Game Boy Advance

Kirjastoltaan edeltäjäänsä hivenen parempilaatuisempi, mutta paikoin jopa alkuperäistä Game Boyta huonommin teknisesti ikääntynyt kannettava.
Peleistä pelaamisen arvoisia verrattuna pelattuihin on 13/84, pelien yhteisarvosana on 93. 
* Advance Guardian Heroes: Flegmaattinen ja edeltäjäänsä perinteisempi sekä yksinkertaisempi mätkintä vailla konttaria, eli aikamoinen romahdus alas verrattuna sarjan ykkösosaan. Ainakin hahmot ja huumori ovat vielä tallella.
* Advance Wars: Mainio vuoropohjainen strategiapeli. Sarjakuvamainen ulkoasu ja hahmokasti sekä pirteät biisit luovat mukavan perverssiä settiä pelin aihepiiriin yhdistettynä. Melko obsoliitti kiitos kakkosen, tosin.
* Advance Wars 2: Turhankin paljon ykkösestä ammentava. mutta paljon uutta sisältöä tarjoava jatko-osa. Uudet hahmot ovat yhtä korkeaa tasoa kuin vanhatkin naamat ja pelattavuus on edelleen hyvin toimivaa, vaikka enemmän kaakkoon väännetty supervoimamekaniikka on aika kaksipiippuinen uudistus... (8/10)
* Altered Beast - Guardian of the Realms: Sarjan ykkösosalle turhan uskollinen eli yksinkertainen ja tasapaksu mätkintä, joka onnistuu olemaan edeltäjäänsäkin rumempi ja pitkäveteisempi.
* Astro Boy - Omega Factor: Pinnallinen ja liikkuvuudeltaan ärsyttävä mätkintä, jota kusee myös lähdemateriaalin ruma hahmosuunnittelu.
*Banjo Kazooie - Grunty's Revenge: Hidas väännös 64:n keräilytasoloikista, jonka tutkimus- ja loikkimiselementit ovat kärsineet roimasti kaksiulotteisuuteen siirtymisestä.
*bit Generations -sarja: Kokoelma indiemäisen esteettisesti alisuorittavia ja pelattavuudeltaan yhdentekeviä pilipalipelejä. Ainoa ehkä vähänkään kiinnostavat näistä ovat Boundishhin Bong-väännökset.
*Black Belt Challenge: Graffoiltaan, hahmoiltaan ja musiltaan etenkin alustalleen varsin hyvä tappelupeli, jonka pelattavuus on kuitenkin hiomatonta, mielikuvituksetonta ja yksinkertaista kiitos mm. heittojen ja osumahavannoinnin puutteen.
*Blender Bros.: Aika mitäänsanomaton eläinmaskottitasoloikka, eli jo ilmestyessään aika vanhentunutta settiä!
*Boxing Fever: Black & Bruisedin edeltäjä on hyvän näköinen mutta kovin yksinkertainen ensimmäisen persoonan nyrkkeilypeli.
*Bruce Lee - Return of the Legend: Nopeatempoinen, suht monipuolinen ja päähenkilöltään totta kai ykkösluokkaa oleva 2D-mätkintä...joka kuitenkin kustaan nopeasti ihan täysin runkulla ja moottoriin sopimattomalla hiiviskelykohdalla!
* Car Battler Joe: Omintakeinen mutta monotoninen ja liian retrosti lokalisoitu ralliräiskintäroolipeli. Valtaosa ajasta menee hanttihommissa ees taas suhaten ja minkäänlaista juonentahditusta ei ole. Vatlva-kameot ovat paras puoli.
* Cartoon Network - Speedway: Super Mario Kart -johdannainen Cartoon Network -hahmoilla. Pelattavuus on siis totta kai kökköä, mutta estetiikkakin jää yllättävän kuivaksi johtuen kuskien mykkyydestä.
* Castlevania - Circle of the Moon: Ensimmäinen pelaamani Metroid-tyylinen sarjan peli, joka on ihan jees, lukuun ottamatta grindauksen pakollisuutta. Itse en jaksanut rinkirunkata tykinruuan kanssa, vaan emulaattoritallennuskusetin kaikki bossit. Vikassa vastustajassa menikin sitten vajaa tunti, kun jokainen iskuni teki epämahtipontista määrää lämää. Eli hieman paskan maku suuhun jäi...estetiikka ei myöskään ole mitään ihmeellistä.
* CIMA - The Enemy: Toimintaroolipeli, joka koostuu lähes kokonaan NPCeiden ja puolulaisten perushirvittävästä paimentamisesta.
