Switch

Perusidealtaan jees ja HYPE-hyväksytty, mutta Wii U:n jälkeen uskoni tämän alustan tulevaan kirjastoon on "now plain zero". Bayonetta 3:n julkistaminen onneksi sinetöi sen, etten tätä enkä mitään muutakaan Nintendon rakkinetta enää hanki. Hei, pitäähän sitä ihmisellä jotain periaatteita olla...
* ARMS: Kekseliäs väännös nyrkkeily- ja mättöpeleistä. Lokaali moninpeli nelinpelimahdollisuuksinen on parhautta ja sisältöä päivitysten jälkeen tyydyttävästi, eli tekele viihdyttää enemmän kuin ainakin Smash Bros. tai Splatoon. Myös hahmovalintateeman Tarzan Boymaisuus ärsyttää enemmän kuin pitäisi. (7/10)
* Azure Striker Gunvolt: Jopa hyvän näköisillä retrograffoilla koristettu Mega Man -nokitus, jonka vastustajiin lukittautumis- ja sähköiskumekaniikat ovat hauskoja. Juonikin tusinamaisuudestaan huolimatta viihdyttää ja pomovastustajilla on myös mukavasti persoonallisuutta myös pelillisesti. Harmi että yhdeltä istumalta vedettävässä loppupomossa on kaksi eri vaihetta, joista viimeisellä laakista tappavia hyökkäyksiä.
*Captain Toad - Treasure Tracker: Omintakeinen ja vaihteleva muttei silti viihdyttävä toimintapuzzleilu, jonka kosketusnäyttöä korvaavat ohjaukset eivät juurikaan toimi TV:llä pelatessa.
*Cotton Fantasy: Lisää Cottonia, tällä kertaa monilla lisähahmoilla, kuten Umihara Kawasella. Mekaniikat ovat turhan retroja, mutta vielä pahempaa fossiilointia on kaksinpelin puute, eli aika miks tää peli on ees julkaistua!
*Cruisin' Blast: Peruspelattavuudeltaan yksinkertaisen hauska ajopeli hyvillä avausmekaniikoilla ja hyvillä autoilla. Ratasuunnittelu on hieman itseään toistavaa, mutta haarautuvat reitit jees. (7/10)
* Fast RMX: Tyydyttävä mutta persoonaton futuristinen rallipeli. Mekaniikoista värinvaihtelu on turha ja boostipallot ovat lähinnä hieman vähemmän oksettava versio Mario Kartin kolikoista. Muuten pelattavuus on aika F-Zeroa eli hyvää.
*Fire Emblem Engage: Pelillisesti taas lähinnä huonoja lisäyksiä sisältävä ja liikaa takaisinkelaukseen nojaavaa rävellystä sisältävä osa sarjaa. Juoni on epähauskalla tavalla nuija ja todella kliseinen, hahmot tylsiä ja hahmosuunnittelu KOF XIII -tasoa eli surkeaa. Lisäksi edellisistä peleistä otetut jeesaajahahmot ovat rutikuivasti kaikki päälordeja. Kaikista pahinta on kuitenkin se, että Annasta on tehty joku saatanan ipana. Tyystin epäpidettävä eikä siis edes Fire Emblem N-Gage vitsin väärti!
* Fire Emblem - Three Houses: Sarjaa melko paljon uudistava osa, jonka kaikki uudistukset ovat kuitenkin huonoja. Luostarissa rämpimiseen kyllästyy nopeasti ja reittivalintamekaniikan takia ovat sekä juoni että hahmovalikoima aina puolivillaisia. Pataljoonat ja kaikki niihin liittyvä ovat myös oma lukunsa hajottavassa rävellyksessään. Viimeisestä 3DS-pelistä otettu takaisinkelausmekaniikka on hyvä turhautumisenestoväline, mutta valitettavasti tehtäväsuunnittelu nojaa sen käyttöön, tarjoten lennossa vaihtuvia häviämisehtoja sekä lähinnä tuurilla voitettavia pomohahmoja. Paras esimerkki tämän naurettavuudesta oli pelaamani reitin vika vastus, jolle en yksinkertaisesti voinut tehdä enempää lämää kuin tämä paransi ennen kuin laskin vaikeusasteen helpoimmalle asteelle. Kaiken kukkuraksi on uuden hahmopiirtäjän tyyli todella tylsä ja posse muutenkin valtaosin epäkiinnostava tai -pidettävä. Kaiken kaikkiaan ennemminkin Kolme Huussia.
