Playstation 4

Sukupolvensa paras konsoli, eli aika lepakko linnuttomassa maassa. Kirjasto on jees, jos resurssit eivät riitä PC:seen tai naama Steamin käyttöön.
* 99Vidas: Yksinkertainen, monotoninen ja ulkoasultaan huono mätkintä, eli jopa Scott Pilgrimiä paskempi genren edustaja.
* Blade Strangers: Esteettisesti välttävä ja pelattavuudeltaan huono tappelupeli, jossa tavalliseen tapaan ainoa varteenotettava lämäntekotapa on hakata normihyökkäysnappia neljä-viisi kertaa ja sitten näpäyttää superoikotietä. Myös Smash Brosmainen spessuntekotapa istuu huonosti liikkuvuudeltaan rajoitetumpaan nahisteluun. Rosteri on varsin mainio, onneksi, joten ainakin jotain nautitavaa eli Mugen-käännöksiä saa tästäkin irti.
* Bloodborne: Ulkoasultaan tylsä ja pelattavuudeltaan turhan hidastempoinen mätkintä. Valuutan tai etenemisen menettämisen riskin kanssa pelaajan tasapainottelemaan paneva systeemi on ihan hauska, mutta muuten peli ei ole tarpeeksi mielenkiintoinen, että sen kovan vaikeusasteen ja esoteerisyyden vaatimaa aikaa ja vaivaa siihen jaksaisi upottaa. Pelin ja sen edeltäjien kirjaimellisesti kulttimaista fanikuntaa en siis edelleenkään ymmärrä, mutta ainakin sen tajuan, miten he hypellä ja fanittamiensa pelien itsetarkoituksellisella tietojenpanttauksella värväävät uusia jäseniä.
*Brigandine - The Legend of Runersia: Yllärijatko-osa parisenkymmentä vuotta tauolla olleelle Nobunaga's Ambitionia ja TRPG:tä sekoittaneelle sarjanalulle. Ykkösosaan ja sen päivitykseen verrattuna on pelattavuutta paranneltu mukavasti syvyyttä lisäämällä ja etenkin käyttäjäystävällisyyttä parantamalla muun muuassa vapaan tallennuksen ja vaikeusasteen muokattavuuden muodossa. Esteettisesti on valitettavasti otettu takapakkia: alkuperäiset animevideot on korvattu 2D-taiteella ja vaikka piirtotyyli on ihan hyvällä tavalla omintakeinen, on hahmosuunnittelu aika lailla taantunutta. Sentään jokaisella hahmolla on nyt muutamia taistelupuheenparsia, joita ei ole valitettavasti dubattu saati tekstitetty. Hyvää ja koukuttavaa settiä silti, toivottavasti seuraavaa osaa ei tarvitse odotella yhtä kauaa. (7/10, mutta Switch)
* BROFORCE: Oksennukselta näyttävä räiskintä, jonka pelaaminen on vähemmän nautittavaa kuin oksentaminen.
*Caladrius Blaze: Vaihteeksi viihdyttävä ammushelvetteily johtuen laajasta hahmo- ja hyökkäysvalikoimasta sekä yksinkertaisuudessaankin uniikkista aseiden vapaasta kehittämismekaniikasta. Miinukset löytyvät estetiikan puolelta hölmöstä fanservicestä ja todella rupuisesta tekstifontista. (7/10, mutta PC)
* Contrast: Teknisesti kökkö ja juonellisesti epämielenkiintoinen toimintaongelmanratkontatekele, jonka valovarjokikkailun itsensätoistavuuteen kyllästyy nopeasti sen verrattaisesta omintakeisuudesta huolimatta. 30-luvun Yhdysvaltojen teemastakaan ei saada hirveästi irti.