* Columns Crown: Söpö Colums -peli erilaisilla erikoishyökkäyksillä. Eri pelimuotoja kannustetaan pelaamaan tarjoamalla taustajuoneen liittyvää kamankeräämistä. Olisi siis ihan hyvä puzzlepaketti, ellei peli olisi kuitenkin Columns.
*Dancing Sword - Senkou: Fantsumätkintä suunnilleen kaikilla genren perisynneillä. Taistelusysteemi nojaa erilaisten kombojen tekemiseen A:n ja B:n takomista vuorottelemalla. Kokonaisen hyökkäysketjun tekeminen on kovin hankalaa kiitos "striktien vindovien", eli siinä vaiheessa kun mukaan heitetään esteitä, jotka voi ohittaa vain täydellisellä sarjalla, loppuu matka ja motivaatio. Sentään hahmokasti koostuu genrelle epäominaisesti viidestä eri naishahmosta.
*Defender of the Crown: Paranneltu versio kahdeksankytluvun vanhasta kevytsotataktikoinnista. Taisteluminipelit ja helppo sotakampanjointi tekevät pelistä tavallista genren edustajaa nopeamman ja vaihtelevamman. Huonoin puoli onkin brittimonarkismiteema. (6/10)
*DemiKids - Dark Version: Aneeminen SMT-sivupeli sentään emopeliä söpömmillä demoneilla.
*DK - King of Swing: Omaperäinen, mutta DS-jatko-osansa ansiosta tyystin obsoliitti flengaustasoloikkaväännös.
*Double Dragon Advance: Päivitetty versio kahdesta ensimmäisestä kolikkopelistä, joka sekoittaa niiden ruutuja ja lisää pakkaan uusia vihollisia sekä Nekketsu Kouha Kuniomaisia lisähyökkäyksiä. Kaiken kaikkiaan paras versio pelistä, paitsi että moninpelin aikaansaaminen on tavallista hankalampaa alustastasta johtuen. (7/10)
*Drill Dozer: Tron Bonnemaiselta päähenkilöltään ykkösluokkaa oleva tasoloikka. Pääasiallisena mekaniikkana toimiva porailu ja vaihteiden kanssa säätely on omintakeista ja paikoin viihdyttävää, mutta liian usein kuitenkin puuduttavaa ja itseään toistavaa eri esineitä kohtaan hinaamista. Ruutusuunnittelu on sekin kulmikasta sekä kuivahkoa ja ruudut ylipitkiä, vaikka sentään erilaisia uniikkeja kohtauksia ja taisteluja löytyy ihan hyvä määrä.
*Dual Blades: Esteettisesti ja pelattavudeeltaan huono tappelupeli. Aseistetuista hahmoista huolimatta ei mukana ole asemekaniikkoja eikä mitään muutakaan omaperäistä.
*everGirl: Hämmentävä lisenssipeli, jossa haahuillaan ympäriinsä ja tehdään erilaisia toimintaminipelinakkeja NPC:eille. Esteettisesti huono ja pelillisesti monotoninen, eli aika "Whatever, girl".
* Fire Emblem - Rekka no Ken: Lempparini GBA:n Fire Emblemeistä, lähinnä kiitos hienon hahmokastin. Pelattavuus on hiomatonta yksinkertaisuutta jopa muihinkin GBA-osiin verrattuna ja hahmobalanssi melkoisen retroa eli hirveää, mutta tunnelmallisuus ja freesit ideat, etunenässä hahmojen välinen horinasysteemi, korjaavat asiaa. Fire Emblen 4:n tapaan voi läähätykseni pelistä johtua myös siitä, että sen japaninkielisyys antoi mielikuvitukselleni enemmän tilaa ja siten sai minut syventymään peliin eri tavalla kuin käännettyihin jatko-osiin. Nykyään peliin löytyy mainio enkkupatchikin. (8/10)
* Fire Emblem: Ensimmäinen käännetty Emblemi oli minullekin ensimmäinen sarjassa pelaamani peli. Nautin tekeleestä aikoinani, mutta vanhempiin sarjan osiin tutustuttani mielenkiintoni siihen karisi kokonaan. Rosteri ja juoni ovat aika kuivia ja pelissä on hyvin vähän uutta kuutos-Emblemiin verrattuna. No, silti pääsyypää siihen, että ryhdyin shippaajaksi, siistiä/noloa kyllä.