* Fire Emblem Warriors: Nokitettu Hyrule Warriors, eli peruspelattavuudeltaan mainio, mutta muuten kuppainen tekele. Rosteri on 30-luvun Saksaa eli sisältää aivan liikaa suosittua kuraa (vaikkei onneksi Ikea ja Royta) ja valtaosan sisällöstä koostava tehtävämoodi on taas täynnä ranking-paskaa. Iänikuinen K.O.-inflaatio ja yltiöpitkät supercinematiikat puskivat gonahdukseni Warriors-sarjaan jo kriittisen pisteeseen tätä tekelettä testatessa.
*Fire Emblem Warriors - Three Hopes: Lisää iänikuista aivastukseen tuupertuvien vihollismassojen lahtausta. Mekaniikat vaikuttavat yllä mainittuakin sekasortoisemmilta. Tukisysteemi keskusteluineen olisi jees, ellei Three Housessin hahmokatras olisi yksi sarjan huonoimmista!
* Golf Story: Pelattavuudeltaan perusjees vaikkakin hiomaton golfpeli, jonka tarkemmat lyönnit mahdollistava tähtäysmekaniikka on kuitenkin mainio. Valitettavasti graffat ovat pikselipurjoa ja musiikkiraita koostuu sinänsä hyvistä biiseistä, jotka kestävät parikymmentä sekuntia eivätkä edes looppaa.
* Legend of Zelda - Breath of the Wild, The: Maailmaltaan eläväinen ja näyttävä sekä pelattavuudeltaan edelleen edeltäjistään parantava lukuun ottamatta nappiähkyä ja sekavaa käyttöliittymää. Valitettavasti temppelit,tyrmät ja pomot ovat sekä epämielenkiintoisia että itseään toistavia ynnä juoni ja hahmot kuivia, joten runsaasta määrästä sisältöä huolimatta ei mikään ole niin mieleenpainuvaa kuin sarjan parhaissa osissa. Varsinkin typerryttävän kengännauhamainen loppu jättää paskan maun suuhun, kuten myös Nintendon äärimmäisen kyyninen Wii U-version kastroiminen, jotta se ei olisi Switch-versiota parempi. Loppuarvosanaksi siis "ei 10/10". (Eli 8/10)
* Legend of Zelda - Link's Awakening, The: Lähdemateriaalilleen turhan uskollinen uusintaversio, jossa muun muuassa vanhentuneelta vaikuttava käännös ja välillä jokseenkin hämäriä pelillisiä ratkaisuja. Uudistuksista on alkuperäisen esinepyörittelyn helpottaminen lisänapeilla oleellinen, oman tyrmän rakennusmahdollisuus taas aika yhdentekevä. Peli ei edes onnistu obsoliittaamaan Game Boy -versiota kiitos siistin valokuvasivutehtävän kylmän leikkauksen. Kaikesta huolimatta totta kai edelleen hyvä peli, muttei juurikaan pelaamisen arvoinen mikäli DX-versio on jo koettu. (7/10)
* Legend of Zelda - Tears of the Kingdom: Edeltäjäänsä hämmentävän paljon muistuttava. Ainoa BotW:n korjattu valituksen aihe on laajennut viholliskatra ja paremmat pomot, muuten mukana on edelleen tutut nopsaan tuhoutuvat aseet ja kälyalttarirumbat. Temppelit taas on jotenkin onnistuttu saamaan vielä kuivemmiksi kuin lähtömateriaalissa. Saman maailman kopsaaminen villihönginnästä on myös aika sika halpaa, sillä lisäalueina toimivat taivas- ja maanalaisalueet ovat lähinnä kuivaa kopioliittämiskamaa. Uudet voimat ovat myös aika lussuja, ellet tykkää insinööriväkertämisestä, johon valtaosa uudesta sisällöstä nojaakin. Edellleen viihdyttää, mutta aika hämmentävää, että tässä kesti saman verran aikaa kuin pelissä, josta valtaosa sisällöstä on kierrätetty! (7/10)
* Luigi's Mansion 3: Huomattavasti kakkosta parempi, vaikka tunnelma ja taistelusysteemi ovatkin ykköstä lussumpia. Viimeksi mainitun ongelma on, että paiskimissysteemi on sekä liian voimakas että tylsä käyttää. Normi-imurointi viihdyttää kuitenkin edelleen, mutta sitäkin on yksinkertaistettu mm. törmäyslämän poistamisella. Vihollisvalikoima on myös tylsähkö, mutta lukuisat pomot sekä pulmat ovat hyvää settiä ja kestoa on melko paljon, vain muutaman turhan täyteosion turvin. Harmi, että vaikka tällä kertaa on palattu yhdessä rakennuksessa seikkailuun, eivät sen eri kerrokset ole yhteydessä toisiinsa, eli käytännössä on taas kyse edellisen sarjan osan tyylisestä menon eri ruutuihin pätkimisestä. Ensimmäinen Next Level Gamessin peli, josta jopa pidin, mutta nelos-Luigin voisi kyllä taas tehdä EAD:n sisäisesti! (7/10)
