Windows

Ei hyvä, muttei paettavissa. Massiivinen pelivalikoima, mutta (etenkin alkuaikoina) nihkeä käyttää, vähän niin kuin PS2...
*1st Teen Story - Lollipop Love: Liikuttavan hellyyttävä otometreffipeli hyvin yksinkertaisella pelattavuudella. Kolmea sankaria vastaa yksi kolmesta ominaisuudesta, eli herutus sujuu tasan samanlaista päivää koko pelin toistamalla. Amatöörimäisyys on pelisaralla siis iso miinus, hurmaavuudessa valtava plussa.
*7 Girls War: JRPG, jossa valtaosa peliajasta menee tyrmänkaluamisen sijaan kaupungeissa vaappuessa ja seuraavaa pää- tai sivujuonta edistävää hahmoa epätoivoisesti etsiessä. Käyttäjäepäystävällisyydestä huolimatta on sen peli menettelevä hahmoiltaan ja juoniltaan, että vedin pelin sen normiloppuun ja kokeilin kaikkien sivujuonten läpäisemistä läppärillä todelliseen finaaliin pääsemiseksi. Valitettavasti ovenpieleen jumittunut bugi-NPC kusi uusimman seivini enkä jaksanut tahkoa parikymmentä minuuttia samaa sammalta uudelleen yrittääkseni.
*Always in Debt: Taistelusysteemiltään Kaeru no Tame ni -tyylinen lernoroolipeli, jossa valtaosa ajasta kuitenkin jumitetaan kylässä ja joudutaan kypsän porvarimuijan jallittamaksi ja rääkättäväksi. Juonessa eteneminen on pelillisesti epätavallista ja joskus siis hämmentävää, mutta omaperäisyys on silti enemmän plussaa kuin miinusta.
* Amy's Fantasies: Urpo visuaaliromaani, jossa hypitään epäjohdonmukaisesti pornokliseskenaariosta toiseen. Ei vakuuttanut edes lukioaikaista itseäni.
*Apostle Rebellion: Aina käytössä olevan turbonappinsa ja vapaaehtoisten satunnaistaisteluidensa takia hieman edukseen erottuva muttei silti kovin kiinnosta lerno-JRPG. Cyberpunk-teemasta huolimatta ovat sankarittaret aika tavanomaista settiä.
* Arcanum: Kovin Falloutmainen, eli esteettisesti persoonaton ja liian vapaa. Premissi on toki siisti ja pelin manuaali mainio.
*Arcade Spirits: Kolikkopeliteemainen ja hahmoiltaan hyvä visuaaliromaani, eli viihdyttävää settiä, vaikkakin saisi sisältää enemmän obskuurien tekeleiden rinkirunkkausta. Pelimäiset mekaniikat antavat muuten normivähäisen pelattavuuteen hieman tavallista enemmän hohtoa. Valitettavasti i sisällä kolikkopeliviinoja. (7/10)
*Arcade Spirits - The New Challengers: Hahmoiltaan edeltäjäänsäkin parempi mutta juoneltaan kuivempi, sillä kolikkopelihallin pyöritys on vaihtunut E-sportsliigailuun. Mukana myös yksi myötähävettävä kohtaus, jossa päähenkilö ihmettelee, miten jopa useat konsolipeliin keskittyvät firmat ovat myös mukana kolikkopelimessuilla, ja yksi edellä mainituista lafkoista on Sega. Aika hevon vatusta tietämätöntä puhetta. (6/10)
*Ashes of War: Tarinankerronnaltaan ja hahmoiltaan aika kuiva ja ainakin alkuun scifi-genreänsä todella vähän käyttävä visuaaliromaani vuoropohjaisilla avaruustaisteluilla. . 
*Banner of the Maid: TRPG, joka pohjautuu varsin vähän nähdysti ensimmäiseen ranskalaiseen vallankumoukseen. Monarkistien napsimisen sijaan päädytään kuitenkin pelaamaan Napoleonin siskolla normiarmeijassa muita yhtä mulkkuja imperiumeja vastaan, eli hyyrjö. Pelattavuus on myös aika kuivaa isometristä normisettiä.
*Battle of Otherworldy Beauties: Harvinaisen huono kaivopalikointi, jossa palikoita voi hävittää ainoastaan liiskaamalla niitä tietyllä toisenlaisella vastaavalla. Vaikka yksi pelimuodoista on tietokonetta vastaan, ei kaksinpeliä ehkä onneksi löydy. Tekijä on varmaan tajunnut tekeleen köyhyyden itsekin ja yrittänyt pelastaa jotain panemalla mukaan lernoa.
* Bazooka Cafe: Normielelyvisuaaliromaani rintatorpedoin varustetuin sankarittarin. Juoni on geneerinen, mutta siedettävä, samoin naishahmot lukuun ottamatta tietysti hyviä ruumiinmuotojaan. Grafiikat ovat muutenkin jees, mutteivät genrestä johtuen mitenkään mullistavia.
* Big Bang Beat: Siistejä hahmoja, hyvät biisit, kämäinen pelattavuus. Parempi ainakin kuin peli, johon perustuu.
* Big Rigs - Over the Road Racing: Legendaarinen kusoge on todella kakka. Time trial-pelaaminen on ainoa tapa saada "pelistä" jotain hupia, kiitos bugisuuden tarjoamien mielenkiintoisten strategioiden.
*BLACKSOULS: Puoliepälineaarinen JRPG näkyvillä vihollisilla ja nopeilla taisteluilla. Vaikka peli ammentaa hieman Souls-peleistä, jaksaa tätä jopa pelata, koska tallentaa voi milloin vain ja kuolemasta myös lohdutetaan ominaisuudenparantamismahdollisuudella. Mukana on hieman esoteerisyyttä ja missattavaa, mutta ei etenemistä kusevissa määrin. Mukana myös aika kälyistä lernoa, jonka voi panna pois päältä. (6/10)
*BLACKSOULS II: Edeltäjä oli näemmä liian hyvä, koska tässä jatko-osassa on runkkuusmittari käännetty kaakkoon daijun kilahdusmekaniikan ja varsin käsittämättömän alkupelin turvin. Kohokohtana kokemuksesta koitui itselle se, kun päähahmoni tarpeeksi flipattua tappoivat uudelleensyntymispaikan viereen pamahtaneet lisäviholliset minut yhdeksän kertaa putkeen.
*Black Mesa - Definite Edition: Väännös ekasta Half-Lifesta kakkosen moottorilla, eli +-0? Ei sentään. Plussina alkuperäiseen ovat erinomainen tekstitys, paikoin paremmin toteutetut puolulaiset ja kaikkiruokaisemmat merirokkomorsot, miinuksina mm. herneytetyt pyssyt, hajottavat fysiikkakällit, järkyttävät vihollismäärät, ryppyotsaisempi meininki ja todella mitäänsanomattomat musiikit. Ruutusuunnittelukaan ei yllä ykkösen tasolle, paitsi Xenissä, right? WRONG. Rajamaailma on suunniteltu kokonaan uusiksi ja noudattaa Half-Life 2:n kaavaa eli on ihan hiton itseään toistava ja ylivenytetty, olleen pituudeltaan YKSI V*TUN KOLMASOSA KOKO PELISTÄ! Lähinnä hyvä muistutus siitä, miksi HL 2 on niin kuppainen kuin on.
*Black Mesa - Blue Shift: Yllä mainitun tyyliin yltiövenytetty ja -laimennettu versio alkuperäisestä. Ainoa parannus normisinisiirtymään on muutamat jopa elelevät puolulaisvartijat.
*Blue Skin no Mori: Pelattavuudeltaan turhauttava ja kälyinen lernotoimintapeli, jossa "häviö" lisäksi heittää suoraan aikaisempaan tallennukseen.
* Bikini Karate 2- Elysia no Josenshi: 10 vuotta on kulunut edellisestä osasta, mutta pelattavuus eikä oikeastaan muukaan sisältö ole parantunut yhtään.
* Bikini Karate Babes: Valitettavan huono kukonkiusauskusogemättö. Rosteri on sentään sentään tarpeeksi iso, toisin kuin hahmojen daisarit, kiitos digitaalisten näyttelijöiden käytön.
*Boo Party: Etenkin pikseligraffoiltaan mutta muutenkin esteettisesti superhyvä pikkutuhma kauhukomediaseikkailupeli, joka koostuu valtaosin haahuilusta, paikkojen tutkimisesta ja esinekärräyksestä. Sinänsä pelattavuus on aika kuivaa, mutta hahmot, huumori ja edellämainittu esillepano tekevät menosta viihdyttävää. Mukana on myös neljä minipeliä, joista puolet on huonoja ja kolme neljäsosaa runkkuja, mutta onneksi niissä voi kusettaa. Liikkuminen on turhan verkkaista eikä pikamatkustamista tai karttaa ole, mutta suht pieni pelialue ja kolmituntinen kesto pelastaa...mutta kiitti ihan v*tusti siitä, että toisella pelikerralla pelaajalle vihdoin tarjotaan rynnimismahdollisuus!
*Border of Her Heart: Semipilipalivisuaaliromaani, jossa pelataan fantsumaailman portinvartijalla ja blokataan tai ollaan blokkaamatta kaupungin sisäänkäynnillä käyskentelevää väkeä. Genressä varsin uniikki premissi, mutta peli ei lyhyydessään ja pienessä hahmokatraassaan saa siitä hirveästi irti.
* Brave Soul: Erogeksi pelattavuudeltaan yllättävän hyvä, mutta silti erittäin yksinkertainen Baldur's Gate-romppi. Sankaritarkasti on passeli ja Mogudanin taide hienoa, vaikka valitettavasti artistin nykyään suuresti suosimat valtavat daisarit loistavat poissaolollaan.
*Case of the Golden Idol, The: Obra Dinnistä lainaava etsiväpeli, joka keskittyy yhden ison tapauksen sijaan useaan pienempään. Pelattavuus ja pulmat eivät ihan pärjää esikuvalle, mutta juoni ja estetiikka ovat huomattavasti Obraa humoristisempia ja viihdyttävämpiä, vaikka tietysti myös vähemmän tunnelmallisia. (7/10)
* Castle Fantasia 2 - Seima Taisen Renewal: Ainoa pelaamani visuaalinen romaani, jossa on jopa viihdyttäviä peliosioita, varmaankin siksi, että ne ovat TRPG:tä! Itse juoni on aika ripulisti kuljetettua fantasiahöttöä ja suurin osa sankarittarista kuivia, tosin. Lisäksi peli on uusintaversio, joka lisää tekeleeseen ääninäyttelyn ja uudet graffat, mutta poistaa myös noin puolet CG:istä, mikä on aika +--1.
*Chaos Code - New Sign of Catastrophe: Anime-tyyliseksi mättöpeliksi siedettävä, mutta mekaniikoiltaan mielikuvitukseton. Ainoa omaperäinen puoli on tiettyjen erikoisliikkeiden ja supereitten välillä ennen matsia valinta, mikä on vain kuppaa liikelistojen rajoittamista. Ainakin hahmokatras on hyvä, vaikka fanservice on jopa minuun makuuni aika sika naurettavaa lukuisine hukattuine housuineen.
* Coming Heart: Geneerinen, mutta tyyliltään siisti, tökerö portti PC-98:n visuaaliromaanista, jonka kalusin aikoinaan varmaan 100 %:sti, vaikka en japania osaa ja vaikka pelin fonttisysteemi muuttaa mahdolliset valinnat päälle siansaksaksi. Vähäiset sankarittaret ovat ihan jees, lukuun ottamatta pakollista päähenkilön serkkua.
*Commander Babes: Aika mitäänsanomaton luki...anteeksi, yliopistojyystövisuaaliromaani, jossa ainakin yksi valinta, eli on valitettavasti peliksi juuri ja juuri luokiteltava. Ainoa kiinnostava puoli on, että sankarittarina toimivat aikamatkustaneet, naispuoliset Uesugi Kenshin ja Takeda Shingen. Ainakin Shingenin tullessa raskaaksi voi todeta tämän olevan nyt vanhentunut läski.
*Corrupted Kingdoms: Suht tylsä valikkoseikkailupeli alkeellisella ominaisuudenkehityksellä ja epävakuuttavilla 3D-graffoilla.
