Бублик Яків Павлович

Отже, коли ви знаєте, як творити добро, та не робите його, то чините гріх. (Якова, 4:17)
Яків-дід, старий і грішний, за нас Богу помолись,
Хай почує тя Всевишній й спасе люди як колись...
Один з багатьох наставників, заступників і утішителів українського народу в радянську епоху, простий і грішний радянський українець, який сподобився великої милості і благодаті Божої, один з натхненників даного проекту, разом з дідом Антоном зі Шрамківки і дядьком Федосем з Києва.
Бублик Яків Павлович (04.10.1905, Капустинці, Пирятинський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - 01.04.1999, Шрамківка, Драбівський район, Черкаська область, Україна, похований у рідному селі Капустинці) - нащадок і виходець з середовища простих і малограмотних полтавських мужиків, нащадок козаків-запорожців і козаків-українців, русинів Київщини і християн-степовиків Подніпров'я, представників руської шляхти старих часів, який здобув вищу освіту і вибився в люди, сільську інтелігенцію завдяки радянській владі, за що, незважаючи на все неоднозначне до неї ставлення був вдячний їй усе своє життя, заслужений український радянський педагог з великим стажем педагогічної роботи, відмінник народної освіти УРСР, директор школи у селі Капустинці у 1943-1946 рр., у 1944 році завідувач Ковалівським РВНО, шанується частиною родичів, нащадків і земляків як угодник Божий Яків Капустинський, утішитель і заступник за рідне село і рідний край і його людей. Будучи у дитинстві хрещеним у православній вірі, але за відсутності належного середовища і виховання фактично замолоду був безбожником і можливо навіть в тій чи іншій мірі антихристом, хоча старався жити по правді і бути добрим до людей, слідом за старшим братом, видним козаком-червонцем, рано і трагічно загиблим став комсомольцем, згодом вирішив стати вчителем, здобув вищу освіту в Київському Університеті, де проявив непогані здібності до науки, мав можливість залишитись в аспірантурі в Києві, нібито запрошували навіть у Москву, однак вирішив інакше, повернувся у рідне село, де зайнявся вихованням підростаючого покоління родичів і односельців і допомогою старим батькам. В процесі життя і творчості у рідному селі пережив голодомор, сталінські репресії і гітлерівську окупацію Українського господарства, впевнився на власному досвіді, що "старі люди правду кажуть - є Бог на світі" і що його намір жити по правді, по Божому, по християнські як діди-прадіди заповідали є правильним. Поступово пізнавав науку дідів-прадідів, простих творчих християн регіону протягом свого життя, спілкуючись з людьми і здобуваючи власний досвід життя і творчості. 
Один з тих вчителів, які приймали участь у розбудові краєзнавчого музею у селі Капустинці. Не цурався різних самоназв і ідей своїх предків і земляків, в тому числі принципів і ідей прихильників світоглядних традицій людяності, християнства, трудового і червоного козацтва, комунізму і націоналізму, вільної України і святої Русі, вільних людей по волі Божій, а не царській чи панській тощо.
Грішний християнин і блаженний ("видівший Бога") красний козак і учитель, активний учасник освітнього процесу, вишколу "красних козаків і робочих християн" у краї в 20 ст.
Був знайомий і спілкувався з багатьма відомими жителями села Капустинці і сіл округи, зокрема з революціонерами і повстанськими командирами, вільними козаками-самостійниками і червоними козаками-інтернаціоналістами 1920х рр., радянськими керівниками 1930х тощо. Колега відомого українського радянського поета і письменника Михайла Масла, який викладав, був класним керівником і улюбленим вчителем у його дочки Анастасії. Зять Івана Михайловича Гончаренка, рідного дядька відомого українського філософа і художника Феодосія Тетянича, відомого проповідника віри у Вічну Фрипулью і Благодатне Безмежжя, який як це не парадоксально, зміг у творчій і самобутній формі продовжити традиції вільного і красного козацтва, позапартійних комуністів і націоналістів Київської Русі-України, таких як його далекий родич Яків Павлович Бублик.За звичаєм дідів-прадідів поминається в православних храмах і монастирях.
== Життєпис ==
Яків Павлович Бублик народився в родині простих трудових козаків-християн Київської Русі-України, нащадків приписних християн-власників і приписних козаків сіл Капустинці, Ташань і Бирлівка Павла Федоновича Бублика (1877-1947) і Єлизавети Андріївни, у дівоцтві Кужільної (1877-1940). Серед його прямих предків - козаки Козелецької сотні Київського полку 18 століття, закріпачені українські козаки-християни, кріпаки економій графа Румянцева і графа Голіцина 19 століття тощо.
5 жовтня 1905 року охрещений по православному обряду про що зроблений відповідний запис у метричній книзі: "Іаков, его родители - села Капустинец крестьянин Павел Феодотов Бублик и законная жена его Елизавета Андреевна, оба православные и восприемники - села Капустинец крестьянин Василий Прокофьев Красножен и девица крестьянка Наталия Феодотова Бублик". Таїнство хрещення здійснювали священник Григорій Григор'єв Білінський і псаломщик Георгій у церкві святого Архістратига Михаїла села Капустинці.