*Kirby and the Forgotten Land: Ensimmäinen 3D-Kirby alkaa hyvin. Ruutusuunnittelu on hyvää ja hylätyt kaupunkiympäristöt hauskoja, vaikka alueet ovatkin poikkeuksetta turhan putkimaisia. Muodonmuutoksia on vähänlaisesti, mutta supermuodot ja päivitysmekaniikka auttavat asiaa. Sisältöä on runsaasti ja söpöyttä tavallistakin enemmän. Teknisesti peli ei kyllä vakuuta, koska vähänkään kauempana pelaajasta olevat hahmot liikkuvat 30:n sijaan tyyliin 3 FPS...! (8/10)
* Oh...Sir! The Insult Simulator: Estetiikaltaan kammottava ja huumoriltaan perusyhdysvaltalaiskomediamainen eli huono menupohjainen peli. Pelattavuus on kekseliästä eikä täysin pinnallista, mutta logiikka, millä peli laskee jokaisen solvauksen tehokkuuden, vaikuttaa silkalta hakuammunnalta.
*Omori: Earthboundia jäljittelevä JRPG huomattavasti huonommalla estetiikalla. Myös pelattavuus on kömpelöhköä ja hidasta. Juoni on söpöilyn ja kauhun yhdistelyssään huomattavasti itsetarkoituksellisempi ja siten kornimpi kuin Itoin tekele, myös, sisältäen hölmöä keittiöpsykologiaa. Ei siis mikään uusi Undertale.
* Mario + Rabbids - Kingdom Battle: Lähitaistelu- ja hyppymekaniikkoineen mukavan hektinen vuoropohjainen strategiapeli, jossa taistelun väliset karttatutkimiset toimivat hyvänä tahdituksenparantajana. Pelillisesti ainoastaan lukuisat bugit ja esteettinen hiomattomuus haittaavat, mutta suurin ongelma onkin lähinnä meta: miksi ihmeessä tehdä tälläinen populaarikulttuuriristeytys tässä genressä? Jänisotukset myös vievät leijonanosan huomiosta etenkin vihollispuolella eikä niiden ehkä kolmivuotiaisiin uppoavasta rektaalihuumorista saada revittyä viihdyttävää törmäämistä koko perheen Mario-meininkiin. Mario + Rabbids - Rabbids: Kingdom Battle olisi jo erinomainen peli. (7/10)
* Mario Tennis Aces: Supermittarimekaniikoiltaan hauska ja tällä kertaa jopa erilaisia kenttiäkin sisältävä perushyvä Mariopalloilu, eli siis taas hyvä lisäsyy tehdä pilaa sarjan Wii U -versiosta! (7/10)
*Metroid Dread: Pelattavuudeltaan sarjan 2D-osista paras, mutta silti liian turhauttava retromaisine umpimähkäiseen hajoavien seinien ja kattojen räiskyttelyineen. Eestaas pilluravausta kusee entisestään hiiviskelyyn kannustavat supermorsoalueet. Pelin suurin saavutus on, että se sai Hypen "nappiähky"-termistä perskipeytyneen videopeliarvostelijankin käyttämään kuvausta omassa tuomiossaan!
*moon - Remix RPG Adventure: Giftpian, Captain Rainbowin ja muiden uniikkien kommunikaatiopelien pioneeri, joka on kuitenkin seuraajiaan huonompi. Fantsuroolipeliväännöspremissi menettelee vaikka onkin aika lapsen lyömistä ja haahuilua ynnä kanssakäymistä haittaa liikkumisnopeuteen verrattuna liian laajat ympäristöt sekä yleinen esoteerisyys. Kuppi meni nurin, kun yhdessä kohdassa jouduin ilman ennakkovaroitusta mestaan, missä pitää nököttää paikoillaan minuuttitolkulla ilman pakoreittiä. Päähenkilön ajan kanssa kuluvat energiat loppuivat tähän ja gemari veti minulta parikymmentä minuuttia peliaikaa vessasta alas Israelin legitimiteetillä. On aika masentavaa, että monet pelin parodioimat antiikkiset RPG:t ovat sitä käyttäjäystävällisempiä! Eli ennemminkin ass - Remix RPG Adventure.