* Crescendo ~Eien Dato Omotte Ita Ano Koro~: Melko geneerinen koulu-visual novel, jossa sentään paljon ragtime-runkkausta. Sankarittaria on pari hyvää, valtaosa kuraa, etenkin perinteinen ei-verisukulainen-sisko. Päähenkilö on jopa genren standardeilla aikamoinen ihmisperse, ehkä osaksi kiitos käännöksen, joka tuntuu aika sieluttomalta. Tosin peruseroge-VN:iä tuntien voi olla, että lokalisaatio on vain liian uskollinen lähdemateriaalille...
* Cross Channel: Tylsä ja typerä koulumaailmavisuaaliromaani.
* Crush Crush: Ihan passeleita hahmoja sekä huumoria sisältävä menuidlaustekele, joka ei yllättäen tarjoa hirveästi sisältöä.
* Cuphead: Esteettisesti mainio mutta pelattavuudeltaan vain tyydyttävä. Torjunta- ja ilmasyöksymekaniikat eivät tuo mukaan juuri mitään viihdyttävää ja tasoloikkaosiot ovat kuivanpuoleisia. Myös ääninäyttelyn vähäisyys hämmentää: ei kai yhdysvaltalaisissa vanhan ajan piirretyissä vaadittu ihmisiä mitään tekstitystä lukemaan? (7/10)
* Curse of Monkey Island: Hauska ja graafisesti upea seikkailu, mutta ei yllä vanhempien Lucasartsin pelien tasolle huumorissa tai kekseliäisyydessään. Loppupuolella on vastassa aika räikeät resurssien loppumiset. (7/10)
* Daibanchou - Big Bang Age: Ihan hauska ja kastiltaan kiintoisa superkouludelinquenttinen maailmasta kertova taktinen RPG, kunnes peli HEITTÄÄ VAROITTAMATTA GEMARIT PELAAJAN NAAMALLE 25 VUORON PELAAMISEN JÄLKEEN ja pelaaja heittää pelin kierrätyskoriin. Antoi maailmalle lisäksi Big Bang Beatin.
*Deathwish Enforcers: Varhaisteinien Sunset Riders, pelillisesti esikuvaansa miltei yks yhteen kopioiden. Estetiikka taas on myötähävettävää exploitation-vääntöä, eli mitään syytä pelata tätä ei ole.
* Delz: Hapokas ja hämmentävä, mutta estetiikaltaan hyvä ja suht viihdyttävä harrastelijakoulumaailmavisuaaliromaani.
*Desire: Seikkailupeli, jossa perinteisen Pc-98:maista epäviihdyttävää verbien valikossa hakkaamista, tällä kertaa sentään käännettynä.
* Devil in the Details: Hahmoiltaan jees mutta muuten turhauttava herutuslukiohommeli johtuen siitä, että sankarittarien tapaaminen on silkkaa hakuammuntaa ja pelissä on sika tiukka aikaraja. Meno menee nopeasti siis tylsäksi tallennuslatausrumbaksi.
*Devil Legion: Pikseliporno-RTS, jossa käskytetään demonilyylejä dominoimaan fantsupeliklisejamppoja. Pelattavuus on yllättävän hyvää ja possen muokkaus monipuolista, juoni turhan Disgaemaista mutta ehkä silti hivenen vähemmän hajottavaa perseilyä. Teknisesti peli ei vakuuta johtuen bugisuudesta ja järkyttävän kokoisista lataustauoista. (6/10)
*Disco Elysium - The Final Cut: Poliittisuudessaan ja happoilussaan pakasta erottuva roolipeli, jossa kuitenkin liikaa hajottavia pöytäropekäännösmäisyyksiä missattavan sisällön ja yleisen epäselvyyden muodossa. "The [...] and runkkaris..."
*Divi-Dead: Käännös Pc-98:n seikkailupelistä, jossa verbihinaus on korvattu paikasta toiseen suhaamisella. Alueita on hitosti ja juonen edistämisessä ei juuri ole logiikkaa, eli eteneminen on vielä tavallista aikalaista epätoivoisempaa. Hitaasti avautuvat kauhuelementit ovat sentään mielenkiintoisia, mutta todella tökerö käännös tekee yksittäistenkin dialogien kärryillä pysymisestä hankalaa, saati sitten juonen seuraamisesta!
* Doki Doki Panic Library: Omintakeinen ja mukavan kasuaali-versuspuzzle -peli, jonka hahmokasti on valitettavasti otettu To Heartista. Estetiikka on silti jees ja jopa flashmainen animointi toimii yllättävän hyvin. Tosin pelin lukuisat tekniset ongelmat aikaansaavat turhan usein "Doki Doki Panic Raivarin", mikä on varsin "UGGEEEE!". (7/10)
*Doukyuusei - Bangin' Summer: PC98-klassikon uusintaversio, joka on aikaisempaa pelattavampi kiitos käännöksen että etenkin sen, että viimein on mahdollista nähdä, onko missä sattumanvaraisessa kadunnurkassa jotain tapahtumaa vai ei. Hahmot ovat passeleita mutta useimpien juonikuviot varsin lyhyitä ja mukana on edelleen muutamakin rasittava lääpintäkohta. Parannuksista huolimatta jättää lopputulos edelleen haaleaksi, mutta ainakin pelin huumori on etenkin genrelle yllättävän hauskaa.
* Dra-Koi: Välillä huvittava, mutta useimmiten hajottava visuaalinovelli. Etenkin F/SN-tason tekofilosofinen potaska ja pelin fanikäännöksen piripääkomediatason rääväsuisuus ovat puutaheinäistä purtavaa. Hahmosuunnittelu on sentään melko hienoa.
*Dragon Princess is Hungry: Pinnallinen mutta viihdyttävä lernotoimintaroolipeli puolisattumanvaraisella hahmonkehityssysteemillä ja veikeillä hahmoilla ynnä huumorilla. Seikkailuelementit tekevät jyystökohtausten bongaamisesta tavallista mielenkiintoisempaa ja mörkömuijat ovat lisäplussaa, mutta jotkin jörnimiset sisältävät turhan vinskahtanutta settiä jopa minun makuuni. Mukana ei tosin ole vorea, nimestä huolimatta. (6/10) 
* Drop Mania: Versuspuzzlepeli, jossa tiputettavia palikoita käännellään ruudun ylälaidassa ennen niiden kaivoon tiputtamista. Pnickies-tyylinen palojen tuhoamismekaniikka tarkoittaa pelin olevan huono.
* Duck Game: Pelattavuudeltaan hupaisan sattumanvarainen versus-tasoloikkaräiskintä, jonka estetiikka on valitettavasti puhkikaluttua kuppaa eli pikselimössöä plus retrosyntikkarevittelyä. (6/10)
* Duke Nukem - Manhattan Project: Melko tylsä tasoloikka, kiitos geneeristen ympäristöjen, tönkköjen kontrollien ja paronin tavallista vaisumman ulosannin. 
*Eiyuu * Senki GOLD: Pelattavuudeltaan pinnallinen mutta silti käyttäjäepäystävällinen ja turhauttava maailmanvalloitus-SRPG kolonialismivalkopyykkäyksellä, stereotypioilla ja lollukoilla. Ainoa hyvä puoli ovat jotkut hyvät hahmot ja viihdyttävä ääninäyttely. Silti pikemmin "Juuei, Senkin MOLD"!
* Elven Relations: Mainio fantasia-visual novel. Sankarittaret ovat asiallisia ja juoni lyhyt ynnä suoraviivainen, ihan hyvällä tavalla. Muutamat roolipelimätöt tuovat peliin myös ihan passelia vaihtelua. Valitettavasti jatko-osa, joka olisi linkittynyt ykkösessä saavutettuihin loppuihin, joutui kehityshelvettiin tekijän saatua jälkikasvua. Condoms, use them. (7/10)
*England Exchange: Visuaaliromaani, jonka oppilasvaihtoteema tarjoaa turhan realistista eli ahdistavaa päähenkilön kapitalistista perseeseenpanoa sekä pääasiassa tylsiä tai mulkkuja tuttavuuksia. Sain onneksi sentään mielestäni hyvän lopun, jossa pelaamani jamppa hajosi ihmiskuntaan ihan täysin.
*En Garde!: 3D-mätkintä, jossa nojataan aika paljon ympäristön käyttämiseen vihollisten nujertamiseksi. Perustappelu on todella hikistä säälittävän liikelistan ja kälyn automaattilukituksen takia, mutta kamoilla kikkailua jaksaa ehkä ekan tunnin ajan. Pituutta on kuitenkin rutkasti enemmän ja mättöjen ulkopuolinen sisältö on se vielä tylsempää putkijuoksua ja kälytasoloikkaa. Huumori ei ole kovin hauskaa, muttei toisaalta rassaakaan.
* Escape from Monkey Island: Muuten OK, mutta Monkey Kombat kusee koko pelin eksekuusönin ihan täysin.
* Fallout: Kökkö, etenkin 2:n jälkeen pelattuna. Aikaraja ja päämäärätön haahuilupainotteisuus eivät toimi keskenään.
* Fallout 2: Koukuttava, mutta persoonaton ja liiankin vapaa (perharps the same could be said of all WRPGs). Suurimman osan ajasta pelaaja on melkoisen kujalla, miten edistää juonta. NPC-vuorovaikutus on myös aika vehkeestä johtuen valtaosan kastista kasvottomuudesta. Yes sir, I can bugi soi myös ihan liikaa.
*False Myth: Lernopeliksi pelattavuudeltaan passeli roolipeli korttitaisteluilla, jossa on kuitenkin liikaa grindausta, tällä kertaa tosin sankarittarien herutus- eikä kokemuspisteiden muodossa. Pikseligraffat ja femdom ovat plussaa, mutta välttämättömissä oleva loliloska ja keskeneräiseksi jäävä ynnä poliittisesti perusarveluttava juoni jättävät loppujen lopuksi kylmäksi.
*Fantasy Valley: Ihan omintakeisella muttei välttämättä hyvällä piirrostyylillä toteutettu visuaaliromaani vähäisillä seikkailuelementeillä. Juoni on perusnormielelyä koulunkäyntineen ja lievine fantsuelementteineen. Menettelisi muuten, mutta lähes koko peliajan menoa siivittää tapahtumista huolimatta hajottava banjotilitus, mikä on aika tärkeä osan estetiikasta kusemista. Peli päättyy aikamoisen pahaan tulevan kiusoitteluun, eikä jatkoa ole vissiin luvassa, mutta ainakin osa juonikuvioista saadaan loppuun juuri sopivasti ennen finaalia.
* Fate/Hollow Ataraxia: Melko samaa settiä kuin edeltäjänsä. Pääjuoni on tuttua, mahtailevaa hapatuspaskaa ja mielenkiintoisilla hahmoilla on aivan liian vähän ruutuaikaa verrattuna mieltäalentaviin vastaaviin. Fanidiskinä on suurin osa pelin kohtauksista kuitenkin irrallisia, joka mahdollistaa turhakkeisiin keskittyvien kohtien armollisen skippaamisen, sentään. Emopelin tapaan ovat muutamat osiot harvinaisen huvittavia huumorimielessä, vaikka mukana on tietenkin liikaa "Saber on muuten ahne sika, heko heko" -tyylistä pastaa. Onneksi pelissä on mukana paras minipeli ikinä, eli Ilya's Castle. Valitettavasti toinen ekstraosio, jonka takana on huomattavasti enemmän avattavaa materiaalia, on hanafudaa eli syöpää. Kaiken kaikkiaan aika +--1 koko touhu, siis. (5/10)
* Fate/Stay Night: Hajottavan pitkäpiimäinen ja harvinaisen bipolaarisen sankaritartason omaava visuaaliromaani. Roolipelimetailu, myyttiset figuurit sekä pari sivuhenkilöä ovat jees, mutta kerta 2/3 sankarittarista ovat henkisiä massatuhoaseita, on noin 80 % pelistä aikamoista tervanjuontia. Ja kuka haluaa 80 tunnin verran tervaa sisuksiinsa? 100 % läpäisty. En oikein tiedä, miksi. Ehkä tavallista genren edustajaa videopelimäisempi oheismatskun avaussysteemi kiihotti minua.