* Crash Bandicoot 4 - It's About Time: It is not. Pelattavuus on hajottavaa kiitos kömpelön kaksi- ja kolmiulotteisen liikkuvuuden sekoittamisen, inertian poistavan kaksoishypyn, itsekseen ilmassa lipuvan päähenkilön ja alustojen reunoille laskeutumisen mielivaltaisen osumahavannoinnin. Titulaarinen henkilö on sentään vähemmän perseruma kuin ennen, mutta juonipätkät ovat silti äärimmäisen epähauskoja. Ainakin avattavat puvut ovat jees, vaikka kerättävää ja tuhottavaa roinaa on aivan liikaa per taso.
*Crisis Wing: KPGAR.
*Far Cry 5: Peruspelattavuudeltaan normitylsää FPS:ää, johon avoin maailma antaa välillä hauskaa sekamelskausta mutta pääasiassa itseään toistavaa hanttihommailua. Toisaalta kyllä viimeksi mainittuakin tahkoo mieluummin kuin täysin kälyisesti suunniteltuja "pomotaisteluja". Premissi, jossa hyvät aseenomistajapunaniskat panevat hanttiin pahoille aseenomistajakristittyfundamentalisteille ei varmasti uppoa kehenkään Yhdysvaltain politiikkaa vähänkään tuntevaan, ja hahmokatras koostuu pääasiassa stereotyyppisistä eli epäpidettävistä syvän etelän asukeista. Harvat avoimen poliittiset elementit koostuvat nekin esimerkiksi yhdysvaltalaissotaveteraanien hautojen puolustamisesta ja veijarimaisesta trumpperipastissista. Kaiken kaikkiaan kipeää kakkaa.
* Fighting EX Layer: Fighting Layeria varsin vähän muistuttava haudastanousu. Juoksusta huolimatta ohjaus ja tuntuma ottavatkin enemmän Street Fighter IV:n perään, eli ovat hirveitä. Lisäksi mukana on vain Arikan Street Fighter X -hahmoja, eli mieleenpainuvimmat Fighting Layer -naamat loistavat poissaolollaan. Kikkareen kruunaa rasittavaa rävellystä lisäävä korttisysteemi sekä nälkävuotiset heittoanimaatiot.
* Fire Pro Wrestling: Varsin kämäisen näköinen mutta ihanan muokattava ja runsassisältöinen painipeli. Pelin ajoittamiseen perustuva heittosysteemi on genren paras, mutta valitettavasti normihyökkäysten osumahavannointi on hämmentävän huonoa. No, viimeksi mainitussa on sentään lisäsyytä turvautua nakkauksiin. (7/10)
*Firewatch: Mukiinmenevä muttei järin mieleenpainuva kävelysimulaatio, jonka vainoharhattava tunnelma latistuu epäennalta-arvattaan muttei kovin kaksiseen loppuun.
* Fist of the North Star - Lost Paradise: Yakuza-tyylinen mätkintä Hokuto-lisenssillä, jossa ei valitettavasti ole mitään muuta hyvää kuin itse taistelu. Hahmonkehitys, lopetusliikkeet ja totta kai pamahtelevat pollat viihdyttävät yllättävänkin pitkään, mutta tyystin yhdentekevä juoni ja pelaajan pakolla pelin jokaisen minipelin ja uuden ominaisuuden läpi tanssittaminen rupevat kyrsimään nopeasti. Muutenkin tekele on aivan liian täynnä yhdentekeviä hanttihommia, esimerkkinä yhden luvun pikakuvaus: jotta pääset kalliolta juonielementtiä pälyilemään, joudut menemään kylän läpi. Kylän luo ei pääse, ennen kuin hommaat autoosi uudet renkaat. Uusia renkaita pitää mennä kyselemään aavikkokeitaalta, mutta kysely keskeytyy, koska sattumanvarainen patu pitää käydä noukkimassa toisaalta kartalta. Tämän jälkeen selviää, ettei renkaita löydy, mutta ne voi voittaa rallikisasta. Kisan voittamisen jälkeen saat osat, mutta niiden korjaamiseksi pitää käydä noukkimassa sattumanvaraisesta luotua roinaa pöpeliköstä. Tämän jälkeen peli jopa viimein eteni, mutta tässä vaiheessa pelimotivaationi oli already dead.