* Fire Emblem - Sacred Stones: Yksi suppeimmista ja kuivimmista lokalisoiduista Fire Emblemeistä. Haarautuva luokkasysteemi on pelin ainoa mielenkiintoinen mekaniikka, muuten kaikki on kovin epämerkittävää ja hahmot aika hohhoijaa.
* F-Zero Climax: GBA:n F-Zeroista uusin ja paras. Sisältöä ja hahmoja riittää, mutta pelattavuus on valitettavasti yhtä huonoa kuin alustan muissakin sarjan peleissä.
* F-Zero - Maximum Velocity: Köyhä, etenkin F-Zero GX:n jälkeen pelattuna. Ulkoasu on geneerinen ja ohjaus kiikkerää.
* F-Zero - GP Legend: Anime-hahmot tuovat peliin Maximum Velocitystä puuttuvaa charmia, mutta kuppainen pelattavuus on pysynyt samana.
* Game & Watch Gallery Advance: Taas yksi kokoelma klassisia pilipalipelejä, joista kukin viihdyttää muutaman minuuttia.
* Golden Sun: Piirteetön ja tasapaksu JRPG. Jotkut tyrmät ovat pulmineen ihan siistejä, tosin. Yliarvostettua keskinkertaisuutta, joka tapauksessa.
* Goemon - New Age Shutsudou!: Hieman parempi kuin PSX-vastineensa, mutta silti liian tasapaksu ja kuiva perustasoloikka. Goemon's Great Adventure -biisien GBA-väännökset ovat aikamoista kullan lokaamista!
* Gunstar Super Heroes: Edeltäjästään aika sikana kierrättävä ravausräiskintä, jonka suurin synti on aseristisiitossysteemin poistaminen. Kaksinpeliäkään ei löydy. Sentään ykköspelin kömpelö heittomanööveri on poistettu.
* Jazz Jackrabbit: Kummallinen, piraattituotemainen väännös, jolla ei ole oikein mitään tekemistä alkuperäisten pelien kanssa. Pelattavuus on ihan OK:ta, mutta GBA:n pieni ruutu ei sovellu massiivisille tasoloikkaruuduille ja pomomätöt ovat aika rikkinäisiä.
* Jet Grind Radio: Ohjauksiltaan parempi kuin emopelinsä, mutta pelattavuudeltaan samaa itseään toistavaa ees taas hortoilua ja bommailua.
* Juka and the Monophonic Menace: Isometrinen toimintaseikkailu, jossa liikaa tylsää sekä itseään toistavaa roinankeräystä ja niistä erilaisten taikajuomien uuttamista.
*K-1 Pocket Grand Prix 2: Chibi-2D-potkunyrkkeily vissiin oikeilla hahmoilla. Superhyökkäykset piristävät menoa hieman, mutta muuten peli on hypyttömyydessään ja realistisessa manööverimäättömyydessään melko tylsä.
*King of Fighters EX 2 - Howling Blood: Köyhän miehen versio Neo Geon NESTS-saagan peleistä. Sentään viisi uutta hahmoa ovat plussaa, etenkin Jun, totta kai.
*Konami Krazy Racers: Super Mario Kartmainen eli välttävä ajopeli. Konamihahmot ja alkubiisi sentään viihdyttävät.
*Kuru Kuru Kururin: Omintakeinen muttei viihdyttävä toimintapeli, missä ajoitetaan koko ajan pyörivää keppiä tasapaksujen putkimuodostelmien läpi.
* Lady Sia: Kököhkö ja aika monotoninen toimintapompinta, mutta hahmot ovat sentään ihan siistejä.
* Legend of Zelda - Minish Cap, The: Passeli, muttei mitenkään ihmeellinen ja kovin konservatiivinen Zelda. Jotkut pomot ovat suht hauskoja, kuten läsö-Chu-Chu.
* Love Hina Advance: Kengännauhabudjettimaisesti toteutettu, mutta juuri siksi melko huvittava visuaaliromaanivääntö animesta.
*Maniac Racers Advance: Ruma ja pinnallinen 2D-ralli sekasortoisella ratasuunnittelulla.