*Feminist F-ist: Pilipaliporno-Punchoutitus naisvastustajilla. Estetiikka on kohdallaan, etenkin kiinalaisääninäyttely, ja juoni hupaisa, vaikka on turhauttavaa, että ennen kuin voitat vastustajan kerran, pitää tämän mätön dialogi aina takoa eteenpäin. (5/10)
*FEMTALITY: Lernopeliksikin pelattavuudeltaan kökkö mätkintä, jossa femdom-peliksi poikkeuksellisesti ohjataan itse kiusaajanaishahmoja.
* Final Fantasy 7: JRPG-SHT, jossa sentään jonkinlaista fantsuantikapitalismia. Legendaarinen spoilerikohta on syystäkin vähän nähty: valmiiksi tehdyn pelattavan hahmon käytöstä poistaminen on nimittäin pelattavuuden kannalta paska ratkaisu. Final Fightin ohella omaa genreään eniten pelillisesti taannuttanut tekele, eli ylirunkattua kökkerötä.
* Flower Shop, The: Jonkinnäköinen Harvest Moon -visuaaliromaani, eli palikkafarmausta ja herutusta. Hyvin realistinen- jokainen päivä landella imee päähenkilön voimia ja muijien miellyttäminen on hakuammuntaa. Eli tosielämän tavoin silkkaa lannoitetta.
*Franken: Lyhyt JRPG-parodia, joka ei hirveän paljon huvita hyvää loppua lukuun ottamatta.
*From Frontier: Fantasiaroolipeli uudisraivaajateemalla. Kotileirin kehittämismekaniikka on jees, mutta taistelut liian hitaita ja hahmon kehityssysteemi hoopo.
*Full Metal Daemon Muramasa: Lähtökohta ja päähenkilöparivaljakko ovat hyviä ynnä synkistely viihdyttävää, mutta pelissä on myös yllättävän paljon huumoria. Viimeksi mainittu on vain huono asia, koska leijonanosa läpästä on rasittavien mouhoajien loputonta "lol so random"-mesoamista. Liika kökkökomedia tuhosi peli-intoni, mutta ainakin sain yhden lopun, joka oli mielestäni paras mahdollinen. Runkattujen mechavisuaaliromaanien sarjassa ainakin parempi kuin MuvLuv, siis, vaikka tämänkin tekeleen politiikka on aika arveluttavaa: valkoisten ylivaltaa runkkaavat tuomitaan, mutta toisaalta eugeniikka todetaan kiinnostavaksi, Mengele on huippulääkäri, fantsu-Japanin Aasian valloituksen epäonnistumista voivotellaan ja ainut sekä juutalaiset on korvattu fantasiaroduilla.
* Full Throttle: "Not gonna happen." Estetiikaltaan LucasArtsin muita seikkailupelejä vielä erinomaisempi ja premissiltään melko omintakeinen motoristiseikkailu. Sisältöä ja vapautta on turhan vähän, mutta meno on silti todella viihdyttävää lukuun ottamatta yhtä lievästi rasittavaa toimintafarmauskohtaa. (7/10)
* Galaxy Angel: Köyhän miehen Sakura Wars avaruudessa, eli hyvä peli. Juoni, RTS-pelattavuus ja sankarittaret ovat kaikki melko pinnallisia mutta silti viihdyttäviä, eli heikommaksi lenkiksi jää keskinkertainen estetiikka: piirrostyyli on välttävä ja muuten hyvät musiikit eivät looppaa. Kestoa on myös aika vähän, mutta tämä auttaa ainakin jälleenpeluuarvoa. (7/10)
* Galaxy Angel - Eternal Lovers: Miltei identtistä kamaa kuin edeltäjänsä Moonlit Lovers. Trilogian ykköosa on loppupeleissä ainoa pelaamisen arvoinen.
* Galaxy Angel - Moonlit Lovers: Vähäsisältöinen ja hitosti ykkösosasta kierrättävä jatko-osa, jossa sentään uniikki ratkaisu: alussa valitaan kuka ykkösen sankarittarista tuli valittua siipaksi ja peli jatkaa juonta suoraan edeltäjän vastaavasta lopusta. Valitettavasti tämä heittää herutusgenren pääpointin melko kokonaan romukoppaan ja jo vireillä olevan suhteenkin kuvaus on aika naurettavaa, kun puolen vuoden seurustelun jälkeen sankari hyppii seinille vihjauksesta viettää yhteinen yö naisystävänsä kanssa...
* Get Dumped: Kummallinen vartin otome-visual novel, jonka juoni koostuu päähenkilön jatkuvasta henkisestä turpaanotosta ja jokainen loppu johtaa nimenmukaisesti siihen, että hänet jätetään. Päähenkilön persoonallisuus ja ilmeet sekä epätavallisen kypsä odellinen loppu jättävät ihan hyvän mielen, vaikka lukuisat HV-loput, jotka on pakko nähdä, käyvät pidemmän päälle turhauttaviksi.
*Glo-ri-a - Kindan no Ketsuzoku: Kartanoon sijoittuva visuaaliromaani, jossa ökyasunnon asukkaat eivät vaihteeksi ole kaikki sekopäitä. Kestoa on vähän, leveyttä paljon, ja hahmograffojen korvaaminen kasvokuvilla monine ilmeineen on toimiva ratkaisu. Musiikkijakauma on huomattavan huono, mutta ainakin pääteema on tyydyttävä. Normaalien pornopelilapsuksien lisäksi on mukana muutakin vastenmielistä, kuten toteamus siitä, että Yhdysvallat on maailman paras maa! (5/10)
*Goddess Realm: Fantasiapilipaliseikkailu, jossa paljon lyhyitä kasuaalijyystökohtauksia. Hahmosuunnittelu on hyvää, vaikka turhan moni lyyli on kopsattu muista medioista. Pelaamani versio oli vissiin joko keskineräinen tai buginen, koska tietyt tehtävät eivät edenneet kunnolla enkä löytänyt loppua.
*Goblin Waifu: Pilipalipornovisuaaliromaani, jonka hahmograffat ovat aika AI-kaman oloisia.
* GTA - San Andreas: Aluksi ihan viihdyttävä, vaikka premissi ja juoni eivät ole kovin kiihottavia. Kun ensimmäinen räiskintätehtävä tulee kohdalle, voi pelaaja kysyä itseltään, miksi pelisarjan käytetyin mekaniikka on vielä kolmannessakin 3D-iteraatiossa täysi susi ja sitten heittää pelin seinään.
*Guardians of Eden: Tornipuolustuseroge, joka on sekä pelillisesti että pornollisesti epäkiihottava.
*Guilty Gear Isuka: Pelaamistani neljän jampan 2D-tappelupeleistä kuivin johtuen kääntymisnappikälyilystä ja totta kai siitä, että hahmokasti on Guilty Gearista.
* Half-Earth Socialism: Käyttöliittymältään kömpelöhkö mutta joten kuten mielenkiintoinen simulaatiopeli, jossa pyritään pelastamaan maapallo kärähtämiseltä. Pelin sisäisten mekaniikkojen vakuuttavuudesta en osaa oikein sanoa, mutta mukana on ainakin yksi maailmanpelastusihme-energiateknologia ja ydinvoimaskeptisyyttä. Tärkeintä kuitenkin, että koko maailman voi määrätä vegaaniseksi!
*Half-Life: Edelleen PC:n paras FPS. Minuun iskevät eniten pelaajan puolella olevat NPC:t, interaktiiviset ympäristöt, keskenään mättävät viholliset, tunnelma ja tietysti pelimaaillmassa tapahtuvat hahmohaaverit. Pohjimmiltaan ei pelattavuus sinänsä ole kuitenkaan mitenkään ihmeellistä, vaikka hyvin toimiikin. Ja kyllä, loppuosa Xenissä on huono, joskin onneksi lyhyt. Peliä pelaa silti mielellään useitakin kertoja, kiitos hienon meiningin ja tekoälyn tarjoaman vaihtelevuuden. Monet modit ovat myös siistejä. (10/10)
* Half-Life Opposing Force: Potaskaa etenkin alkuperäiseen verrattuna, sillä aseita lukuun ottamatta kaikki pelin uusi sisältö on suoraa kierrätystä tai paskaa. Uudet viholliset ovat varsinkin anaalista, etenkin OP-läski-alienit ja miespuoliset erikoiskommandot, jotka ovat liian aivottomia kärsiäkseen päälaakeista. Myöskään pelin premissistä, eli emopelin pahiksena pelaamisesta, ei saada mitään irti.
* Half-Life Blue Shift: Lyhyt ja reduntantti, mutta silti huomattavasti hauskempi kuin Opposing Force. Jopa Xen-osio on mukavaa pelattavaa. Valitettavasti NPC-vuorovaikutuksen vähyys on nihkeää; vaikka pelissä ollaan itse Barney, loistavat muut elävät vartijat poissaolollaan, vaikka he ovat alkuperäisen HL:n parhautta.
* Hanachirasu: Probably the best visual novel in the world. Pelattavuus on vielä nollempaa kuin genressä yleensä, sillä pelin tiiviys tarkoittaa, että jokainen väärä valinta lopettaa menon lyhyeen. Asetelma, miekkaonanointi, toiminta ja hahmot ehkä päähenkilöä lukuun ottamatta ovat siistejä ja jyystökohtaukset myös armollisen nopeita ja harvassa. Salaiset loput ovat myös hupaisia. (8/10)
*Harvest Moon - Winds of Anthos: Natsume jatkaa edelleen oman farmailusarjansa parantelua, hyvin tuloksin. Edeltävän osan avoin maailma on tuotu takaisin rutkasti mielenkiintoisempana ja muutenkin kaikki on hiotumpaa. Pelimekaanisesti oleellisin parannus on se, että Natsumen innovaatioista se oleellisin, kasvimuunnelmat, ovat viimeinkin pelkkää plussaa, sillä GMP-kama ei enää korvaa alkuperäistä kasvatettua rehua vaan tulee tämän kylkiäisenä. Lisäksi julkaisijalafka on viimein herännyt tähän päivään ja mahdollistanut saman sukupuoliset avioliitot! Tutkiskelu ja tarinan edistäminen on rytmitetty hyvin, hahmot ovat passeleita ja kakaran kasvatus inhorealistisen hajottavaa. Animal Paraden ohella paras sarjan osa, eli taas vaihteeksi Story of Sössimisiä ja Starsmäidä Källiä sika paljon parempi tekele! (8/10)
*Harvestella: Rune Factory -johdannainen tylsemmällä estetiikalla ja toimivalla muttei viihdyttävällä pelattavuudella.
* Heart of Evil: Totaalikonversio Half-Lifelle, jonka aiheina on Vietnamin sota ja zombit. Ennen kusin hunajaa tekeleen massiivisesta NPC-mätöistä ja yleisestä absurdiudesta, mutta nykyään siitä on maku kokonaan mennyt johtuen sen räikeästä rasismista.
*Heartbreak High - A Break-Up Simulator: Läppä visuaaliromaani antihaaremilähtökohdalla. Kököt mekaniikat ja minipelit eivät kuitenkaan naurata.
*Heartstring Bugs: "Water killed everyone!" Graffoiltaan hieman amatöörimäinen ja siksikin hellyyttävä otometapailusimulaattori. Mekaniikoissa on vähän nähtyä massi- ja pukeutumissysteemiä; vielä uniikimpi elementti on se, että peli ei mittaa ainoastaan muiden hahmojen suhtautumista päähenkilöön vaan myös pelihahmon suhtautumista näihin. Kestoa on liikaa, sillä sisältöä ei ole kovin paljoa ja kerta yhden herutettavan sekä kolmen kaverin mittarit voi saada täyteen jo puolen välin tienoilla, mutta toisaalta loppupuolella on enemmän juonikerrontaa, joten tämä ei haittaa liikaa. Herutettavat jampat ovat kyllä turhan realistisesti kaikki enemmän tai vähemmän sosiaalisesti vajavaisia lukioriiviöitä. (6/10)
*Heelfall: Fire Emblem -kopio huomattavan vähäisellä yksikkötyyppivalikoimalla. Sotapoikien epätoivoinen taistelu kaikin puolin järkyttävän kokoisia naisia kohtaan on premissinä pirtaani, mutta valitettavasti lerno on lähinnä jalka- ja kenkäkikkailua.
*Hentai Crush: Tylsä herutuspeli, jossa pääasiassa selataan valikoita ja välillä pelataan tavallistakin kämäisempää Puzzle Bobble -kopiominipeliä.