По вуличному сім'ю називали Чмілеві (у Павла Федотовича було прізвисько Чміль), а Якова Павловича часом - Чмілик.
Рідні брати Якова Павловича - український червоний козак, революціонер, журналіст, суспільний і профспілковий діяч Кузьма Павлович Бублик (1901-1925), український вчений і викладач, доцент і завідувач кафедрою в сільськогосподарському інституті в Києві Семен Павлович Бублик (1909-1995), червоний кавалерист і фронтовик Василь Павлович Бублик (1912-1966), лейтенант НКВД Данило Павлович Бублик (1915-1941), фронтовик, заступник начальника відділу контррозвідки СМЕРШ 1-го Білоруського фронту Іван Павлович Бублик (1918-1996), фронтовик, радянський вчитель і директор школи Микола Павлович Бублик (1922-2008). У батьків була також сестра Марта (1904-1904), яка померла немовлям. Серед родичів і знайомих можна згадати зокрема двоюрідного брата Асауленка Якова Порфировича, українських революціонерів Бориса Семеновича Добровольського і Григорія Демидовича Васенка.
Прожив довге і непросте життя, багато побачив і пережив, спілкувався з багатьма людьми, багато знав, був освіченою і шанованою людиною. За спогадами односельців був шутякою, тобто мав добре почуття гумору. Дуже болюче сприймав втрату рідних і близьких - ранню і трагічну загибель рідного брата Кузьми Бублика, смерті родичів, друзів і земляків під час голодомору 1932-1933 рр. і репресій 1937-1938 рр., загибель родичів, друзів і земляків на фронтах німецько-радянської війни.
У 1920-1930х як і велика кількість молодих людей його покоління захоплювався успіхами соціалістичного будівництва, розвитком освіти і науки в Країні Рад. Це був для нього період пошуків і формування як повноцінного українського сільського інтелігента, людини і вчителя своєї епохи, активної самоосвіти в усіх сферах, природничо-наукових і гуманітарних, захоплення різноманітними ідеями, зокрема революційного червоного козацтва, соціалізму, комунізму, націоналізму і атеїзму, які в старшому віці сприймав критично і неоднозначно.
У 1930-х разом з сім'єю і односельчанами пережив голод, село було на чорній дошці. Ледве вижили. Його дочка Анастія згадувала, що її суп із лободи.
У 1935-1940 рр. вчився на біологічному факультеті Київського Національного Університету імені Т.Г.Шевченка. Пізніше працював вчителем хімії і біології у селах Капустинці і Шрамківка. Невеликий період часу був директором школи у селі Капустинці, а також завідував відділом освіти Ковалівського району.
15.08.1940 - вчитель біології V-X класів у Шрамківській середній школі. Під час війни як працівник освіти мав бронь, перебував у селі на протязі всього періоду оккупації, у бойових діях участі не брав, чимало знав і розповідав різноманітних життєвих історій про взаємодію місцевого населення з німцями. Перед приходом німців закопав свій партбілет на березі річки поблизу села, чому були свідки. Після повернення радянської влади більше його не викопував, в подальшому ідентифікуючи себе в т.ч. червоним козаком, позапартійним комуністом і націоналістом.
У 1941-1943 рр. під час оккупації жив у рідному селі.
У 1943-1946 рр. був директором Капустинської школи.
Після звільнення рідного села Капустинці 21 серпня 1943 року зайнявся організацією шкільного навчання, не дав "пустити в розход" і "порубати на дрова" залишки шкільного реманенту - парти, дошки та інше приладдя. Вже 1 жовтня 1943 року за його участю запрацювала школа.
З 1 жовтня 1943 працював завучем та вчителем біології 5-10 класів у Капустенській середній школі.
З 20 березня 1944 працював завідувач відділом народної освіти Ковалівського району.
З 20 серпня 1944 офіційно оформлений як директор Капустинської середньої школи.
З 23 серпня 1945 - вчитель біології і хімії 5-10 класів Капустинської середньої школи.
На 8 вересня 1965 року мав трудового стажу - 31 рік, 9 місяців, 7 днів, про що є запис у його трудовій книжці.
1 листопада 1967 року звільнився з посади вчителя VII-X класів у зв'язку з виходом на пенсію по старості згідно наказу №104 по Капустинській с/ш від 1.XI.1967.
Приймав участь в організації краєзнавчого музею у селі Капустинці. Віддав до нього родинні документи, фотографії і матеріали.
Залишився у пам'яті учнів (з їхніх слів) як чудовий вчитель, який їм дав грунтовні знання і просто корисний життєвий досвід, організовував дозвілля, возив на екскурсії.
Останні роки життя прожив у сім'ї дочки Анастасії і її чоловіка Івана у селі Шрамківка. В цей період свого життя часто бачився і спілкувався з відомим у окрузі старожилом, чоловіком своєї двоюрідної сестри Анастасії Антоном Андрієвичем Довгим.