* Grand Kingdom: Graffoiltaan huono TRPG:n tapainen, jonka vuoropohjaiset mätöt ovat NISmäisen sekasortoista sillisalaattia jatkuvilla QTE:illä. Eli yo soy republicano.
* Harvest Moon - Light of Hope: Natsume jatkaa omaa farmisimulaattorisarjaa tässä edeltäjiäänkin graafisesti surkuhupaisemmassa mutta edelleen hurmaavassa pelissä. Valitettavasti puristirunkkarien sosiaalinen paine on edelleen tuonut tekelettä lähemmäs alkuperäisiä sarjan osia: etenkin Natsumen 3DS-osia hitaammin kulkeva kello ketuttaa ja lahjojen antamismahdollisuuskin on turhaa vanhan kierrätystä. Vastapainoksi kylän rakennusmekaniikka on koukuttava ja harvinaiset maametallitkin on vihdoin saatu kuriin. Skytree Villagesta kierrätetyt hahmot ovat edelleen mainioita ja juonikin on toteutettu perushyvin. Story of Seasons -nimisen keskinkertaisuuskasan tämäkin osa hakkaa siis tehokkaasti, joten toivottavasti Natsume ei mene Marvelouksen farmipelifanien kalastelussa enää pidemmälle. (7/10, mutta Switch)
*Harvest Moon - One World: Tällä kertaa graffoiltaan edeltäjiään parempi eli välttävä Harvesti. Tuttu kökkö charmi on kohdallaan ja mekaniikat jälleen Light of Hopea omintakeisemmat. Oman farmin siirtely ja siementen kerääminen maastosta on muita vastaavia pelejä vaivalloisempaa, mutta myös kiinnostavampaa lievässä taktisuudessaan. Tarinahommelit ja hahmot ovat nekin viihdyttävämpiä kuin Stardewissä tai Story of Seasonissa. Suurin miinus muihin Natsume-peleihin on pahentunut DLC-kusetus ja vaihtoehtoisten pukujen karsiminen. Silti useat peliin vaahtosuisen vihaavasti suhtautuvat arvostelut ovat tekelettä itseään huomattavasti surkuhupaisampia. (6/10, mutta Switch)
* Horizon Zero Dawn: Premissiltään mielenkiintoinen avoimen maailman toiminta, jonka estetiikka ja pelimekaniikat ovat kuitenkin todella epäinspiroituneita. Naamani hajotti hiiviskelypainotteisuuden, rumaa lämää tekevien vastustajien ja peruspaskan Uncharted -kiipeilyn lisäksi etenkin se, että pikamatkustamista on rajoitettu esineillä. Horizon Plain Zero Dawn, ennemminkin. Geimereitten agendaulina oli kuitenkin karakteristisen käsittämättömän idioottimaista.
* In Space We Brawl: Pinnallinen mutta ihan hauska rullaamaton versus-räiskintä. Muuten persoonatonta ulkoasua piristää hupaisa selostaja. (6/10)
* Injustice 2: Miltei täsmälleen samaa paskaa kuin edeltäjänsä huonommalla hahmokatraalla. Tämän pelin olemassaolo on vääryyttä, myös.
* Knack: Sonymaiseen tyyliin hahmoiltaan ärsyttävä ja juoneltaan yhdentekevä putkimätkintä, jonka monotonisuutta pahentaa mielivaltainen ja ylimitoitettu vastustajien tekemä lämä.