* Hierofania: Kunnon indievisuaaliromaani, eli, wait for it, tekotaiteellista tuubaa!
*Holiday Island: Kokoonpanoltaan muokattavaltaan hahmokatraaltaan kekseliäs herutussimulaattori, jossa myös yllättävän hyvät 3D-graffat. Valitettavasti pelattavuus on sika työlästä ja tylsää ikoninaksuttelua ynnä itseään toistavien keskustelujen käymistä.
*Holo X Break: Mätkintägenren kaikki perisynnit sisältävä tekele, sentään tavallista nykyindietyylistä paremmilla pikseligraffoilla.
*Houkago no Onigokko: Lyhyt mutta viihdyttävä pikselipornoilu, missä vältellään aavenaisia yöllisessä koulussa. Eri vihollistyyppejä ja esineitä on hyvä määrä puolituntiseen kestoon verrattuna. (6/10)
*House in the Rift, A: Tapailusimu hyvin pinnallisilla esine- ja ominaisuusmekaniikoilla. Mukana myös haahuilua, joka ei sekään innosta todella pienen pelialueen takia. 3D-lernokin on perusvälttävää.
* Huniepop: Sekä pelillisesti että lyylisesti hieno, mutta myös liian pinnallinen ja staattinen puzzleherutus. Paras genresekoitus koskaan ja etnisesti ynnä iällisesti ennennäkemättömän vaihteleva sankaritarvalikoima ansaitsee silti raikuvat aplodit. Waifutuksen tosin kusee pelin juonettomuus ja loppumattomuus: FWB-jyystö vain jatkuu loputtomiin. Paikoin sika rasistista "läppää" sisältävää dialogia ja pelin jatko-osia silmäillen en ollut yllättynyt, kun jälkikäteen kuulin pelin tekijän olevan joku gamergate-runkkaajarunkkari, eli tässä oli alkusoitto sille, että CD-Project on perseestä, nimittäin se, että firma jallitti minut maksamaan tästä rahaa.
*HuniePop 2 - Double Date: Edeltäjäänsä laajempi mutta esteettisesti huonompi huojuvine hahmoineen. Ainakin rasismia on hieman verhoiltu tällä kertaa. Pelattavuutta on uudistettu mutta myös taannutettu lukuisilla lisämekaniikoilla, jotka tekevät menosta lähinnä liian sattumanvaraista ja pikkutarkkaa nysväystä vaativaa kärvistelyä. Huniepoop, ennemminkin!
* Hurvana: Ruhvanalaista taidetta. Aikoinaan pelailin pelin jotain Windows 3.11-versiota. Hauska, mutta palikkamainen, grid-pohjainen reaaliaikainen roolipeli. Ihan hyvää jälkeä yhden kaverin tekemäksi.
*Hush Hush: Crush Crush -sivupeli, joka odottelun sijaan sekoittaa visuaaliromaania ja ominaisuudenkehittelyä. Kyvyt ja massi vaikuttavat ainoastaan siinä, että tietyt valinnat on lukittu, ellei tiettyä taitoa tai fyffeä riitä. Systeemi on yksinkertaisuudessaankin yllättävän kekseliäs ja hahmotkin valtaosin passeleita. Valitettavasti mukana on sikana huonoja loppuja, joista valtaosa tulee lisäksi vasta parikin hetkeä tyräämisen jälkeen. Ai niin, ja koska osa gemarin välttävistä valinnoista on lukittu, mikäli et ole kehittänyt hahmoasi oikein, eikä mitään takaisinkelausta tai muuta jeesiä seivien ulkopuolella ole, niin hajoa hyvin käyttäjäepäystävällisyyteen!
*Hyper Harem Henshin Hero: Esillepanoltaan, pelattavuudeltaan ja juoneltaan tylsähkö korttitaistelupeli tavallistakin irrammisemmalla lernoelementillä.
*Iji: Pilipaliräiskintä huonolla ohjattavuudella ja kosketusvahingolla. Ainoa kiinnostava puoli on, että tällä kertaa maahan hyökkäävillä avaruusolioilla on jopa muutakin persoonallisuutta kuin "tapan kaikki".
*Innkeeper: Käly fantsuvisuaalinovelli.
*Island Saga: Pelattavuudeltaan yllättävänkin monipuolinen porno-JRPG, jossa kuitenkin huono vaikeusastetasapaino ja valikkoonpalautusgemarit. 
* Kagetsu Tooya: Yllättävän hupaisa Tsukihime spin off -häröily. Tavallisissa VN:ssä harvinainen looppausmekaniikka on mielenkiintoinen ja useat kohtaukset melko viihdyttäviä, vaikka itse juonikuvio on melko kuiva. Ehkä kiitos sen, että pääsankaritar on mykkä loli, joka ei jostain syystä juuri lämmitä. Onneksi emopelin hyvillekin leideille on pyhitetty pari bonustarinaa.
*Kamidori Alchemy Meister: Kaupanpito- ja esineidenluontimekaniikoiltaan ihan mielenkiintoinen lernopeli, jonka SRPG-taistelut ovat kuitenkin käyttöliittymältään että etenkin systeemeiltään varsin potaskaista mönjää.
* Katawa Shoujo: Yksi demon reiteistä pelattu läpi, eikä se juuri vakuuttanut pelaamaan lisää, koska kyse on, inklusiivisuudesta huolimatta, kuitenkin tyystin normilukiovisuaaliromaanimeiningistä.
*King of Fighters XV, The: Pelattavuudeltaan hieman edeltäjäänsä parempi. Mr. BoneSaw on kuitenkin sahannut hahmovalikoimasta ison siivun ja DLC:kään ei juuri auta, sillä uusia hahmoja on naurettavan vähän. Hahmomallit ovat parempia mutta tehosteet ynnä musaakit huonompia, eli ei estetiikkakaan ole kovin paljoaa kehittynyt. Shat on all expectations, pikemminkin...ja No Xanadu WTF, KOF is fucking dead. "Ugee!"
*King of Queendoms: Unohdettava ja lyhyt fantsuvisuaaliromaani. Juonessa on vain ihmishahmoja ja se loppuu kuin seinään.
*Kingdom of Lust: Pilipali keskiaikainen lernopeli, jossa pelaillaan perusihmisperseprinssillä ja jonka missasin sisältävän teemaan sopivasti sisäsiittoilua.
* Kiss Fight: Flashkusogemättöpeli herutuspremissillä, gotta love it. Estetiikka on melko jakomielitautista FMV/kuppa-3D-mallimiksausta, mikä on ehkäpä plussaa. Paras puoli on tietysti se, että vika pomo on kämppiksen mutsi...
*Koihime Musou: Kaikin puolin kakahko visuaaliromaani, jonka "Romance of the Three Kingdoms mutta naiskenraaleilla" on ehkä juuri ja juuri japanilaislukiomeininkiä omaperäisempi premissi. Huonoa ja nähtyä juonta tauottavat valikkotaistelut ovat pilipalimaisia mutta silti ehkä varmaankin vähiten hajottava osa-alue.
*Koisuru no Oukoku: Tapailusimulaattori, joka sekoittaa ihan mielenkiintoisesti ominaisuudenkehittelyä ja roolipelimäistä kaupunkihaahuilua. Sankarittaria on päälle parikymmentä ja kokonaislaatu on korkea. Valitettavasti liian moneen herutukseen tarvitaan esoteeristä räveltämistä ja jos herutat montaa henkilöä, päättää peli mielivaltaisesti, kenen kanssa päädyt yhteen. Kerta pituutta on aivan liikaa yhteen lyyliin keskittymiseen, menee liian iso osa peliajasta yksittäisten päivien rutiininomaiseen skippaamiseen. Aika harmittavasti kustu potentiaalinen helmi, siis.
* Kono yo no hate de koi o utau Shōjo YU-NO: Varmasti paras menuseikkailupeli ever. Omaperäisiä mekaniikkoja riittää, pelattavuus on etenkin genrelle yllättävän koukuttavaa sekä hauskaa ja juoni on ainakin aluksi mielenkiintoinen. Sankarittarien taso on aika vaihteleva, mutta pari vanhempaa naista pelastaa paljon. Kaikki mieshahmot ovatkin sitten parasta. Pari puzzlea pelin keskivaiheilla ovat kyllä aika kamalia ilman läppäriä ja loppuosa on silmin nähden hätiköity, vaikkakin silti ihan hyvä. Lopussa pelin erogeisyys kuitenkin rupeaa kusemaan juonta jo siihen malliin, että naama hajoaa. Pelin laskukierteen onneksi komborikkoo pelin 100 %:n hinauksen palkintona toimiva loppukohtaus, joka on erittäin hauska ja mieleenpainuva.
*Kurukuru Fanatic: Yandere-teemainen lukiovisuaaliromaanikomedia, jonka "huumori" on taas vaihteeksi lähinnä rasittavaa rävellystä ja räyhäämistä. Karhunpalvelusmaista fanikäännöstä siteeraten "Not this shit again!".
*Last Man On Earth, The: Lyhyt palikka-JRPG, jossa ainakin käännetty versio on varsin buginen. Juoni ja jyystölärvit ovat ainakin ihan hauskoja.
*Last Sovereign, The: Hentsufantsuroolipeli, joka hieman parodioi japanilaisille pornopeleille tyypillistä "ow the edge"-meininkiä, muttei tarpeeksi. Pelattavuus on aika normikuivaa sentään kartalla näkyvillä vihollisilla ja eeppistä skaalaa kusee lineaarisuus ja takaisinreissaamisen estely. Naama kuitenkin hajosi vasta kohtaan, joka yllättäen ja pyytämättä pani käyttämään koko saatavilla olevaa kahdeksan hahmon katrasta. Varustukset olin jo puhaltanut kaikilta vaihtopenkillä olevilta, joten tappelut normimosojakin vastaan kusivat siihen.
* Last Station, The: Premissiltään ja etenkin pelattavuudeltaan mielenkiintoinen visuaaliromaani. Aikarajan ja metrolla tehtävän eri asemien välillä hinaamisen ansiosta on pelissä tietynlaista ongelmanratkaisuelementtiä. Sankarittaret ovat ihan passeleita ja melko uniikkeja, myös, vaikka graffat ovatkin amatöörimäisiä. (6/10)
*Leap of Love: Fantsutapailusimulaattori ominaisuus- ja esinemekaniikoilla. Graffat ja hahmot ovat jees, viimeksi mainittu paria eurooppalaissarjakuvista plagioitua hörhöä lukuun ottamatta, mutta pelattavuus on paikoin turhan runkkua, koska kuolema voi koittaa vääristä tai missatuista valinnoista joskus mukavan pitkällä viiveellä. Se, että joskus liian korkeat ominaisuuslukematkin voivat gemarittaa, on jo aika LOL!
* Legend of Heroes - Trails in the Sky, The: Jopa käyttäjäystävällinen JRPG, jota ei silti jaksa pelata epäinspiroituneen estetiikan ja maailman sekä kuivan juonenkuljetuksen ynnä taistelujen takia. Titsin sijaan pikemminkin AVGN:mäisen "ASS!".
* Leisure Suit Larry - Magna Cum Laude: Myötähävettävä teekkariväännös Larryista, jonka estetiikka ja minipeligrindauksesta koostuva pelattavuus on huonoa. Sisältää sentään mukavasti eri lyylejä, joista parin herutus sisältää jopa hivenen huvittavaa settiä. Mauttomuudestaan huolimatta kuitenkin myös melkoisen hajuton, loppujen lopuksi.
* Leisure Suit Larry - Wet Dreams Don't Dry: Lähtökohdaltaan, jossa Larry hyppää kasariajoiltaan nykyaikaan, ihan hauska seikkailupeli, jossa hupaisinta kenties sen Tinder-parodiointi. Pulmataso on keskinkertainen ja paikkoja vaihtelevat NPC:t sekä tyhjästä ilmestyvät uudet esineet tarjoavat vaihtelua, mutta toisaalta pakottavat päättömään edestakaisin paikoista suhaamiseen. Herutettavat eivät sentään viimein ole lähes kaikki valkoisia heteronaisia.
