Васенко Григорій Демидович

Васенко Григорій Демидович (14.10.1887, Нехайки, Пирятинський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - 1982, Дніпропетровськ, УРСР, СРСР) - український радянський педагог, революціонер, суспільний і військовий діяч, партійний комуніст-більшовик, член РСДРП(б), ВКП(б) і КПРС, один з організаторів Капустинського ревкому і волвиконкому, загону по боротьбі з бандитизмом в Пирятинському повіті в 1920х, голова Драбівського райкому в 1920х, учасник становлення Українського господарства, держави-республіки на руїнах Російської імперії, в т.ч. у складі Радянського союзного господарства 20 сторіччя. Директор школи у селі Нехайки у кінці 1930х.
Одним з його друзів і співбесідників за спогадами його доньки Тетяни був Борис Семенович Добровольський, хороша людина, доброї пам'яті доброзичливий і інтелігентний чоловік дещо інших чим він політичних поглядів ("есер-боротьбист" і згодом теж "комуніст" за тодішньою класифікацією), який загинув у часи сталінських репресій 1930х рр., судячи за все він також міг знати Сергія і Івана Гнатовича Козубів, автора книги "Доба і доля" та інших цікавих і непересічних людей свого рідного краю і епохи, учасників становлення і розбудови Українського народного господарства у 20 ст., в т.ч. можливо козака-червонця Кузьму Павловича Бублика, рідного брата і родича місцевих українських радянських педагогів і довгожителів, угодників Божих Якова Капустинського і Антонія Шрамківського.
Незважаючи на свої численні гріхи, злочини і неправди по відношенню до багатьох людей своєї епохи і оточення залишив по собі добру пам'ять у своїх учнів, родичів і нащадків, зокрема у своєї дочки Тетяни, теж українського радянського педагога, яка багато років жила і працювала в селах краю де і її рідний батько, жила по сусідству і була добре знайома з Яковом Павловичем Бубликом, його дочкою і зятем Іваном, які жили і працювали у селі Шрамківка, місці життя і творчості угодників Божих баби Євдокії і діда Антона та багатьох інших.
== Життєпис ==
Народився в селі Нехайки в сім'ї убогого козака-українця, русина Київщини і християнина-степовика Подніпров'я з діда-прадіда, сільського християнина Демида Кіндратовича Васенка, представника козачого сословія села Нехайки Пирятинського повіту і його жінки Уляни Володимирівни, у дівоцтві Козярин, людей працьовитих і доволі богомільних.
За спогадами його онука, які знаходяться у написаній ним книжці про свого діда і свій досвід спілкування з ним і роздумів про його епоху, Григорій Демидович був ще малий коли його батька Демида за відмову зняти шапку перед місцевим паном відправили до Сибіру, звідки він згодом втік, поїхав закордон.
У 6 років випасаючи гусей у місцевого священника випадково застукав його за поїданням скоромного у піст. Згодом це стало одною з причин його недовіри до християнської релігії і церкви, типового для багатьох представників його покоління.
У 14 років батракував на Кубані. Під час батракування бачив такий голод, холод і злидні, таке знущання людини над людиною, що на все життя проникся "класовою ненавистю до експлуататорів" і "пролетарським духом" про що не раз розповідав так як воно було згодом онукові Володимиру Паську, так само як і іншим родичам і знайомим.
У 25 років призваний до Російської Імператорської Армії, відібраний до царської гвардії, завданням якої було патрулювання Санкт-Петербургу і охорона царської родини. Під час служби у гвардії на власні очі бачив царя Миколу і його застілля з офіцерами, що спричинило розчарування у самодержавстві і у цареві особисто. Під час служби у гвардії був членом підпільного революційного гуртка РСДРП(б), лекції у якому читала сама Надія Крупська.
Під час перебування у Санкт-Петербурзі закінчив курси водіїв.
Воював на фронті Першої Світової Війни.
Під час революції потрапив до Петрограду. Відвідував мітинги на яких виступав В.І.Ленін. Потім поїхав на Україну, приймав участь у I-шому Всеукраїнському військовому з'їзді, де вирішувалось майбутнє молодої Української Республіки. На спогадами на власні очі бачив Симона Петлюру, Володимира Винниченка, Миколу Міхновського. З останнім можливо навіть був знайомий і спілкувався особисто.
Під час громадянської війни на землях історичної Росії захищав молоду Країну Рад у складі Червоної Армії, зокрема приймав участь у знаменитому поході Таманської Армії, описаному у відомій книзі Олександра Серафимовича "Залізний потік"http://lib.ru/RUSSLIT/SERAFIMOWICH/ironflow.txt.