* King of Fighters XIV: Ainut oikeasti hyvä uudemmista mättöpeleistä johtuen klassisen hyvistä mekaniikoista ja etenkin rosterista. 19 uutta hahmoa on aika mestaritason saavutus jopa SNK:lta, etenkin kun uusissa naamoissa on auttamattoman paljon kultaa. Valitettavasti nykymätistyssyöpä rassaa tätäkin tekelettä mm. cinematiikan, liikkumisen hitauden ja etenkin autokombon muodossa. Ulina PS2-tason graffoista on melkoisen epäoikeutettua KOF XIII:tä ja Street Fighter V:sta katsellessa... (8/10)
* Knight Squad: Yksinkertainen mutta hauska areenarymistely, mutta Xbox One -versio vetää pidemmän korren kiitos kahdeksan pelaajan tuen. (6/10, mutta Xbox One)
*Koihime Enbu RyoRaiRai: Tuoreemmaksi ja animetyyliseksi tappelupeliksi jopa yllättävän siedettävä tapaus. Asemekaniikkoja ei löydy, mutta muuten peli ammentaa sekä Samurai Shodownista messevine vastaiskuineen sekä ehkä Outlaws of the Lost Dynastysta vastustajan pompotuskomboineen. Valitettavasti siirtymä viimeksi mainittuun pohjautuu toiminnan rasittavasti keskeyttäviin vastapalloon lyönteihin, jotka tuupertavat vastustajan ennen kuin turpakekkerit voi kunnolla aloittaa. Liikelistat ovat myös valtaosin hieman epävakuuttavia, koska normisuperit tuppaavat olemaan tylsiä ja kovempia voi käyttää vain vastustajan ollessa kombotustilassa, mikä on pelillisesti tylsää. Pelaa siis loppupeleissä mieluummin Suiko Enbua.
*L.A. Noire: "You said the house would be empty." Juoneltaan genrelleen uskollisen hupaista soopaa oleva etsiväpeli, jonka hypetetty kuulustelumekaniikka on lähinnä turhauttavaa hakuammuntaa. Muu peli koostuu valtaosin mielikuvituksettomasta kolmannen persoonan räiskimisestä ja yhdentekevästä köröttelystä. Synnytystuskat näkyvät etenkin sekä tarinallisesti että pelillisesti harvinaisen antiklimaattisessa lopussa. Yhdysvaltalaiskytät on pelissä kuvattu tavallista vähemmän mutta silti liian kiiltokuvamaisesti. Läpäisty kaverin kanssa.
* Marvel vs Capcom Infinite: Apurihyökkäykset on poistettu ja formaatti muutettu 2 vs 2:een. Tämä osa ei siis ole niin auttamaton clusterfuck, right? WRONG. Free-tag-systeemi on sekasortoista syöpää, mutta ihan lussua kamaa verrattuna kivimekaniikkoihin, jotka parhaimmillaan tarjoavat matseille kunnon Touhou-imitaatio- ja "se kuoli mutta se parani"-hetkiä. Estetiikka ja rosteri ovat myös köyhiä, vaikka sentään parempia kuin Street Fighter V:ssa.
*Megaman 11: TAAS ihan vatun nähtyä pomppimisräiskimistä, nyt vielä entistäkin huonommalla estetiikalla. Tämä ja Mighty Number 9 ovat jo varmaan melkein yhtä iso katastrofi kuin 11.9.!
*Metal Max Xeno: Pelattavuudeltaan hyvä JRPG kiitos sarjalle ominaisten ajoneuvomekaniikkojen ja nopeiden taisteluiden. Valitettavasti kaikki muu on kuraa: kieliposkinen Mad Max -imitointi on korvattu "ai tätä reunaa"-animemouhoomisella ja perinteiset aavikkopunkkarit ovat saaneet väistyä absurdeihin kuteisiin sonnustautuneiden fetissikokoelmamuijien tieltä. HD:n siirtyminen on tuonut mukanaan myös sarjan aikaisempia osia huomattavasti lineaarisemmat ja tasapaksummat ympäristöt. Ainakin teinihahmot jopa dokaavat!
* Nidhogg: Hupaisa 2D-taisteluväännös, joka yksinkertaisuudestaan huolimatta viihdyttää. Pakollinen pikseligraffakin on tehty perusindietekelettä jokseenkin mielenkiintoisemmin. Melko obsoliitti kiitos jatko-osansa, tosin.