*Leisure Suit Larry - Wet Dreams Don't Dry Twice: Laajennettu suora jatko-osa yllä mainitulle. Sinänsä meno on parempaa, mutta pulmat ovat edelleen paikoin aika epäloogisia ja messissä on kaksi vanhan Sierran tasoista ongelmaa, joista jälkimmäinen, sattumanvarainen sokkelorumba, aiheutti ragequitin. Muutenkin peli on häiritsevän pahansuopainen: Larryt nyt eivät ikinä ole olleet maailman idealistisempia tekeleitä, mutta yleensä niissä on lähinnä pantu halvalla vain "sankaria". Nyt ilkutaan rankalla kädellä hierarkiassa alaspäin, etenkin tekoajalleen liiankin uskollisesti anti-aasialaisuutta löytyy aika sikana kahden pääpahiksen muodossa. Ehkä loppujen lopuksi vielä mauttomampi kuin Larry Lovage -pelit, eli ehkä vapaa-ajan puvuttelut voisi vihdoin haudata yli 6 jalan syvyyteen.
* Let's Meow Meow: Nekomimi -teemainen romanttinen komedia -VN, joka on ei-niin-yllättäen melko kauhea. Graffat ovat keskinkertaisia, musat mitäänsanomattomia ja juoni kuivaa kasuaalijyystöä. Sankaritarsuunnittelu on tyydyttävää, mutta valitettavasti ainoa oikeasti erinomainen muija on tietysti myös herutettamattomissa.
* Liero: Menettelevä kaiveluräiskintä, muttei yllä Suomikulttipilipalipelien tähtikaartiin johtuen pelkästä kaksinpelistä ja ruutusuunnittelemattomuudesta. 
*Life is Paradise - Perfect Island: Farmaussimulaatio perinteisillä vuoropohjaisilla taisteluilla ja hieman Animal Crossingia muistuttavalla muuttavilla kyläläisillä ja muokattavalla kylällä. Sisältöä on kuitenkin turhan vähän ja hahmot kovin kuivia. Pelissä on pornoa, mutta se on epätavallisen pienessä roolissa.
*Lily Dior Dating Sim: Nimestään huolimatta visuaalinovelli, jossa kaikki muu amatöörimäistä paitsi graffat, jotka ovat kääntäneet oikean OnlyFans-tähden hyvin animemuotoon.
*Little Dragons Cafe: Kahvilamanagerointia ja kamankeräystä yhdistävä simulaatio, jonka kummassakin osa-alueessa on helkkarin vähän sisältöä verrattuna monikymmentuntiseen pituuteen. Kylläystyin nopeasti, mutta sentään varmaankin ensimmäistä kertaa katoin kesken jätetyn pelin loppujuonen netistä, mikäli olikin sen arvoista, koska hahmokaarti on ihan jäätävän lutuinen.
*Long and Hard... Summer!: Doukyuusei-tyylinen mutta huomattavasti vähäsisältöisempi tapailusimulaattori. Pelimaailman pilipalipikseligraffat yhdistettynä hahmojen mielikuvituksettomaan animepiirrostyyliin tekevät estetiikasta aika unettavaa. Mukana sentään tavallista syvällisemmät opiskeluelementit...ja se on vain huono asia!
* Loren, The Amazon Princess: Visuaaliromaanimoottorilla tehty roolipeli, eli yllättäen aika palikka käyttöliittymältään ja pelattavuudeltaan. Kasti on OK, mutta paras mieshahmo ja kiinnostavin naishahmo ovat herutettavissa vain saman sukupuolen päähenkilöllä, mikä ei jälkimmäisessä tapauksessa ole kuppini teetä.
*Love Esquire: Lähtöasetelmaltaan -- missä pelataan fantasiamaailmassa ritarin sijaan spedellä aseenkantajalla -- hauska treffisimulaattori, jossa ominaisuudenkehittely vaikuttaa herutuksen sijaan enemmän ihan hupaisaan pilipaliroolipelisivutoimintaan. Hahmot ovat myös hyviä, etenkin jopa ääninäytelty "sankari" on usein aika läppä säälittävässä bostailussaan. Valitettavasti itse herutus on suht pyllyä, sillä tarkastettavissa oleva sankarittarien kiintymystaso ei korreloi mielekkäästi näiden juonessa etenemiseen tai erilaisiin loppuihin. Tahditus on myös hakusessa, koska kun tappelusivupelin on saanut läpi ja siitä messevät massit, menee loppupeli varsin paljon monotomisemmaksi. Ei aivan Athena, mutta kaipaa kyllä kiillotusta!
*Love Language Japanese: Visuaaliromaani japanin kielen harjoittelukohdilla. Opintomatsku on pedagogisesti yhtä huonoa kuin lähes aina kyseisen kielen tapauksessa ja testiosiot on toteutettu amatöörimäisesti, sillä joskus ne tarjoavat samaa kysymystä monta kertaa putkeen! Hahmot ovat sentään hyviä ja herutus näemmä hieman hankalampaa kuin vain aina samaan tilaan mielimuijan kanssa läskit kartalla lyöden.
* Love Letter, The: Hupaisalla premissillä ja omaperäisellä pelattavuudella varustettu pikku hiiviskelypeli. Valitettavasti ulkoasu on sitä vastoin geneeristä pikselipuuroa.
* Love & Sex - Second Base: Runsassisältöinen mutta turhan tasapaksu tapailusimulaattori välttävällä käyttöliittymällä. Ominaisuudenkehittely, esine- ja rahamekaniikat löytyy ja sankarittaria on sikana, mutta meno on silti sen verran kuivaa, että mentyäni metsään, tultuani ykskaks nallen mutustelemaksi ja menetettyäni viitisen minuuttia peliaikaa päätin tekeleen olevan virallisesti Israel.
* Love at First Tail: Pelattavuudeltaan kuivaa menuharhailua oleva furryherutus keskinkertaisilla 3D-graffoilla. Ainakin pääsankaritar on yli kolmekymppinen kitsune.
*Love n War - Warlord by Chance: Linjakapioimispeli, missä lähetetään joukkoja yhdessä tai useamma viivassa kohti vihollista. Mukana on paljon naishahmoja mutta romantiikkaa ja herutusmekaniikkoja ei löydy, mikä on aikamoista jallitusta!
*Lovewood: Vähäsisältöinen mutta hahmoiltaan ihan hyvä fantsuvisuaaliromaani sekä nais- että miesherutettavilla.
*Magical Drop VI: Magical Drop III:sta hitaampi, esteettisesti hyvin paljon halvempi ja yksinpelimuodoiltaan aika käly. Ei myöskään sisällä V:n nelinpelimahdollisuutta tai Ghostlop-hahmoja, eli taantumista tälläkin saraa. Sentään vihdoin moninpelissä on hahmokohtaiset biisit!
*Magical Mishaps: Jättiläisteemainen visuaaliromaani, jossa isostelijat ovat kuitenkin normikokoa ja päähenkilö pikkuinen. Onko tämä jotain hämmentävää kaksinaamaista fetissikalastelua. Juoni lukuisine liiskauskuolimineen ei ole liian hyvä, mutta ainakin sankarittarien mukana on goottinoita ja puolikirjaimellinen puputyttö.
*Maji de Watashi ni Koi Shinasai!: Överiksi koko ajan vetävä, lukioon sijoittuva romanttinen komedia -VN, eli aika sika väsähtänyttä kamaa. Kaikki sankarittaret ja valtaosa kastista sijoittuu välille "Can't deal with it" ja "Tappakaa mut nyt". Kertoo taas liikaa fanikääntäjien vinksahtaneista prioriteeteista, että peliin löytyy enkkulokalisaatio.
*May Club DX: Visuaaliromaani, jonka VR-premissi tarjoaa aika vähän, lähinnä pari hahmosilmänkääntöä ja käyttörajamekaniikan. Viimeksi mainittu antaa peliin erittäin lievää strategiasivumakua, sillä virtuaalitodellisuudessa päättömästi juoksemalla voi sinne menoa joutua odottelemaan useita päiviä käyttöpilettien loppuessa, ja mikäli parin kuukauden aikaraja kuluu loppuun, iskee runkkausloppu. Ei silti mitenkään kiinnostava tekele.
* Meet n Fuck -sarja: Suurilta osin menoltaan myötähävettävä taikka oksettava flashlernopelisarja. Jotkin tekeleistä ovat kuitenkin lievän viihdyttäviä kiitos hoopon huumorin ja peliosioiden. Myös olevassaolevia populaarikulttuurituotteita taikka romanttisia kliseitä parodioivat tittelit ovat välillä yllättävän huvittavia. Graafinen asu on sarjassa äärimmäisen vaihtelevaa, mutta yleinen flashmaisyys yllättäen jyllää sekä hyvässä että pahassa.
* Melty Blood- Act Cadenza: Kaikki muu on hyvää paitsi komborunkkaus kertaa komborunkkaus-pelattavuus, eli pahimman sortin kasa shittiä. Nelinpelimahdollisuus on kuitenkin hauska lisä eli ainoa oikea syy pelata peliä- siksi se on varmaankin poistettu jatko-osasta. (4/10)
* Melty Blood- Actress Again: Yllämainittu jatko-osa, joka on siis kuin lisäkives.
* Mekuri Master: Pelillisesti yksinkertainen, mutta huvittava ja omaperäinen hameenheittely, jonka banchou -elementit nostavat vielä astetta korkeammalle flash -pelien keskuudessa. Laululokalisaatiot ovat myös mielenkiintoinen ominaisuus.
*Milking Farm: Monotoninen mörkömuijien välttelyhiiviskely. Animoidut lernokohdat ovat jees, normi-CG-rupeamat eivät niinkään.
* Monmusu Quest: Hahmoiltaan ja juoneltaan viihdyttävä ynnä pelattavuudeltaan yllättävän hyvä eroge, jonka junamainen lineaarisuus ei paljoa haittaa. Pelin oleellisin puoli, eli häviötä seuraavat kanssakäymisesti ovat osa hyviä, osa ei. Pelin ainoa isompi miinus on canon-paritus, joka on tuttuun tapaan aika heikko eikä oikein vältettävissä ja totta kai lolipaska. Myös päähenkilö on joillakin taiteilijoilla liian shotahtava! (8/10)
*Monster Girl Assault: Harvinaisen tylsä lernotornipuolustus.
*Monster Girl Dreams: Taistelusysteemiltään epäselvähkö ja -viihdyttävä vuoropohjainen RPG. Pornokin kusee, koska silmänruokaa ei ole hahmograffoja lukuun ottamatta.
*Monster Parade – Raise a Hero and Seek Revenge on the Demon King!?: Lerno-RTS pilipalilla muttei täysin nähdyllä pelattavuudella, jossa muokataan tyrmiä, missä raiskarisankari haahuilee tietokoneen ohjastamana. Juoni on infantiilia settiä, kuten arvata saattaa, mutta naishahmot jees, joten lopetin pelin kesken lähinnä koska en kekannut mitä yhdessä kentässä pitää tehdä etenemiseksi, ja läppärit ovat sattuneesta syystä aika kiven alla...
*Monster Prom: Esteettisesti hauska mutta huumoriltaan itkettävä treffisimulaattori, jossa aika sika hajottava mekaniikka, jossa väärät vastaukset kusevat herutuksen lisäksi myös päähahmon ominaisuuksia. Lisäksi oikea toimintavaihtoehto ei riipu tilanteesta vaan siitä, mitä parametriä sinulla on eniten, mikä on merkittävän huono ratkaisu.
*Monsters’n Girls: Ghouls 'n' Goblins -pornoparodia, joka on vielä esikuvaansa köyhempi pelattavuudeltaan. Lernokin on lussua.
*Moonstone Island: Graffoiltaan ja maailmaltaan söpö Rune Factory -johdannainen. Käyttöliittymä on turhan Stardew Valleymainen mutta sentään parempi eli välttävä. Tekeleessä on kuitenkin myös epämielenkiintoinen mörönkasvatuselementti ja vielä puuduttavampi vuoropohjainen korttitaistelusysteemi, eli liian Athenaa.
*Murder by Numbers: Juoneltaan yhdentekevää etsivämeininkiä lukuisilla Picross-pulmilla, joissa ei valtaosissa ole mitään uutta tusinoihin muihin vastaavan genren peleihin. Vielä vähemmän kekseliäisyyttä sisältävät yks yhteen Phoenix Wrightistä kopioidut dramaattiset äänitehosteet. Hahmosuunnittelu ja musat ovat ainakin hyviä.
