhdestä hahmostasi ylivoimaisen yhden kartan ajaksi, minkä jälkeen jamppa kuolee...tämäkään ei jostain kumman syystä hirveästi auta pitkän ajan päälle.
*Wario - Master of Disguise: Kenttäsuunnittelultaan sokkeloinen tasoloikka ynseyttävillä kosketusnäyttöohjelmilla ja sitäkin hajottavammilla loputtomilla -minipeleillä.
*Wild West, The: Halvan oloinen räiskintä, jossa ammuskellaan kosketusnäyttöä takomalla sekä ylhäältä- että takaa kuvatuissa tehtävissä. Rangomainen/Dillonmainen lännenelukkateema on suurin plussa.
*Windy X Windam: Mielikuvitukseton tappelupeli mahtavalla kahdella hyökkäysnapilla ja oksettavan helpolla ilmakombottamisella.
*Witch's Tale, A: Söpö JRPG-SHT.
*Wizard of Oz - Beyond the Yellow Brick Road, The: RPG, jossa ravaat eteenpäin putkimaisia ympäristöjä ja nahistelet vuoropohjaisissa taisteluissa sentään kartalla näkyvien vihollisten kanssa. Olemassaolevaan lisenssiin perustuvana ovat alkuasetelma ja pelattavat hahmot entuudestaan tuttuja, eli juonikaan ei hirveästi yllättäen jaksa kiinnostaa.
*World Ends with You, The: JRPG, joka on kosketusnäyttöhuitomista ja napintakomista sekoittavalta taistelusysteemiltään omintakeinen muttei hyvä. Vielä suurempi ongelma on urbaanin Japanin alakulttuuriteema, joka tarjoaa tavallistakin ärsyttävämpiä teinihahmoja sekä harvinaisen huonoa musiikkia.
*Yggdra Unison - Seiken Buyuuden: Ihan passelilta vaikuttava fantsu-Nobunaga's Ambition -johdannainen reaaliaikaisilla taisteluilla ja useilla mielenkiintoisilla mekaniikoilla, jotka jäävät kuitenkin kielimuurin takia hämärän peittoon.
*Ys Strategy: Ruma ja teknisesti huono reaaliaikainen strategia epäkekseliäillä mekaniikoilla ja huonolla käyttöliittymällä. Heroes of Mana ei sittenkään ollut alustan huonoin RTS-sivupeli!
*Zekkyou Senshi Sakeburein: Nintendon Sentaiteemainen mätkintäpeli, eli potentiaalisesti hupaisaa settiä...paitsi että jollain neropatilla oli hyvä ideä tehdä pelistä vain moninpeliä tukeva.
*Zendoku: Sudoku-peli hoopoilla länsimaalaisten suunnittelemilla japanilaishahmoilla ja juonimuodolla. Valitettavasti viimeksi mainitut eivät tee sudokusta silti oppimisen arvoista.
*Zenonia: "Racism and prejudice. I'm not surprised." Palikkamainen ja amatöörimäinen toimintaroolipeli, jonka estetiikan ynnä dialogin kuppakorealaishurmaavuus iskee minuun kuitenkin täysillä. Pelattavuus on melko yksinkertaista hyökkäysnapin takomista, mutta kolme eri hahmoluokkaa, puolisyvälliset stattimekaniikat sekä kaksi vaihtoehtoista reittiä tekee menosta hämmästyttävän koukuttavaa jopa silloin, kun grindauskäyrä lähestyy pystysuoraa. Karian Crossin tapaan siis yksi absurdi pakkomielteeni. Harmi, etteivät jatko-osat tykkää pyöriä nykykännyköillä! (7/10)
*Zubo: Sekä visuaalisesti että äänimaailmaltaan harvinaisen ruma roolipeli, jossa taistelut käydään kosketusnäyttöä jonkinnäköisessä rytmissä takoen. Mätöt ovat täten tavallistakin roolipeliä hitaampia. Kikkareen kruunaa ympäristöjen koluamisessa käytettävät todella kamalat kosketusohjaukset.