* Nidhogg 2: Kaikin puolin nokitettu verrattuna ykkösosaan. Etenkin graffatyyli erottuu edukseen, kerta ei ole iänikuista budjettipikselimössöä. Asekustomisaatio tarjoaa lisää syvyyttä sekä mahdollisuuden puristipelailuun, vaikkakin dive kickin metagame on kustu ihan täysin, mikä on vain hyvä asia! (7/10)
* Onechanbara Z2 - Chaos: Taas uusi osa halpis-aivot-narikkaan-zombimätistysarjaan, joka on kuitenkin askel taaksepäin verrattuna ainakin Wii-versioon. Neljän hahmon possella hyökkääminen ja hyvä vihollisvalikoima ovat plussat, moninpelin puute, liikelistojen homogeenisyys ja lineaariset sekä pääasiassa ahtaat kentät miinus. Lisäksi pelissä on järkyttävä nappiähky: siinä vaiheessa kuin yksi komento vaatii kummankin tatin painamista samaan aikaan, olisi ehkä syytä miettiä ohjaukset uusiksi. Nappeja ei voi myöskään uudelleensäätää, joten nautinkin suurin rinnoin kameran keskittämisestä R3:lla. Muuten mukavan hektisiä veripalttoita kusee myös isompien vihollisten lahtaamiseen tarvittavat QTE:t, jotka sisältävät sekä itseään toistavaa cinematiikkaa että Dualshockin kosketusnäytön ronklausta. Pelaamattakin on PC-versio parempi.
* Persona 5: Pelattavuudeltaan yhtä käyttäjäepäystävällistä settiä kuin edeltäjänsä seivipointteineen ja runkkuine kuolemismekaniikkoineen. Juoni taas on masentavan prameilevaa "kansalaistottelemattomat teinit pelastavat maailman"-potaskaa. Ehkä naamojaan irti vetelevät animejampat uppoavat, jos olet vielä (henkisesti) peruskoulussa.
* Pinball Arcade, The: Varsin hyvin tehtyjä digitaalisia jäljitelmiä oikeista flipperipöydistä, vaikka pelituntuma on silti aika kaukana fyysisistä esikuvista. Menoa haittaa myös lukuisat bugit ja digitaalisuuspotaska, jonka takia esimerkiksi Bally Midwayn oikeuksien menettämisen jälkeen on peli aika lisäkivekäs uusille omistajille. (7/10, jos ehdit hommata lisenssipöydät)
* Resogun: Esteettisesti persoonaton ja pelattavuudeltaan joten kuten omintakeinen muttei silti viihdyttävä avaruusräiskintä. Tästä kustun hunajan määrä kertoo mielestäni aika paljon PS4:n julkaisupelien laadusta.
* Rocket League: Pelattavuudeltaan omintakeinen mutta pääasiassa kömpelöstä pallon kanssa kärvistelystä koostuva urheilutekele, joka on myös esteettisesti melkoisen persoonaton. Pelin ylitseampuva suosio on minulle täysin käsittämätöntä, mutta ainakin se on aikaansaanut yhden Hypen top 10-tähtihetkistä.