* Muv Luv: Mielenkiintoinen ulottovuusvääntelyvisuaaliromaani. Extra-osio koulumaailmakliseineen on varmaankin tarkoituksella hyvin hajottava, mutta metaperseily ei paranna kokemuksen tuskallisuutta. Unlimited-osio on jo huomattavasti nautittavampi, lähinnä kiitos Kagami Sumikattomuuden, huolimattakin vielä ripulimmasta Neon Genesis Evangelion-premisissistä ja runkkuesoteerisyydestä.
* Muv Luv Alternative: Starship Troopers-kirjasta apinoitua oikeistopropagandaa, tekofilosofista ja -psykologista paskanjauhantaa, vaihtoehdottomuutta ja mikä pahinta, Kagami Sumikan epätoivottu paluu. But not entirely unlikeable. Genrevaihdot ja viittaukset edeltäjään ovat hupaisia, mutteivät riitä, sillä pelin hyvätkin osa-alueet on nähty paljon parempina Unlimitedissä ja YU-NOssa. Alkunäytön ääninäyttely on sentään legendojen kamaa.
*My Girlfriend Advanced to the Dancer Class and She Buffs Everybody: Lernopalikka-JRPG, jossa kaikki jyystävät pääsankaritarta paitsi itse pelaaja. Graffatyyli on hyvä, mutta pelattavuus ja NTR eivät...
*My Gym Mommy Treats Me Like a Kid!: Pilipalivisuaalinovelli yhdellä sankarittarella, jolla on sentään järkyttävän kokoiset vatsalihakset.
*My Time at Portia: Kaikin puolin varsin hiomaton ja kömpelö Harvest Moon -johdannainen. Kälyinen graffatyyli vielä menisi, mutta epälooppaavat musat hajottavat ja lopullisesti pirstaloittaa kuppainen käsityöstäminen, jossa kamaa pitää jalostaa puolen tusinaa kertaa huonolla käyttöliittymällä! Sentään ääninäyttelyä on hyvä määrä.
* Nitro Royale ~Heroines Duel~: Peruspalikkadoujinmättö hupaisan karseilla hahmospriteillä ja masentavalla rosterilla. Onneksi mukana on sentään yksi kiintiömieshahmo.
*No One Lives Forever 2 - A Spy in H.A.R.M.'s Way: Agenttiparodioinniltaan pakasta erottuva FPS, jossa kuitenkin perushajottavat hiipimismekaniikat.
*Noblesse Oblige: Sekä maailmaltaan että pelattavuudeltaan tavallista syvällisempi mutta kummaltakin osa-alueltaan myös tylsä fantsu-JRPG, eli ennemminkin Noblesse Ugiblöö!
*Obscurite Magie - The City of Sin: Lyhyt lernoroolipeli hyvällä graffatyylillä. Plussaa kasuaalivaikeusastevaihtoehdosta, joka tekee päähenkilöstä ihan OP:n!
*Ōgon Musōkyoku: Sika paska mättöpeli genrelle aika huonosti sopivasta lisenssistä. Rosterin sukupuolitasapaino on offensiivisen huono lähdemateriaaliin verrattuna ja mekaniikat esoteeristä pyllyä. Ainakin Beatrice on kiihottava.
*Oppaidius Summer Trouble: Esteettisesti hauska visuaaliromaani, jossa kuitenkin jostain syystä hajottava namikantakomiskohta, jonka epäonnistuminen gemarittaa ja jota ei voi ohittaa. Lool.
* QWOP: Huvittava, mutta lyhytikäinen. Pelin asenne ja sanoma ovat kuitenkin kovin ihailtavia. (4/10)
* Papers, Please: Uniikki ja ainakin hetken viihdyttävä paperinpuskentasimulaattori, jonka kälyinen estetiikka ja pelkkänä tekstinpätkinä toimiva päähenkilön perhe jokseenkin kusevat sen tunteisiinvetoyrityksiä.
*Paradise Buster: Ensimmäisen persoonan hiirelläsohimistoimintaroolipeli normifantsuteemalla. Pelissä on sopiva määrä sisältöä ja pelattavuus on pinnallista mutta viihdyttävää. Normivaikeusasteella pelaajalla kuolemattomuutta antavat vastaiskut ovat tosin turhan ylivoimaista kamaa. Hahmosuunnittelu on hyvää mutta lernokohtaukset liian homogeenistä settiä. Keskinkertainen mutta silti jokseenkin hurmaava tapaus. (5/10)
*Paradise Heights: Perustylsä jyystövisuaaliromaani lukuisilla "Nyt on pakko" -valinnoilla. Sentään rymyämisalueena toimii lähiötalo lukion sijaan.
*Paradise Lust: Graffoiltaan ja hahmoiltaan passeli pilipaliseikkailu, jossa lähinnä haahuillaan edestakaisin ja pelataan välillä epäkiihottavia minipelejä. Kestoa on ihan hitosti liikaa verrattuna syvyyteen, eli ei tätä jaksa lähellekään loppuun asti. Mukana myös myötähävettää radikaalia liberalismia ja "ironista" konservatismia, mutta ainakin päähenkilöltä tulee välillä jotain kuittailua kummastakin...
*Petal Crash: Neo Geo Pocket -estetiikaltaan ja hahmoiltaan ihan hyvä versuspuzzle, jonka mekaniikat ovat omintakeiset mutteivät viihdyttävät. Palikoiden tuhoaminen niitä pitkin pelikenttää tuuppimalla vaatii sekä nopeaa toimintaa että kaukonäköisyyttä, eli ellet ole joku genren himohinari, menee meininki lähinnä epätoivoiseksi yksittäisten parien hinaamiseksi.
*Planescape - Torment Enhanced Edition: Maailmaltaan mielenkiintoinen mutta sekä graffoiltaan että pelattavuudeltaan liian epäselvä ja kömpelö roolipeli.
* Planet Stronghold: Samanlaista settiä kuin Loren, The Amazon Princess, mutta vielä kauheammalla käyttiksellä. Hahmot ovat jees ja premissi samaten, sci-fistä huolimatta, mutta pelattavuus on tyystin rektaalista. Bonuspisteitä tosin siitä, että miespääosa näyttää ihan Marco Rossilta.
*Plunderers Adventures - Sea of Whores: Neljää eri linjaa käyttävä puolustustoiminta. Ronkskista nimestä huolimatta ovat hupaisan puoliamatöörimäisesti piirretyt kuvat suht kesyä kamaa. Piraattiteema on paras puoli.
*Pirate Booty Bukkake Buccaneer: Tämän pelin paras osa on sen nimi. Passelit merimatkaajamuijat on tuhlattu pelkkään jyystöön keskittyvällä perseilyjuonella. Ainakin pornokohtauksissa on huvittavan ylinäytellyt ähkinnät.
* Pocket Waifu: Herutusidlauspeli, jonka välttävä graffatyyli ja vastenmielinen, muijien jallittamiseen perustuva premissi eivät kiihota.
*Princess Honey Trap: Fantsufemdomroolipeli vaivalloisilla taisteluilla ja kälyisellä huojumisanimaatiolla.
* Princess Waltz: Kurjaliston Fate/Stay Night, eli kuraa. Korttimättöpelit tuovat vaihtelua visuaaliromaaninaksutteluun, mutta eivät hyvää sellaista, ja shounenmainen nokitus tekee lukuisista mättökohtauksista kamalaa kärvistelyä. Sankarittaret ovat yhtä poikkeusta huomioimatta köyhiä, etenkin pääsankaritar-reverse-trap-ja-pari-lisäpaskatropea-möykky.
* Puyo Puyo Sun: Juoniasetelmaltaan ja -osioiltaan, rosteriltaan sekä estetiikaltaan huippuluokkaa, mutta pelattavuudeltaan paskaa, kiitos sarjalle perinteisten jöötimekaniikkojen. Viimeksi mainittuja on vielä höystetty uusilla aurinkopalikoilla, jotka toimivat sekä roskapalikoita nokittavina tilanviejäshaiboina että komborunkkauksen katalysoijina. Nimensä mukaisesti karsinogeenistä kamaa, siis.
* Pussy Saga: Kaikin puolin häpeilemätön Huniepopplagiointi piripäämäisen infantiililla dialogilla ja tyystin armottomalla free to pay -jallituksella. Hahmot ovat ainakin rintavarustuksiltaan vielä edustavampia kuin esikuvassa, mutta jostain kumman syystä kaikki tummemmat lyylit näyttävät CG-kuvissaan aina valkaisuaineeseen upotetuilta. V*tun v*tun v*ttu.
* Rapelay: Maineestaan huolimatta valitettavasti melko tusinamainen tekele erogeiden keskuudessa. Oikeastaan juonen olemattomuus ja hutaistu ulkoasu tekee tästä varmaankin jopa keskivertoa vastaavaa tekelettä vähemmän vastenmielisen. Pelin Yhdysvalloissa aikaansaaman kritiikin Japanissa aikaansaama persekipeytyminen oli epäoikeutettu, joka tapauksessa.
* Rats!: Huvittava ja uniikki toimintastrategiapeli, jossa yritetään hävittää hiirilauma ennen kuin ne lisääntyvät yli äyräiden. Etenkin äänimaailma on parhautta. "Ugiblöö!" (6/10)
*Re - BF: Epäsattumanvaraisilla mutta hitailla jyystötaisteluillaan tympäännyttävä lernoroolipeli. Graffatyyli on jees, mutta juonikohtauksissa lähinnä varjoisena irtoslerssinä näkyvä mieshahmo kuppaistaa esillepanoa runsaasti. 
*Return of Obra Dinn: Uniikki etsiväpeli, jossa joutuu/saa oikeasti käyttää päättelykykyä listamaisen läpikäynnin sijaan. Rääkätyn paatin menoa setvivät tapahtumat ovat siistejä, vaikka itse pääjuoni ei ole kovin kummoinen. Käyttöliittymä voisi olla sulavampi ja ensimmäistä kertaa jokaisessa erillisessä kohtauksessa täytyy joskus odotella turhaan ennen kuin pääset etenemään, mutta nämä miinukset eivät riitä pilaamaan tutkinnan ja tunnelman koukuttavuutta. (8/10)
*Return to Monkey Island: Arvelin, ettei peli voi millään täyttää hypeä, mutta se oli silti pettymys. Ongelmat ja laajuus ovat vahvuudet, vaikka liikaakin suoraviivaistettu käyttöliittymä ja lukuisat edellisosista kierrätetyt paikat ja hahmot nakertavat näitäkin. Graffatyyli on syystäkin omintakeinen, mutta vielä enemmän harmittaa musiikkivalikoima, jossa on vielä muutakin peliä enemmän uudelleenlämmittelyä. Isoimman pökäleen suuhun jättää kuitenkin loppu, joka on sekä pelillisesti että tarinallisesti ihan hiton plääh. Ron Gilbertin aika taitaa olla ohi, vaikka on tämä Thimbleweed Parkkia parempi, sentään.
*Runaway City: PC98-käännös perinteisellä valikkoselauspelattavuudella, jossa sentään puhkikalutut komennot merkitään. Juoni on perusjokapäiväistä kasuaalijyystöä, lukuun ottamatta lopun puun takaa tulevaa juonenkäännettä. Kliimaksina toimii valintakavalkadi, jossa yksikin väärä verbi vetää huonoon loppuun. No, loppu se huonokin sellainen, eli peli läpi!
*Runaway Ninja - Mischievous Arts of the Kunoichi: Tavallistakin pilipalimpi toimintalernopeli, jossa yritetään vältellä tekstiileihin uivaa naisninjaa rullaamattomissa kentissä.
*Queen's Coast Casino: Tylsä minipelikokoelma parilla kasinopelillä ja gacha-hommelilla. Ei sentään käytä oikeaa rahaa ja voitettavat silmänruokakuvat ovat yllättävän hyviä 3D-graffoiksi.
*S.H.E.L.T.E.R. - An Apocalyptic Tale: Epälineaarinen visuaaliromaani seikkailupelielementeillä. Hahmot ovat hyviä, mutta pelattavuus hyvin itseään toistavaa päivä kerrallaan tiettyyn paikkaan laahautumista ja vuorovaikuttamista. Hahmokohtaisia juonia voi aloittaa vapaasti eivätkä ne juuri vaikuta toisiinsa, ja pelin lopetus on käyttäjäystävällisesti joskin kuivasti vapaasti valittavissa tiettyjen tapahtumien jälkeen. Lernossa pahinta on sankarittarien paksuksipamautusmahdollisuus, mutta kondomien käyttö onneksi aina onnistuu, eli maailmanlopun jälkeenkin on hahmokatraan materiaaliprioriteetit epärealistisen mallillaan...