* Mario & Luigi - Superstar Saga: "Good times, good times." Hauska ja omaperäinen sekä estetiikaltaan, huumoriltaan että pelattavuudeltaan. Ainoa miinus on vikan pomon kova vaikeusastepiikki ja pari rasittavaa minipeliä. Viimeksi mainituista kaikki tarvitsee onneksi suorittaa vain kerran, toisin kuin sarjan myöhemmissä osissa. 3DS-uusintaversiossa on enemmän sisältöä, mutta paikoin heikompi estetiikka. (8/10, myös 3DS)
*Mario Pinball Land: Flipperipeli, jossa pöydät koostuvat lukuisista rullaamattomista ja tylsistä huoneista. Pointtina on kerätä roinaa ja availla tähtiovia Mario 64:n tapaan, mikä tuo mukanaan myös tylsää ees taas vyörymistä. Melatuntuma on sekin välttävää.
* Mario vs DK: Hauska puzzletasoloikka, vaikka ohjaus ja ulkoasu ovatkin hieman karkeita. Juoniosiot ovat aikamoisen hienoja. (6/10)
* Mega Man Battle Network: Taistelumekaniikoiltaan, premissiltään ja hahmoiltaan jees, mutta muuten kaikin tavoin arkaainen JRPG, eli ei nautittavissa.
* Mega Man Battle Network 2: Helvetisti edeltäjästään kierrättävä (hm, missä olen kuullut tämän ennen?), mutta pelattavuudeltaan vielä paskempi ja vielä helvetistimmin turhaa rihkamankeräystä sisältävä scheisse, jonka ainoa hyvä puoli on pari viihdyttävää juonikohtaa. Kiroan sitä, että olen joutunut käyttämään muutenkin liian pitkästä elämästäni useita tunteja tämän tuuban seuraamiseen! "C'mon, don't be so over-dramatic."
* Mega Man Battle Network 3: Lisähelvetisti edeltäjästään kierrättävä tekele, jossa hieman siedettävämpi pelattavuus kuin kakkosessa. Runkkaveripelaaja tajusi silti viimein jättää leikin eli sarjan kesken jonkun kahdennentoista tusinapaskankeräysnakin aikana.
*Metalgun Slinger: Ruutusuunnittelultaan mitäänsanomaton loikkimisräiskintä kontaktilämällä. Scifilänkkäriteema on sentään lievästi mielenkiintoisempi kuin itse pelattavuus.
*Metal Slug Advance: ROM-muunnelmainen sekoitus sarjan eri Neo Geo -pelejä totta kai huonommalla estetiikalla sekä ruutusuunnittelulla.
* Metroid: Zero Mission: Hyvin tehty ja tarpeellinen ENHANCED REMAKE. Mother Brain on tarpeeksi avautumista aiheuttava ("Mitä SÄ naurat?!") ja läpäisyn jälkeinen bonusosio siisti, etenkin kiitos Zero Suit Samuksen. Itse en tätä jaksa kuitenkaan kokeilla johtuen Metroid-genrenihkeilystäni.
* Mother 3: Ei yllä Earthboundin tasolle, kiitos liian juonifokusoituneen, lineaarisen ja muutenkin edeltäjiään jäykemmän etenemislogiikan. Lisäksi yksi hahmoslotti tuhlataan johonkin saatanan koiraan. Muutenkin sarjan kahden ekan osan tunnelma ja yleinen säväyttävyys puuttuu tästä Mutsista osittain ja loppukin on harvinaisen epätyydyttävä, varmaankin kiitos pelin massiivisten synnytystuskien. Musakombomekaniikka on kuitenkin siisti ja musavalikoima on mukavan massiivinen, vaikkei sekään aivan yhtä hyvä kuin ykkösen ja kakkosen vastaavat. (7/10)
*Ninja Five-0: Ruutusuunnittelultaan sokkeloinen ja palikkamainen toimintahyppely sentään ihan hauskalla flengausmekaniikalla sekä äänikirjastokuolinkorahduksilla.
*No Rules Get Phat: Perusjöötiä NES-lisenssitasoloikkaa muistuttava kikkare, jonka alkunäytössä sentään lievästi viihdyttävää teinimölötyksen tekstittämistä.
*Nonono Puzzle Chailien: Kokoelma puzzlepelejä, joita ratkotaan paloja myötä- tai vastapäivään kiertämällä. Kaksi tekeleistä on sekä esteettisesti että pelillisesti välttäviä ja vähäsisältöisiä, mutta viimeinen on perinteisempänä kaivontyhjennyksenä joten kuten menettelevä.
* Pinball of the Dead: Esillepanoltaan emosarjalle uskollinen eli hupaisa flipperi kolmella eri pöydällä, jotka kuitenkin kaikki tukevat liikaa piiripienipyörivien epäkuolleiden tuuppimiseen. Fysiikat ovat myös tavallisen hakusessa.