*Paper Mario - Origami King: "We have more important things to do than battle Mario for the millionth time." Etenkin Color Splassia mittaillen tyrmistyttävän viihdyttävä yllätys. Normimätöt menettelevät, pomot jo viihdyttävät ja seikkailuosiot ovat kaiken kovaa kamaa. Parasta on kuitenkin, että ensimmäistä kertaa sitten sarjan ekan osan ei mukana ole juurikaan kohtia, joiden pointtina on pelkkä pelaajan henkinen palleaan taputtelu. Käyttäjäystävällisyys näkyy myös siinä, että peli tarjoaa liiketunnistuksella myös nappivaihtoehdon, vaikka ensin mainittukin toimii hyvin. Musiikitkin ovat kenties sarjan parhaat, joka on jo aikamoinen saavutus ja deuteragonisti on myös kerrankin kovaa kamaa. Ympäristöissä ja juonikuvioissa on sen verran paljon mielikuvitusta, että Sticker Starista alkanut Toad-viljely panee silmään tavallistakin kovemmin, tosin. (8/10)
*Pikmin 4: 3een verrattuna moninpelimuodoiltaan huomattavasti kämäisempi ja muutenkin alkuun vähän kylmäksi jättävä, johtuen etenkin pomomättöjen puutteesta. Sisältöä on kuitenkin aika sikana ja loppupuolella menosta tulee paljon mielenkiintoisempaa, eli kyllä tämä loppujen lopuksi 3n päihittää, muttei sentään kakkosta. (8/10)
*Rune Factory 5: Hieman käyttäjäystävällisempi ja paremmin tasapainotettu kuin nelonen, mutta onnistuu silti hajottamaan yhtä paljon kuin viimeksi mainittu. Suurin ongelma on, että ajan kuluminen on jostain neronleimauksesta tehty kaksi kertaa muita sarjan pelejä hitaammaksi: siinä vaiheessa, kun juonen edistämiseksi piti eräs hahmo tavata keskiyöllä ja jouduin jättämään tekeleen pyörimään itsekseen puoleksi tunniksi, päätin lopettaa jyväjemmailuni. Lokalisaatio sentään tarjoaa viimein samanpuolisen avioliiton, mutta tällä kertaa sekä nais- että miespuoliset herutettavat ovat tasaisen välttäviä, minkä lisäksi mukana on kolme sika hyvää vanhempaa lyyliä, joita ei voi pokailla. Pikemminkin Ryynäysfucktoy Viis, siis.
* Shadow Bug: Esteettisesti plääh mutta pelattavuudeltaan kekseliäs kursoritoimintalentely. Peli vaikuttaa ekan maailman perusteella melko pinnalliselta, mutta ainakaan kyllästyminen ei ehtinyt iskeä sen käsittävän pelihetkeni aikana. Switchin tähtäysohjaus toimii melko hyvin, vaikka hiiri on varmastikin vielä parempi vaihtoehto.
* Super Mario Odyssey: Perushyvää 3D-Mariointia, jossa on kuitenkin vielä pahempi roinankeräysinflaatio kuin monissa N64:n pahimmissa hamstraustasoloikissa. Voimakuiden saamisesta menee nopsaan maku, kun niitä löytyy joka mättäältä ja jokainen sivureitti johtaa samaan lopputulokseen eli yhdentekevään lisätaivaankappaleeseen. Ruutusuunnittelu ja musiikit ovat myös 3D-Marioista lussuimpia, mutta onneksi pomomätöt ovat edelleen kovaa kamaa. Kaikkia ruutuja hivenen uudistava ja lisäkerättävää tarjoava lopputekstien jälkeinen sisältö olisi siistiä, ellei senkin pääpointti olisi taas sadat lisäkiertolaiset ja järkyttävä rahagrindaus uusien pukujen saamiseksi. Parempi kuin Sunshine, ainakin. (7/10)
* Smash Bros. Ultimate: Edellinen Smashhi rupesi olemaan jo aika sika nähtyä kamaa, joten tämän osan päätös kerätä kaikki aiempi kama kokoon ja lisätä vähän päälle on varsin redundantti ja huono veto. Pelattavuus on lisäksi Wii U:n versiota huonompaa johtuen hajottavista hidastusefekteistä ja homogeenistetyistä superhyökkäyksistä. DLC-hahmotkin ovat valtaosin lähes yhtä paskoja kuin edellisessä osassa, mikä on jo melkoinen saavutus. Final fuck youna pokaalien ja niiden hupaisten kuvausten poisto.