*Sam & Max Save the World Remastered: Estetiikaltaan, pelattavuudeltaan ja etenkin huumoriltaan DOS-edeltäjäänsä kämäisempi peli. Dialogissa rasittaa etenkin se, että Maxin välisutkautuksia on niin hiton paljon, että jokaikinen dialogi paisuu kuin pullataikina. Peli vetää myös alkuperäisen lähdemateriaalin läppäsosiopaattisuutta jo aivan liian pahansuopaiseen suuntaan. Ainakin pääset ampumaan maitotuotteita!
*Seasons of Sakura: Runaway Cityn epäsuora jatko-osa hyvin samanlaisilla mekaniikoilla. Hahmot ovat parempia ja loppuja jopa useita, vaikka herutuslogiikat ovat taas vähän hakusessa. Suurin ero keskivertoon lukiolernopeliin on, ettei päähenkilö jopa ole kestokiimainen spede. 
* Signed X: Estetiikaltaan hyvä ja huvittava naisille suunnattu visuaaliromaani, jossa päähenkilö yrittää toteuttaa shoujomaisia skenaarioita ja ottaa hyvin paljon henkisesti nekkuun.
*Shady Lewd Kart: Pornoparoadia Mario Kartista, jossa yllättävän paljon sisältöä sekä pelattavuuden että pärinämatskun saralla. Juonimuoto kälyherutuksineen yhdistettynä ajeluun on ihan kekseliästä, mutta valitettavasti kaarafysiikat ovat kamalat. Malliesimerkkinä se, että heti kun päästät kaasusta pysähtyy karttisi kuin seinään, mutta turbosysteemi on myös harvinaisen kömpelö kaaran nopeuden jäätävässä kahtiajakoisuudessa.
* Sharin no Kuni, Himawari no Shōjo: Epähauskalla tavalla surrealistinen normielämäsekoilu epäkiinnostavilla hahmoilla.
*Shin Koihime † Musou ~Otome Ryouran ☆ Sangokushi Engi~: Huomattavasti parempi kuin edeltäjänsä Koihime Musou, eli keskinkertainen. Juoni on sama kuin ykkösosassa, mutta sisältää onneksi vähemmän metamagiasoopaa ja keskittyy enemmän perus-RotK-apinointiin. Sankaritarkatras on massiivinen joskin aika kahtiajakoinen, mutta onneksi pelaaja saa valita melko vapaasti, ketä lähestyy, eli mulkut, lollukat ja mulkkulollukat voi jättää sukkana huomiotta. Hahmojen omat juonikuviot ovat pääasiassa OK:ta arkiperseilyä, mutta haukotuttavat pornokohtaukset huonontavat menoa.
* SHRIFT: Mörkölerno-JRPG-SHT, jonka pelattavuus on tavallistakin hirveämpää johtuen epäselvästä tappelukäyttöliittymistä ja lukuisista hajottavista metaperseileyistä. Viimeksi mainituista esimerkiksi se, että vihollisille hävitessä tulee niiden kanssa tappelemisesta vaikeampaa gemarien jälkeenkin, eli vaikeat pomot vain kovenevat kuolon koittaessa! Sentään piirtotyyli ja hahmosuunnittelu on ihan jees hupaisan amatöörimäisyydestään johtuen, mutta silmänruokaosiotkin on kustu jo liian halvalla kuvanvenyttelyanimaatiolla. Ei ihan SHIT-vitsin väärti, mutta turhauttavaa settiä silti.
* Skifree: Hoopo ja siten huvittava, joskin sisällötön, kasuaalilaskettelu. Pelin kliimaksi antoi minulle kakarana aika tehokkaan pastahalvauksen.
*SMASH BOY: Femdom-mätkintäpeli. Pelattavuus on välttävää, mutta muokattava liikelista tarjoaa yllättävän monipuolisen valikoiman eri manööveerejä. Lernopuoli on yllättävän lussu, paljasta pintaa ei näy valomiekkapenistä lukuun ottamatta.
*Spelunky 2: Aika samaa settiä kuin ykkönen, ainakin peruspelitilassa.
* Spooky's Jump Scare Mansion: Liikaa itseään toistavien huoneiden läpi laahustamista ja liian vähän sisältöä sisältävä ensimmäisen persoonan kauhukomedia. Peli ei onnistu olemaan hauska, mutta kauhuelementit toimivat joten kuten. Pelailin johonkin huoneen 310 tienoille, jolloin ensimmäinen kuolo korjasi enkä jaksanut valua taas kymmenisen tyhjän huoneen läpi yrittääkseni uudestaan.
*Sumire: Hellyyttävä, muutamatuntinen haahuiluseikkailupeli karmasysteemillä ja kahdella OK:lla minipelillä. Japanituppukyläteema ja pelattavuus tuo hieman mieleen Attack of the Friday Monsterssin, mutta tässä pelissä on huomattavasti enemmän draamaa kuin komediaa. Harmi muuten, ettei mukana ole hohotusta tai ugetusta! (6/10)
* Summer Session: Kökkerö tapailusimulaattori, eli tarjoaa hetkeksi hupia. Pelattavuus on hyvin pinnallista muihin genren edustajiin verrattuna ja muijat melko mitäänsanomattomia, lukuun ottamatta totta kai goottinaista!
*Super Monsters'n Girls: Ghost 'n' Ghoulssin inspiroima mutta kenttäsuunnittelultaan huomattavasti mitäänsanomattomampi hirviölyylilernotoimintatasoloikka, jonka pikseliporno ei ole kovin kummoista. Ihan passelia settiä silti valtaosin yhden kaverin tekemäksi.
*Suzukuri Karin-chan: "If you wanted everyone to have fun, then mahjong was a big mistake." Tyrmänrakentelupeli pinnallisella ihmissuhdemekaniikalla. Hahmot on kopioitu suoraan Koihime Musou -peleistä, eli possessa on aivan liikaa heliumia hönkineitä rääpäleitä. Itse pelattavuus on hauskaa, mutta moniin peräkkäisiin läpipeluukertoihin nojautuvan systeemiin suhteutettuna on meno pinnallista ja itseään toistavaa.
* Stardew Valley: Melkoisen häpeilemätön Harvest Moon -kopio, jonka tietyt osa-alueet ovat kieltämättä esikuvia parempia. Nämä plussat eivät kuitenkaan onnistu korvaamaan miinuksia, kuten välttävää estetiikkaa, huonoa käyttöliittymää, esineähkyä ja hajottavan hidasta liikkumisnopeutta. Pelissä eteneminen on myös liian retroa- jonkin verran uusia paikkoa ja elementtejä avautuu, mutta ne vaativat aivan liikaa työtä ja aikaa, mikä tekee menosta tasapaksua. Ei siis todellakaan pärjää paremmille Harvest Mooneille taikka Rune Factoreille, eli Stardew Mälli, pikemminkin.
*Story of Seasons - Friends of Mineral Town: Uusintaversio sarjan GBA-pelistä, joka sekin perustui aikaisempaan Playstation-versioon, eli aika Leisure Suit Larry 1 -tason uudelleenlypsyä. Pelimekaanisesti meno on hiottua, mutta estetiikka, hahmosuunnittelu ja vanhoille Harvest Mooneille tyypillinen juonettomuus ja tavoitteettomuus eivät kannusta jaksamaan.
*Succubus Affection: Hahmosuunnitelultaan jees mutta käyttöliittymältään ja ohjauksiltaan köyhä lerno-Metroid-väännös.
*Super Mamono Sisters: Toiminta-aikuispeli, joka nimestään huolimatta on enemmän mätkintä- kuin loikkimispaikotteinen. Ruutusuunnittelu on köyhää, pelattavuus tasan yhtene hyökkäyksineen kuivaa ja artikkelimatskukin lukuisia muita pikselipelejä kälympää.
*System Shock 2: Edeltäjänsä tavoin periaatteessa mielenkiintoinen mutta roolipelimekaniikoiltaan kökkö ja taistelultaan tosi kökkö ensimmäisen persoonan rävellys.
* Swan Song: Tunnelmallinen, komea ja mukavan masentava visuaaliromaani, jonka epäuskottava, nähty ja siis vähemmän yllättäen räikeän oikeistolainen premissi ynnä hahmot ja erogekliseet haittaavat menoa liikaa.
*Tactics Ogre - Reborn: Tämä toinen uusintaversio ei edelleenkään onnistu olemaan viihdyttävä peli. Kehitystä edelliseen kymmenen vuoden takaiseen uudelleenlämmittelyyn on aika vähän, eli naama hajoaa huonosti suunniteltuun varustesysteemiin, ylikestäviin hahmoihin, filleritaisteluihin ja esoteerisyyteen. Lisäksi graffat ovat lähes samaa tasoa kuin alkuperäisessä versiossa ja musat ainoastaan taantuneita! No, ehkä neljäs kerta joskus 2030-luvulla jo onnistuu!
*Tales of Monkey Island: Huumoriltaan ja etenkin käyttöliittymältään sarjan kolmea ekaa osaa köyhempi, mutta silti ihan viihdyttä lite-osoita-ja-klikkaa. (6/10)
*Thimbleweed Park: Sierra-kuittailua lukuun ottamatta huumoriltaan ja metaviljelyltään aika raivostuttava tekele, jota en kestänyt pelata enempää ongelmien laatua arvioidakseni.
*Thirsty Suitors: Intialaiseen ja muihin Etelä-Aasian maiden kulttuuriin virkistävästi keskittyvä roolipeli, jossa valitettavasti valtaosa pelattavuudesta on loputonta QTE-hinausta, sekä tappeluissa että niiden ulkopuolella. Sisältää myös itseäni ahdistavasti liikaa vattumaisia vanhempia.
* Three Charms: Lerno-RPG Maker -pilipalitus, jossa melko omintakeinen mutta itseääntoistava vihollista pakoilupremissi. Porno-osiot ovat passeleja mutta itse pelattavuus ei johtuen seivipaikoista ja runkkuyllärikuolemista.
*Three Charms R - The Twelve Monster Girls of Mahoroba, The: Edeltäjästään huomattavasti petraava kakkososa johtuen lähinnä huomattavasti parantuneen käyttäjäystävällisyyden. Taisteluita on vähennetty ja maailman pulmat sekä hilavitkutinosiot ovat vaihtelevampia. Lerno on esteettisesti hyvää mutta tekstillisesti keskinkertaista ja pari varsin hajottavaa osiota löytyy, mutta eeppinen loppu tekee menosta kokemisen arvoisen. (6/10)
*Three Charms - Lonesome Spirit: Kolmas sarjan osa, joka on kakkosta lähes kaikin puolin heikompi. Lopetin pelaamisen siis suosiolla lyhyeen, kun loppupuolella menoon heitettiin hajottava villisianpersekeräily sattumanvaraisesti ilmestymillä vihollisilta!
*Time Stripper Mako-chan: Kuiva visuaaliromaani, joka ei ota aikamatkustuselementistään mitään irti. Estetiikka on mitäänsanomatonta ja virallinen käännös välttävä. Hauskin hetki on parin ekan minuutin aikana bongattava ragetus-CG, jonka näkemisen jälkeen pelaaminen kannattaakin lopettaa.
* Touhou Hisōtensoku: Omaperäinen, mutta vaikeaselkoinen ja pitkäpiimäinen tappelupeli. Genre kärjistää Touhoun isointa ongelmaa, eli naishahmojen spämmäystä. Matsit kestävät liian kauan kiitos Guilty Gear-tason hahmokestävyyden ja väistelyn helppouden ja Komachi on adaptoitu anteeksiantamattoman vaniljaisesti.