* Pokemon FireRed Version: Passeli uudistus ekoista taskumörköilyistä, mutta ehkei kovin tarpeellinen. Loreleille annetaan sentään lisää ruutuaikaa, uhihi.
* Pokemon Ruby: Kököin pelaamani Pokemon, sillä sisällöltään vähäinen verrattuna Silveriin ja uudistuksia on vielä vähemmän kuin sarjan osissa yleensä. Siistein ominaisuus on käyttämättömän pelaajahahmon toimiminen joviaalina rivalina, mutta hänkin on ihan alikäytetty elementti.
* Popeye - Rush for Spinach: Dashin's Desperadoessin tyylinen ravaustasoloikka, eli ihan viihdyttävää ja vähemmän nähtyä settiä muodonmuutoksineen ja asemekaniikkoineen. Liian pieni näkökenttä, vaihtelun puute ja loppupään sokkeloiset tasot kuitenkin tarkoittavat, ettei peli yllä Mega Drive -kollegansa tasolle. Tietysti myös moninpelin hankaluus on miinusta. (6/10)
*Revenge of Shinobi: Ohjaukseltaan harvinaisen kömpelö ja ruutusuunnittelultaan muita sarjan pelevä huomattavasti rönsyilevämpi ja itseään toistavampi IP:n lokaus.
* River City Ransom EX: Toimiva, muttei kovin tarpeellinen ENHANCED REMAKE NES-pelistä. Viholliset osaavat sentään nyt seurata yläpuolellaan norkoilevaa pelaajaa. (7/10)
* Sabrewulf: Tasoloikka mitäänsanomattomalla ruutusuunnittelulla ja tavallistakin rumemmilla esirenderoiduilla graffoilla. Kentissä käytettävät rajoitetut elukka-apurit voivat myös johtaa voittamattomiin tilanteisiin, mikä imee lähes yhtä paljon kuin epäironinen Britti-imperiumin runkkaus. Sentään ruudun lopussa odottavat Wariomaiset pako-osuudet ovat ihan viihdyttäviä.
* Shining Force: Hauska, mutta sarjalle uskollisesti turhan hidas TRPG. Hahmokasti on monipuolinen ja mielenkiintoinen, etenkin uusintaversion lisäämien sonnanjauhantakohtausten ansiosta. Juoni on kuitenkin aika yhdentekevä ja loppu epätyydyttävä.
* Shining Soul 2: Tavanomainen toimintaroolipeli, jonka hajottavan flegu tekstinrullaus tekee jo pelaamattomuuden arvoiseksi.
* Sonic Battle: Ulkoasultaan hyvä mutta pelattavuudeltaan peruspinnallinen ja tylsä areenatappelu.
* Sonic Pinball Party: Parempi kuin Sonic Spinball, mutta silti melko unohdettava digitaalinen flipperi kahdella kuivalla pöydällä ja ärsyttävillä käyttöliittymäelementeillä. Pelaa mieluummin Pinball of the Deadia.
* Summon Night: Pelattavuudeltaan siisti toimintaRPG, jonka hahmot ja dialogi risteilevät hupaisan ja myötähävettävän välillä. Pelin herutusmekaniikka on siisti, mutta liian suppea eikä sillä ole mitään vaikutusta juonen ulkopuolella, mikä on pelille aika epäjohdonmukaista.
* Summon Night 2: Pelattavuudeltaan paranneltu ja hahmoiltaan siistimpi kuin ykkönen, mutta yrittää huumorissaan vielä enemmän liikaa kuin edeltäjänsä. Herutusmekaniikka on myös samanlainen kukonkiusaustorso kuin ekassa osassa.
* Sword of Mana: Final Fantasy Adventuren uusintaversio, jossa onkin aika sika paljon uudistuksia. Harmi vain että suurin osa niistä on huonosti toteutettu ja lopputulos muutenkin alkuperäisen pelin yksinkertaista mutta hyvin tehtyä settiä huomattavasti rönsyilevämpi ja hiomattomampi. Etenkin sokkeloinen maailma, esoteerisyydet ja joillekin aseille yksinkertaisesti immuunit viholliset polttivat hihat lopullisesti parin tunnin jälkeen.
* Tactics Ogre Gaiden: Köyhän miehen Tactics Ogre sekä pelattavuudeltaan että juoneltaan. Emblem-mekaniikka on siisti, mutta muuten peli on aika epävakuuttava, etenkin eeppisempään emopeliinsä verrattuna.