* Sakura Wars: "Ugee!" Jo kuolleeksi uskotun Sega-legendan elvytysyritys, jonka suurin ongelma on, että kaikki on viitososaa köyhempää. 3D-graffat tarjoavat ilmeikkäämpiä näyttöjä mutta myös huomattavasti vähemmän kohtauksia ja muutenkin vähäisempää sisältöä. Ainoana minipelinä toimiva hanafuda on myös pelkkä miinus. Sankarittaret ovat onneksi sarjalle uskollisen hyviä, vaikka titulaarisen kävelevän klisekasan kurkkua alas tunkemiseen kyllästyy ennen pitkää. Uusi taistelusysteemi menettelee, mutta on myös tyystin mielikuvitukseton ja ympäristöt ynnä viholliset toistavat itseään. Lopputulos on loppupeleissä hyvä, mutta sarjan osana jättää toivomaan paljon enemmän. Kelpaa kuitenkin alkuperäistä Sakura Wars 2:n tyylistä iteratiivista jatko-osaa odotellessa. (6/10) 
* Samurai Shodown: Street Fighter IVmaisine graffatyyleineen, keskinkertaisine taustoineen ja hämmentävine säkkikangastekstuureineen KOF XIV:täkin rumempi mättöpeli. Kuutososaan verrattuna saksitut liikelistat ketuttavat, etenkin kun hahmovalikoima on pieni ja uusia hahmoja nihkeänlaisesti. Mekaniikat ovat nekin sarjassa aiemmin tyystin nähtyjä lukuun ottamatta vähemmän jännittävää Just Defendaamista. Sentään uudet lärvit ovat SNKmaisen korkeatasoisia, mutta ainakin julkaisukunnossa kalpenee tämä kuutosen rinnalla.
* Senko no Ronde 2: Lisää hyvää versusräiskintää menettelevillä lisämekaniikoilla, vaikkakin partnerisysteemi on aika torso. Mukavasti kasvaneesta hahmokatraasta olisi voinut myös poistaa Cuilanin ja Ernulan sekä lisäksi jonkun helvetin kloonin viimeksi mainitusta. Lisäksi hahmojen piirtotyyli on taantunut ykkösen lievän omintakeisesta massatuotetuksi bulkkianimuksi... (7/10)
* Soul Calibur VI: Hahmokatraaltaan ja mekaniikoiltaan edelleen edeltäjistään taantunut turhake, jossa eniten hajottaa ees taas pomppiva kamera ja kesken taistelujen naamalle heitettävät dramaattiset hidastukset. Sarjalle voisi tässä vaiheessa sen kohokohtaa eli II:sta lainaten todeta: "Enough, die already."
* Street Fighter V: Flegmaattista liikkuvuutta, oksettavaa grafiikkatyyliä ja paskoja mekaniikkoja yhdessä paketissa. Ei, en puhu Street Fighter IV:sta. Siinä on sentään siedettävä rosteri ja jopa jotain sisältöä vain yhden iteraation jälkeen.
* Tekken 7: TTT2:n verrattuna hahmokatraaltaan huonompi. Tag-mekaniikkojen poistamisesta saatu hyvä on sekin osin neutraloitu cinemaattisilla supereilla.
* Tembo the Badass Elephant: Tasoloikka, jonka ohjaukset hajottavat, sillä sankarironsun liikkumisnopeuksista toinen on liian hidas ja toinen liian nopea. Jälkimmäistä ongelmaa on yritetty parantaa varsin kauas vedetyllä kameralla, joka aikaansaa kuitenkin myös sen, että ruutukokoonpanot ovat turhan väljiä. Omintakeinen grafiikkatyylikään ei onnistu peittämään sitä, että premissi on iänikuista geneerisen armeijan nahistelua mitäänsanomattomien avaruusolioiden kanssa. Ei ihan Suckass Elephant, mutta varsin keskinkertainen kyllä. 
* Trackmania Turbo: Sattumanvaraisilla radoillaan nerokas ja jälleenpeluuarvoltaan huikea autoilu, jonka moninpeliä kusee kuitenkin se, että eri pelaajien kaarat eivät voi vaikuttaa keskenään millään tavalla. Käyttöliittymä on myös aika kämäinen. (7/10)
* Tokyo Xanadu eX+: "WTF Falcom? Vita is fucking dead." Peruspelattavuudeltaan passeli toimintaroolipeli valitettavan tylsillä, kulmiomaisilla tyrmillä. Lukuisat nimelliset sivuhahmot omine taustakertomuksineen ja tietoineen ovat jees, mutta valitettavasti suurimman osan ruutuajasta vievät jampat ovat vatun kuivia japanilukiokliseitä ja juoni muutenkin ihan sika nähtyä soopaa.