* Touhou - Phantasmagoria of Flower View: Hahmoiltaan ja pelattavuudeltaan siisti, eikä Touhoulta muuta tarvita. Ei kuitenkaan pärjää kummassakaan Twinkle Star Spritessille- etenkin kaikkivoipa comeback-mekaniikka pidentää ja latistaa matseja täysin turhan päiten. Vs-moodi on silti pitkäikäinen ja hauska. Soundtrack on vain OK. (7/10)
*Toushin Toshi II: "Damn it, bastard hit me!" Esteettisesti ja huumorillisesti hyvä tyrmänkaluaminen, jossa melko vaihtelevat ympäristöt. Alkupelin turnausteema tarjoaa pääduntskuun kaikenlaista hauskaa tapahtumaa, mutta toinen puolisko on huomattavasti perinteisempi eli tylsempi, minkä lisäksi se heittää peliin tyystin uunon mekaniikan, joka heittää pelaajan tasaisin väliajoin ulos tyrmästä kesken kaiken. Juoni on myös pyllyhkö, koska lähes kaikki hahmot katoavat juonesta ilman kunnon päätöstä omille kuvioilleen. Porno-osuudet ovat tavallistakin genren edustajaa misogyynisempiä, mutta onneksi valtaosan niistä voi halutessaan jättää väliin ja tekele jopa rankaisee pelaajaa rankemmasta ihmisperseilystä!
*Tower of Trample: Femdomroolipeli, jossa grindaus tapahtuu omintakeisesti mutta tavallistakin monotonisemmin samoja OP-naispomoja mättämällä ja näille monta kertaa putkeen häviämällä.
*Tropical Liquor: Treffisimulaattori aika pinnallisella pelattavuudella. Herutuksen pääpainotus on tylsän muistiminipelin hinaamisessa ja kännäämimisteema ei itsessään ei tarjoa mitään kiinnostavaa, kuten promille- tai darramekaniikkoja. Kahdeksasta sankarittaresta tyyliin yksi on myöskään hyvä. Aika Valhalla-viinaa.
* True Love: Toiseksi parhaan peligenren eli deittisimulaattorin edustajana hyvä, mutta herutusten onnistumiselle pakollisten tapahtuminen sattumanvarainen aktivoituminen ja päähenkilön urpous vaivaavat. Sankaritarvalikoima on iso muttei kovin kaksinen.
*Tsujidou-san no Jun'ai Road: Graffoiltaan, musiltaan ja käyttöliittymältään hyvä visuaaliromaani, joka erottuu tuhansista muista japanilaislukiokärvistelyistä sillä, että sankarittaret ovat kaikki raggariopiskelijoita. Etenkin Maji de Watashi jne.:n sisarpeliksi ovat hahmot yllättävänkin pidettäviä ja huumorikin paikoin jopa hauskaa. Miinuksina toimivat tavalliseen tapaan tiiliskivipäähenkilö, myötähävettävät kuhertelu- ja jyystökohtaukset ja pahimpana miltei Kagami Sumika -tasoa oleva eli tyystin sietämätön (ei-verisukulais)isosiskohahmo. "Uge!"
* Tsukihime: Harvinaisen hyvä grafiikkaromaani, vaikka tämä muistikuva johtuukin ehkä siitä, että se on ensimmäinen kyseisessä genressä pelaamani peli. Sankaritarvalikoima on 60 % paskaa ja 40 % god ja koska kyseiset jumalatarreitit ovat kaksi viimeistä, jää pelistä hyvä fiilis. Päähenkilöä koskeva juonipuoli on mielenkiintoinen, pääsankaritarta koskeva ei. (7/10)
*Unconventional Gym: Tasan yhden valinnan sisältävä visuaaliromaani. Tahallista hoopoutta katalysoi hupaisan palikka käännös ja futanari-mies-yhdistelmä on varsin vähän nähty fetissi.
*Ufouria the Saga 2: Edelleen lieviä seikkailuelementtejä sisältävä tasoloikka, joka on kuitenkin pääasiassa varsin uniikkia sattumanvaraisesti luotujen tasoloikkaruutujen ynnä -tehtävien suorittamista. Pelattavuus on hauskaa mutta juoniosiot ja estetiikka sitten vasta hunajankusemista ovatkin, vaikka valitettavasti ääninäyttelyn puuttuminen on varsin UGEE! (8/10) 
* Undertale: Maineettaan jokseenkin huonompi RPG. Tämä ei varmaan yllätä. Mättösysteemi on nerokas, kyllä, vaikka tekeekin perussatunnaistaisteluista välillä liian pitkiä. Toinen vetonaula, eli mahdollisuus vastustajien lahtaamiseen taikka säästämiseen, ei ole yhtä hyvin laadittu, sillä perusmättäminen on kaveerausta paljon kuivempaa ja juonelliset vaikutukset yhtä mustavalkoisia kuin missä tahansa muussa karmasysteemin sisältävässä tekeleessä. Estetiikka on melko halpaa ynnä kyynistä pikseli- ja chiptunesettiä ja myös käyttäjäystävällisyys turhan retroa- lukuisia dramaattisia käytäväkävelyjä olisi mieluusti voinut siivittää edes juoksunapilla. Peruspelattavuus, lyhyt kesto ja muutamat erinomaiset hahmot kuitenkin kannustivat minut mukavasti pelin loppuun, jossa metaperseily, tekotaiteellinen paskanamiska ja lopuksi trouppispämmi käännetään niin kaakkoon, että viimeiseksi fiilikseksi jää valitettavasti lähinnä vaivaantuneisuus. Pelin sosiaalinen edistyneisyys on myös aika päälleliimattua; mielikuvitusmörököllien homoseksuaaliset suhteet ovat yhtä teennäistä settiä kuin monien fantasiateosten rasismiteemat, vaikka tietysti parempaa kuin ei mikään. (6/10)
* Utawarerumono: Orokamono, more like! Palikka -VN:ää ja -SRPG:tä yhdessä paketissa. Lineaarinen ja vaihtoehdoton juoni kökkeröine kuljetuksineen ynnä Gary Stumaisine päähenkilöineen ei viihdytä. Ainoa hyvä puoli on muutama huvittavan epävakuuttava pahis, jotka kaikki heitetään kuitenkin bussin alle.
*Vampire Survivors: Turhankin yksinkertainen mutta esinetaktikoinnissaan silti viihdyttävä massatuhotoiminta. (6/10)
* Vanguard Princess: Passeli, mutta bulkkimainen ja yhden sukupuolen kansoittama 2D-mättö. Yhdellä napilla tehtävien heittojen whiffausmahdollisuus on merkittävän huono mekaniikka.
* Violated Hero: Köyhän miehen Monmusu Quest. Estetiikka on esikuvaa parempaa, mutta pelattavuus, tarina ja sisällön määrä lussumpaa. Kokemuspistesysteemi on kyllä mielenkiintoinen, monsysuunnittelu jees ja ihmismuijat tuovat peliin lisämaustetta.
* Violated Hero 2: Kuppaisempi kuin ykkönen kiitos vielä kälyisemmän taistelusysteemin ja taantuneiden expimekaniikkojen. Lisäksi pelissä on ylieksakteja vaatimuksia tiettyihin loppuihin, jotka ovat totta kai vielä missattavissa, eli tekele tuntuu tähtäävän myös pelaajan raiskaamiseen, henkisesti. Ulkoasu on kuitenkin edelleen jees. Sisältää myös parhaan videopelijyystömusan ever.
* Violated Hero 3: Pelattavuuden kuppaantuminen ja sankaritarmörkösuunnittelujen parantuminen jatkuu tässä toisessa jatko-osassa. Valitettavasti juonikohtausten yleinen säälittävyys kusee tämän ainoan parannetun alueen aika tehokkaasti.
* Viper-CTR ~Asuka~: Parempi kuin Crash Team Racing. (10/10)
* Viper-F40: Juoneltaan ja "juoni"-osioiltaan melko tuubaista Sogna-settiä.
* Viper-GT1 ~Akira-kun to Issho~: Jonkinnäköinen deittailusivupeli Viper V16:sta ja GT1:sta. Ilman hahmonkehitysmekaniikkoja peli jää aika torsoksi. Sisältää sentään hupaisan bro-lopun.
* Viper-GTB ~Rise After~: Viper V16:n jatko-osa, jonka juoni on vielä absurdimpi kuin edeltäjässään. Pelattavuus on pinnallisine tyrmäkaluamisineen ja satunnaistaistelut aika tuskaa, mutta juonikohtaukset ovat, jos eivät hyviä, niin ainakin kiinnostavia...
* Viper M1: Klassiseen Sogna-tyyliin kolme erilaista tarinaa sisältävä piirrettypläjäys. Juonet ovat valtaosin silkkaa shittiä, lukuun ottamatta May Worksin mainiota loppumättöä, mutta käteen jää pari passelia toimintakohtausta.
* Viper V-10: Unohdettava vanhan ajan Sognailu. Yksi juonikuvioista synnytti sentään Viper CTR:n.
* Viper V-16: Varmaankin tunnetuin Viperi, sisältää kaksi tarinaa. Toinen on OK, pelattavuudeltaan hajottava, mutta artikkeleiltaan jees arvausmättöpeli, toinen yltiögeneerinen koulumaailmaherutushommeli.
* Viper-V8 R: Hämmentävä ENHANCED REMAKE vanhasta Sognan tekeleestä. Kaikki kolme juonikuviota ovat aika unohdettavia, mutta ainakin kaksi niistä menee tapahtumiltaan mukavasti tekijän mukavuusalueen ulkopuolelle.
* Winter Shard: Grafiikoiltaan kovin kauhea, mutta juoneltaan siisti amatöörivisuaaliromaani. Pelin valinnat vaikuttavat suoraan päähenkilön persoonallisuuteen, ja vähiten mulkulla menolla on hän melko pidettävä antisankari. Sosiopaatteillussakin on hieman omaa hohtoa. (6/10)
* Words Worth: PC-98-pelin ENHANCED REMAKE. Uudistetut hahmot ovat osa parempia, osa huonompia. Pelattavuus on samaa perustyrmänkaluamissettiä, mutta satunnaistaistelut on poistettu, mikä on mainiota, vaikkakin se hidastaa edelleen pakollista grindausta. Pelin juonta ja CG:itä on on muutettu alkuperäistä paljon vähemmän ronskiksi, mikä hämmästyttää, kummastuttaa fanaattista hinaajaa. Jazzahtava musavalikoima on suuri ja mahtava.
* Worms 2- Armageddon: Graffatyyli on hieman ykkösosan vastaavaa vähemmän siisti, mutta laajennettu kustomisaatio ja aseläjät tekevät ekasta sekä tokasta tekeleestä melko turhia. (7/10)
*Yokai Art Night Parade of One Hundred Demons: Sarjakuvajuoniosioiltaan jees mutta pelillisesti pitkäveteinen tornipuolustus.
* Ys I & II Chronicles: Tuuppausmekaniikaltaan nerokas, mutta muuten PC98-alkuperä näkyy edelleen esoteerisyydessä ja etenkin hajottavien sokkelo-osioiden jatkuvassa viljelyssä. GC:t ovat toisaalta hyvä jäänne pelin alkuperäisversion ajoilta. Musiikkia en taas pyhänhäväitsevästi juuri arvosta.
* YUMESAME: SMASH BOYn jatko-osa, tällä kertaa fantsuteemalla. Pelattavuus on paikoin parantunut, paikoin taantunut ja lerno on edelleen aika lussua hirviönaisista huolimatta.
* Yumina the Ethereal: Visuaaliromaani/RPG. Juoni on sci-fi-lukioperseilyä, joka paikoin jopa huvittaa, mutta taistelut ovat sika hienosta graffatyylistään huolimatta tylsiä ja hitaita vuoropohjaisia kärvistelyjä. Alkuun mättöjä on sen verran harvassa, ettei tämä juuri haittaa, mutta pian lyödään peliin myös tyrmänkaluamista täynnä yhdentekeviä täytehirviönahisteluja, joihin naamani rapistui. Kaikki kolme sankaritarta ovat myös varsin "WHATEVER!"-tasoa. Ainakin pelistä on tehty hienoja MUGEN-hahmoja!
*Zwei - The Arges Adventure: Athena toimintaroolipeli ihanan söpöillä graffoilla ja dialogilla sekä jäätävän tylsillä taistelusysteemeillä ja tyrmillä. Tsekkaa Tuomaksen arvostelut parasta sitaattia varten!
*Zwei - The Ilvard Insurrection: Edeltäjänsä tavoin esteettisesti hauska ja pelattavuudeltaan rutikuiva toimintaroolipeli, joka ei vissiin edes sisällä "the curtains are rendered" -vitsiä. Lokalisoitu nimi on myös virhe.