*Teenage Mutant Ninja Turtles: Taas yksi Konamin mätkintäpeli, tällä kertaa vielä tavallista kitukasvuisemmalla liikelistalla sekä kämäisillä tasoloikka- ja putkirallielementeillä.
*Tiny Toon Adventures - Buster's Bad Dream: Kitukasvuisesta hyökkäysvalikoimastaan johtuen todella tasapaksu mätkintäpeli. Monotonisuutta yritetään lievittää vaihdettavien partnerihahmojen omilla hyökkäyksillä, mikä ei onnistu. Aika krapulamaanantaimeininkiä Treasurelta, siis.
*Tomato Adventure: Söpö roolipeli jopa ruudulla näkyvillä vihollisilla. Taistelut ovat kuitenkin niin hitaita, ettei edes turbonappi pysty niitä pelastamaan.
*Turok Evolution: Kämäinen juoksuammuskelu, jossa pahiksina avaruusnatsien sijaan melkein yhtä sopivat avaruusetelävaltiolaiset.
*Urban Yeti!: Kahta ekaa GTA-peliä hieman apinoiva toimintapeli, joka on siis sekä teknisesti että pelattavuudeltaan hiomaton ja rupuinen. Sentään peli on tuskallisuudessaan ehkä taas osuva vertauskuva siitä, kuinka kamalaa nyky-yhteiskuntaan sopeutuminen amatonormativiisuuksineen ja muine vaatimuksineen on...
* Wade Hixton's Counter Punch: Hienolla piirrettymäisellä tyylillä tehty Punch-Out-kopio. Vastustajat ovat manöövereiltään esikuvia homogeenisempiä, mutta toisaalta ostettavat lisäliikkeet ja apurit tarjoavat hieman omaperäisyyttä ja vaihtelua. Pari ärsyttävän stereotyyppistä hahmoa rasittavat, mutta päähenkilö on vaikeusasteeseen sopivan moukaroitava dille. (6/10)
* Wario Land 4: Mukavan vaihteleva ja muiden Wariotekeleiden tyyliin huvittava tasoloikka, jonka ainoa huono puoli on pakollisen kerättävän rojun spämmäys. Potentiaalisesti erinomainen musavalikoima on osittain kustu yliräkäisellä GBA-instrumentaatiolla. (7/10)
* Wario Ware: Ukko ylijumala mikropelikokoelma. Premissiltään nerokas, pelattavuudeltaan mahtava ja rosteriltaan virkistävän vinksahtanut. Ainoa miinus pelissä on se, että se olisi mielestäni toiminut paremmin uutena IP:nä kuin jonain Wario-sivutuotteena. Toisaalta, lisää Wariota. (9/10)
* Wario Ware Twisted: Lähes yhtä uraa uurtava kuin ykkösosa ja muutenkin sitä hienosti nokittava. Valitettavasti emulaattorilla ei pelistä saa aivan oikeanlaista kuvaa, mutta silläkin on tekele todella hauskaa pelattavaa. (8/10)
*Wings: Ekaan maailmansotaan sijoittuva lentoräiskintä, jossa sekä ensimmäisen että kolmannen persoonan osioita. Ensimmäisen persoonan osiot ovat kömpelyydessään varmaan melko uskollisia oikealla kaksitasoisella rämpimiselle, mutta muissa kohdissa ollaan perinteisempia massatuhoaseita. Mukana on myös juoniosioita, joissa on inhorealistisesti lähinnä mulkkuja kapiaisia ja vihollisen epäinhimillistämistä. Kampanja sentään etenee vaikka pelaaja potkaisisikin tyhjää, mutta valitettavasti menestymisestä palkitaan ominaisuuksien parantamisen myötä. Pelaa siis mieluummin DOS-kaimaa!
*Yggdra Union - We'll Never Fight Alone: Pelattavuudeltaan erittäin omaperäinen TRPG...valitettavasti lähinnä syystäkin omaperäinen. Liikkuminen sekä hyökkääminen tehdään erilaisia kortteja pakasta vetämällä ja erilaisilla muodostelmilla voi moni yksikkö taistella kerrallaan. Tahti on hidas ja esoteerisyyttä ynnä räveltämistä liikaa, mutta suurin ongelma on, että taistelujen eteneminen on aivan liian umpimähkäistä ja tuurista kiinni. Naamani hajosi, kun asetyypiltään voittoasemassa oleva yksikköni teki ensihyökkäyksen lussumpitasoiseen vastustajaan ja silti hävisi taistelun poikkeuksetta.