Помер у 1999 році, на 94 році життя. Похований у селі Капустинці, поряд з могилами батьків і дружин.
В 2005 році його земляки вшанували його пам'ять, про нього вийшла замітка у районній газеті.
З молодості, з 1930х рр. разом з братом Семеном був завзятим футбольним фанатом, вболівав за київське "Динамо". Також цікавився суспільними справами, історією, літературою і культурою. Залишив після себе вдома велику по міркам села бібліотеку.
== Родичі, знайомі і земляки ==
Люди, чиї життєві шляхи перетиналися зі шляхом Якова Павловича, в т.ч. його родичі, друзі, знайомі, земляки і співбесідники:
* Довгий Антон Андрійович (1903-2004) - родич і односелець, відомий старожил села Шрамківка;
* Васенко Григорій Демидович - колега, український партійний комуніст-більшовик, директор школи у селі Нехайки в кінці 1930х рр.;
* Козуб Іван Гнатович - сусід, український революціонер і суспільний діяч, дослідник, в'язень ГУЛАГу;
* Масло Михайло Кирилович - земляк, український поет і письменник, колега Якова Павловича, класний керівник і улюблений вчитель його дочки Анастасії;
* Перешивко Федір Федорович - вчитель історії Капустинської школи, колега, сусід, співбесідник і критик Якова Павловича, їх хати знаходились поряд;
* Чаленко Феодосій Кузьмович - український журналіст, односелець, земляк і далекий родич Якова Павловича;
* Тетянич Феодосій Костянтинович - відомий український дивак, художник, філософ і перфомансер, рідний племінник Івана Михайловича Гончаренка, зятя Якова Павловича, творчо поєднав, виразив і оновив світоглядні ідеї і традиції українського вільного і красного козацтва, людей вільної України і святої Русі, позапартійних комуністів і націоналістів, учасників боротьби за правду, свободу і комунальне народовладдя під різними гаслами і прапорами, вільних людей по волі Божій, а не царській чи панській, до яких відносив себе Яків Павлович, так само як багато людей його багатостраждального покоління, його родичів, друзів, знайомих, земляків і односельців;
== Визволення села Капустинці в 1943 році. Михайлове Чудо і Різдво Богородиці ==
Дід Яків, блаженний красний козак і грішний подвижник Святої Троєщини з богоспасаємого села Капустинці в 1943 році після гітлерівської окупації повернення Червоної Армії у рідне село сприйняв саме як чергове повернення на Рідну Україну Кари Господньої, Кривавої Орди Дідів-Степовиків. Це відбулося 19-21 вересня, на Михайлове Чудо і Різдво Богородиці. Дід Яків в ці дні страху судячи за все натерпівся добряче, як і багато його родичів, земляків і співбесідників. Для нього все пройшло більш менш спокійно, як працював у школі при гітлерівцях, так і продовжив працювати при сталінцях. Хоч і пригадували йому часом односельці у вузькому колі як він зустрічав за дорученням громади ще з одним родичем, земляком і колегою у 1941 році гітлерівців хлібом-сіллю на краю села, як під час окупації з захватом вирізав портрети радянських вождів (антихристів, іродів і душогубів для нього і багатьох людей з його покоління, які пережили страшні 1920ті-1930ті рр.) з підручників, щоб по ним учити дітей, як приймав участь у вечорі пам'яті Тараса Григоровича Шевченка 9-10 березня 1943 року і молебні організованому представниками УАПЦ, серед яких були і капустяни. А от у його родичів, односельців, знайомих, колег, земляків і співбесідників доля склалась по різному. Не кожен пережив прихід Кривавої Орди. Хтось постраждав як "співробітник окупантів", хтось був мобілізований до лав Орди і загинув на фронтах. Дід Яків відносно легко відбувся, можливо тому, що в цілому старався жити як навчали старші при будь-якій владі, горя людям не робити, страждань не завдавати, попавшим в біду помагати і визволяти, можливо заступництвом і молитвою дідів-прадідів, подвижників Святої Троєщини, козаків-українців, християн-степовиків Подніпров'я і русинів Київщини старих часів, а швидше за все просто милістю Божою. Недарма він сам якось сказав своїй співбесідниці вже набагато пізніше, у глибокій старості: "Старі люди правду кажуть, є Бог на світі!".
В подальшому дід Яків все життя згадував про пережите, рідко коли говорив на ці теми з іншими людьми, але працював, каявся у гріхах і тихо радувався, що є на світі Життя, Правда і Радість.
Господи, помилуй нас грішних молитвами діда Якова , молитвами наших дідів-прадідів і всіх святих!
== Учні ==
За багато років своєї праці Яків Павлович приймав участь в освіті багатьох знаних і шанованих уродженців села, відомих в Україні і за її межами, вчителів, лікарів, військових тощо. У багатьох з них залишились про нього чудові спогади, як про Людину і Вчителя з великої букви.
== Посилання ==
== Джерела ==
* "Світлі спогади назавжди". "Яготинські вісті". 5 жовтня 2005 р.