* Uncharted 4: Graffoiltaan mahtava ja juoneltaan joten kuten mielenkiintoinen tekele, jonka tahditus on kuitenkin hanurista. Pelattavuuskaan ei vakuuta: hiipimis- ja pomppimismekaniikat piristävät jonkin verran muuten tyystin liukuhihnamaista suojassakököttelyräiskintää, mutta hyppynapin aivottomasta rämppäämisestä koostuvat kiipeilykohdat tuntuvat vievän eniten peliaikaa. Lopullisesti minut tympäännytti kuitenkin sankarikaksikko, jotka eivät koskaan lakkaa puhumasta ja jauhavat pelkkää paskaa. Suomitekstit hämmentävät myös: kaiketi tämänkin pelin todellinen kohdeyleisö on vielä siinä iässä, etteivät ole oppineet englantia.
* Until Dawn: Perusidealtaan mainio kauhuseikkailu, jonka pelattavuus on yhtä kökköä kuin muissa leffa-apinoinneissa. Alun hitaus on myös miltei Persona 4 -tasoa. Pötsiresurssini eivät riittäneet, kun HYPE porukalla peliä pelasi, eli ainakin läträys on toteutettu nykykauhuleffojen standardien mukaisesti.
* Warriors All-Stars: Pelattavuudeltaan ainakin Nintendo-lisenssikuomiaan parempi Musou valtaosin hyvällä rosterilla ja mielekkäällä taistelutahtosysteemillä. Juonipelimuoto on haarautuvine reitteineen kekseliäs mutta sisältää tavallista Warriors-peliäkin enemmän toistoa. Tämä ei haittaisi niin paljon, ellei se olisi ainoa tapa pelata tekelettä: vapaata ruutu- ja hahmovalintaa ei jostain käsittämättömästä syystä ole. Sama juttu muuten moninpelin suhteen, mikä tekee pelistä jo aika "miks tää on edes julkaistu":a. Loppu-HV:ksi syyni hommata peli, eli Opoona, on pelin ainoa bonushahmo, jonka saa vasta tekeleen puhkikaluamalla ja jolla ei ole mitään muiden hahmojen tyylisiä vuorovaikutuksia tai edes dialogia. Oh, poo(na).
* Wolf Among Us, The: Premisiltään hyvä etsiväseikkailu, jonka juonta magiaelementitkään eivät täysin kuse. Valintojen vilinnässä tuntuu, ettei niillä ole vaikutusta joskus edes seuraavaan lauseeseen: jos esimerkiksi jätät tinttaamatta sinua provosoivaa trollia, reagoi hän arvokkaaseen hiljaisuuteesi vetämällä joka tapauksessa paskaraivarit. Kontrollit ovat myös hiomattomat: etenkin QTE:ssa peli jättää ilmoittamatta, kumpaa tattia pitäisi oikein heilutella. Ulkoasu on tyyliltään hyvä, vaikka alkuperä edellisillä konsolisukupolvilla ei jää huomaamatta. (6/10)
* Worms W.M.D: Viihdyttävää mutta redundanttia matoammuskelua.
*Yakuza 6 - Song of Life: "Ugee!" Ex-hypeläisten Yakuza-hypetyksen takia piti pelisarjaa kokeilla Yakuza 3:n kissanpillutusta paremmin. Päädyin tähän osaan johtuen sen tuoreudesta ja Takeshi Kitanosta. Pääjuoni on sekä tarinallisesti että pelattavuudeltaan tyhmää ynnä tylsää soopaa, joka sisältää ammattirikollisten valkopyykkäämisen lisäksi natalismia ja ydinperherunkkausta. Mättömekaniikat ovat tyydyttäviä, mutta liian pinnallisia pelin pituuteen verrattuna. Minipelit ovat valtaosin myös kertakäyttöisiä paria kolikkopelihelmeä lukuun ottamatta. Menosta nauttii ainoastaan oikeastaan sattumanvaraisesti samoillessa ja hoopoihin sivujuoniin törmätessä, mutta nämä osiot ovat sen verran pieni osa kokonaispeliaikaa, että parinkymmenen tunnin keston aikana on tympääntyneisyys vallitsevin fiilis. Hypen kuunteleminen oli siis tälläkin kertaa "BAD CHOICE"!