Після повернення у рідне село Нехайки приймав участь у організації Капустинського волвиконкому. З місцевої бідноти, своїх однодумців, жителів навколишніх сіл Нехайки, Демки і Капустинці, корінних козаків з діда-прадіда, організував загін по боротьбі з бандитизмом у кількості близько 200 шабель, який у випадку появи тієї чи іншої банди або антирадянського повстанського загону чи іншої небезпеки по сигналу тривоги збирався в умовному місці при повному озброєнні. Серед іншого загін ліквідуввв банду з місцевих заможних, антирадянські налаштованих селян, на совісті якої було вбивство двох голів місцевої сільради.
В 1920х був на кілька років виключений з партії через нібито наклеп на колишнього товариша. Продовжував займатись організаторською діяльністю і розбудовою народовладдя в Українському господарстві-республіці під червоними прапорами у Пирятинському повіті, як і більшість його однодумців з його революційного, жорстокого і багатостраждального покоління.
Працював у Драбівському райвиконкомі. Судячи за все при його участі у Пирятинському повіті були закриті деякі церкви, хоча своїй матері до церкви ходити не забороняв.
В 1930х рр. приймав участь у розкуркуленні, колективізації і організації колгоспів. Цей період його життя нагадує діяльність червоних козаків, персонажів повістей радянських класиків Михайла Шолохова "Піднята цілина" і Михайла Стельмаха "Чотири броди". При його участі немало представників заможних (куркульських) родин були розкуркулені і вислані на Соловки, про що деякі з них його родичам згадували у період німецької окупації округи 1940х рр.
Під час голоду в 1932-1933 рр. організував інтернат для дітей, які втратили батьків від голоду. В цьому інтернаті жив в т.ч. славний український бойовий красний козак-фронтовик, льотчик, Двічі Герой Радянського Союзу Іван Ничипорович Степаненко.
В кінці 1930х рр. працював вчителем і директором школи у селі Нехайки.
В 1941 році разом з родиною виїхав до родичів до Башкирії у колгосп імені Тараса Шевченка поблизу села Золотоношка. Діти з розкуркулених сімей, які були вислані на Соловки під час розкуркулення і повернулися у Нехайки за часів німецько-гітлерівської окупації не знайшовши його у селі побили його рідну сестру.
Після війни повернувся у рідне село, де прожив до старості. В останні роки життя жив у сина в Дніпропетровську, де і помер у 1982 році.
Цікаві спогади про Григорія Демидовича у художній формі залишив його онук, генерал-лейтенант медичної служби, доктор медичних наук, професор і член Національної Спілки Письменників України Володимир Васильович Пасько (1946-2014). Також про Григорія Демидовича у своїй книзі "З туману віків і днів учорашніх" згадує відомий краєзнавець Черкащини В.П.Щербаhttp://www.velikijhutir.cherkassy.ua/files/doks/tumanvikiv.pdf, з яким вони були знайомі особисто і у своїй книзі "Нарис історії села Нехайки Драбівського району" краєзнавець В.І.Яременко https://www.dropbox.com/s/p3wufall43nnllf/Нехайки%202011%20(pdf)%20авт.%20Яременко%20В.І..pdf.
Серед людей, з якими Григорій Демидович Васенко спілкувався досить близько можна згадати одного з організаторів загону Вільного козацтва у селі Капустинці українського червоного козака-революціонера, соціал-демократа і члена партії боротьбистів Бориса Семеновича Добровольського (1889-1938), розстріляного у 1938 році в Золотоноші за звинуваченням у націоналізмі. Зокрема про їх знайомство і дружбу свідчила дочка Григорія Демидовича, Тетяна, заслужений український радянський педагог.
== Поминання ==
Як чоловік, охрещений батьками у православну віру як і багато людей його покоління, родичів, друзів, земляків, соратників і однодумців, може поминатись у православних храмах і монастирях Рідної України, Святої Русі і інших куточків Всесвіту Божого. Однак будучи людиною не особливо набожною і церковною коли його ховали просив поховати його "без попа", що вказує на те, що краще його поминати не в храмах Божих, а в якийсь інший спосіб, напр. утішаючи і заступаючись за гонимих чи годуючи голодних.
== Посилання ==
== Джерела ==
* Володимир Пасько. Пора істини
* http://www.velikijhutir.cherkassy.ua/files/doks/tumanvikiv.pdf
* https://www.dropbox.com/s/p3wufall43nnllf/Нехайки%202011%20(pdf)%20авт.%20Яременко%20В.І..pdf
Категорія:Українські революціонери
Категорія:Червоні козаки
Категорія:Українські більшовики
Категорія:Вчителі
Категорія:Директори шкіл
Category:Історія Фрипульястану
Category:Козаки Фрипульястану
Category:Рідна Україна
Category:Стара Русь
Category:Степовики