* Steamworld Dig 2: Liian samanlainen kuin ykkönen, eli monotonista seinien hakkaamista rasittavalla inventaario- ja resurssirävellyksellä. Nyt voi päähenkilö sentään juosta. Jes.
* Super Mario Maker 2: Samaa settiä kuin ykkönen, eli lähinnä timanttikikkareiden kaivamista sontavuorista. Ykkösen pukumekaniikan poisto tekee tästä melkein taantuneen jatko-osan!
*Triangle Strategy: Keskeiseltä äänestämismekaniikaltaan kekseliäs ja hauska TRPG, jossa tarjotaankin hyvä määrä juonen haarautumista. Myös taisteluihin ja etenemiseen vaikuttavat haahuilu- ja vuorovaikutusosiot ovat hyviä ideoita. Juoni ja itse taistelusysteemi on aika normia Tactics Ogre -johdannaista, mutta viihdyttävät tarpeeksi; etenkin se, että häviön koittaessa saa kokemuspisteet pitää, vähentää turhautumista ja estää liian työn valumista hukkaan. Huonot puolet ovat se, että loppuratkaisu riippuu lähinnä viimeisestä haarautumasta ja että vaikka jälleenpeluuarvoa riittää, ovat uusintakierrosmekaniikat vähän hakusessa: etenkin on turhauttavaa, ettei juonessa voi vapaasti liikkua kuten Tactics Ogren uusintaversiossa. "Uge!" (7/10)
*Xenoblade Chronicles 2: Parempi kuin Chronicles X, mutta sen tavoin itsensä kasalla typeriä käyttäjäepäystävällisyyksiä melko tehokkaasti kuseva roolipeli. Taistelusysteemi monine aseineen on hyvä, mutta kaikki muu Blade-systeemiin liittyvä on kamalaa tervanjuontia kännykkäpelimäisine ajanhukkauksineen. Sivutehtävät ja hahmonkehitys imevät kiitos mörön- ja roinanmetsästyksen hankaluuden. Myös sarjan siistein puoli, eli alueiden tutkiskelu on jälleen kustu kiitos sen, että kartta näyttää koko alueen automaattisesti eikä kerro millä alueilla olet ollut jo. Juonikin on ykköstä kovin kuivempi ja tylsällä tavalla kliseinen. Avautuminen seksualisoiduista hahmoista on ansaittua, mutta on hämmentävää, ettei pelistä juuri mainita myös sen kolonialismiapologismia tai yhden "sankareista" pakolaisvastaista vaahtoamista, jota ei mitenkään kyseenalaisteta. Usealla sanalla sanottuna Xenoblade 2 Cat's Pussy, siis. Sääli, sillä muutamilla helpoilla muutoksilla olisi pelistä helposti saanut huomattavasti paremman. Ainakin musat ovat mainioita.
*Xenoblade Chronicles 2 - Torna - The Golden Country: Taistelusysteemiltään virtaviivaistettu eli helpotettu mutta myös tylsistetty lisäosa. Juoni saa yhdentekevyydessään emopelinsäkin välttävyyden vaikuttamaan hyvältä...mutta ainakin tämä on normi-XC2:sta paljon käyttäjäystävällisempi tekele, totesin, kunnes aivan loppupuolella lyödään naamalle tarve grindata aivan järkyttävä määrä yhdentekeviä sivutehtäviä! Sentään ehkä parempi kuin Chronicles X:ä, mutta silti IP:n taantuminen on edelleen aivan liian kaakossa.
*Xenoblade Chronicles 3: Pitkästä aikaa jopa pelillisesti hyvä sarjan osa. Tutkiskelu, sivutehtävät ja taistelusysteemi viihdyttävät, mutta valitettavasti kylät ovat etenkin sarjan standardeilla surkeita. Juoni on myös puolen välin jälkeen aika helkkarin puuduttavaa sonnanjauhantaa ja yhdentekevää palikkafilofisointia. Myös musat ovat ykköstä ja kakkosta huomattavasti unohdettavampia, mutta totta kai parempia kuin Ikari Warriorssin NES-käännös saati sitten Xenoblade X. (7/10)