*Ys - Memories of Celceta: "Don't call me Addie." Köyhän miehen Ys VIII eli hyvä toimintaroolipeli. Kasiin verrattuna sisältöä on vähän, mutta toisaalta pelin kesto on siten ihanteellisempi ja lineaarisuutta on hivenen vähemmän. Isoimmat miinukset ovatkin alkuun kämäinen harppaussysteemi, turhan nopeasti uudelleensyntyvät viholliset ja etenkin se, että Leon teemamusaa on lyhennetty Dawn of Ys:tä. Juonesta ei hirveästi ole kommentoitavaa; muistelujen kokoaminen on hauska lisä ja paljastetaan nyt sen verran, ettei Adolin muistinmenetys valitettavasti johdu ryyppyputkesta. (7/10)
*Ys VIII - Lacrimosa of Dana: ARPG etenkin genressään hyvin vähän nähdyllä haaksirikkoutumispremissillä. Vaikka maailma ei olekaan avoin, ovat ympäristöt tarpeeksi laajoja ja haarautuvia, jotta saaren koluaminen viihdyttää paljon, etenkin kun kartan näkemiseksi pitää mestoja vaihteeksi jopa tutkia tornien tai muiden kommervenkkien kanssa räveltämisen sijaan. Rahan korvaaminen vaihtokaupalla ja resurssien keräämisellä on sekin teemaan sopiva ja hyvä mekaniikka. Haaksirikkoisten päämajan rakentaminen ja sinne väen kerääminen on myös toteutettu hyvin ja viihdyttää, vaikka kylää itsessään ei voi juuri muokata. Taistelusysteemi on hieman pinnallinen, mutta uusia elementtejä ja vihollisia riittää, eli menoon ei kyllästy yli kolkyttuntisesta kestosta huolimatta. Pelin hype siis jopa melkein ei pettänyt, mutta valitettavasti kun koko saari on tutkittu ja pelin pääjuonista toinen ottaa vallan aina vain huonolla tavalla typerämmillä ja typerämmillä tapahtumillaan, latistuu meininki hieman, etenkin kiitos täysin ala-arvoisen kliimaksin. Tästäkin huolimatta myönnettäköön, että valtaosasta pelejä voi todella todeta "Ys VIII on varmaan parempi". (8/10)
*Ys IX - Monstrum Nox: Peruspelattavuudeltaan vielä edeltäjäänsä parempi peli kiitos parempien hahmoliikelistojen sekä roimasti lisääntyneen liikkuvuuden. Yksittäisen ison kaupungin tutkiminen on sekin hauskaa, mutta viimeistään kun kaikki sen alueet on käyty läpi rupeaa pelin hyvin itseään toistava rakenne jurppimaan, etenkin loppupäätä kohti pitkäveteiseksi paisuvien puolustuskohtausten osalta. Juoni ei ole ihan niin naurettava kuin kasissa mutta toisaalta se on aikamoinen maltillisen liberaalin märkä uni: menon mukaan muun muuassa eivät militaristinen miehittäjäimperiumi ja orjavankityövoimaa käyttävä firma nyt niin pahoja ole, status "guon" muuttamiseen pyrkivät radikaalit ovat niitä oikeita pahiksia. Hyvä peli, mutta silti pettymys. (7/10)
*Zero Strain: Päähenkilöä lukuun ottamatta esteettisesti mitäänsanomaton räiskintä, jonka pelattavuus onnistuu olemaan sekä kaoottista että monotonista.