Radiata Stories

Huom! Sisältää "juoni"paljastuksia ja persekipeää avautumista!
Roolipelin raakile, jonka hurmaavuus ja hieno hahmokatras hautautuu välttävän pelattavuuden, huonon juonen ja ällistyttävän hirveän pelisuunnittelun alle. Miltä kuulostaa esimerkiksi tämmöinen käyttäystävällisyyskombo; pelissä on aina tasan yksi tallennuspaikka ja päähenkilön kuolema riittää gemariin, joka heittää koruttomasti aloitusruutuun.
Ai niin, ja näyttöjä ei voi yllättäen ohittaa. Tallennuspaikka sijaitsee sattumoisin myös samassa paikassa, jossa valta-osa pelin juoniosioista tapahtuu, joten pelin etenemisen ohjaus on miltein täysin poissa pelaajan käsistä. Ehkei viimeksi mainitussa niin mitään, paitsi että suunnilleen yksi kolmasosa pelin pääpointista, eli valtavasta värvättästä hahmokatraasta, on missattavissa, ellei tiettyjä sivutehtäviä ja esoteerisyyksiä tee tasan oikeassa kohdassa. Eipä janttereiden värväys kovin antoisaa muutenkaan ole, sillä vain päähenkilötä voi muokata saati ohjata taisteluissa ja hahmotasapainotuksen huonous saa Marvel vs Capcom 2:sen kalpenemaan.
Muuten mätöissä saa nauttia aivottomasta napinrämppäyksestä, karseasta lukittamisesta ja joidenkin vastustajien superliikkeistä, joita ei voi välttää ja jotka lähes aina tappavat laakista. Parasta toivoa, että viimeksi mainitut kohdistuvat värvättyihin piruparkoihin sankarimme sijaan. Sattumanvaraisia taisteluita ei sentään ole, mutta koska kaupunkien ulkopuolinen maailma koostuu jostain syystä yksinomaan kapeista teistä, on taistelujen välttäminen silti harvinaisen hajottavaa. Juoni puolestaan alkaa hauskana ritariperseilynä, mutta muuttuu nopeasti Tri-Acemaisen epäjohdonmukaiseksi ja puhkikuluneeksi fantasiarotujen väliseksi sodaksi, sillä ihmiset vaihteeksi kusevat "kosmista tasapainoa" pelkällä olemassaolollaan.
Koska peli pakottaa pelaajan valitsemaan puolensa sodassa, rajoitetaan hahmojen värväämistä mielivaltaisesti entisestään. Kertookin paljon pelin estetiikan ja hahmojen hienoudesta, etten ragequitannu tekelettä ne tusinan kertaa, jotka minun olisi pitänyt. Vedin pelin fantsumörköjen puolella läpi lähinnä husbandoni Ganzzin tähden (kiitti ihan v*tusti lopusta, muuten), jonka jälkeen saivat huhut ihmisten puolella päätään nostavasta herutusmekaniikasta aloittamaan senkin. Tässä piilikin sitten se viimeinen HV; muijavaihtoehtoja on mukavat 24 tsipaletta ja monet heistä ovat varsin epäkonservatiivisia hahmosuunnitteluiltaan. Kerta ihmisten kaupungissa on kiinnitetty valtava määrä huomiota eri NPC:den aikatauluihin ja manöövereihin, on lyylien lipunnostatteluna kulminaationa toimiva treffiosio myös omaa luokkaansa, right?
Wrong. Hypetetyin hetkeni oli alle minuutin pituinen dialogiton ja staattinen kasa sontaa, joka ei eroa mitenkään eri böönien kesken. Heti perään tungetaan pelaajan naamalle taas yksi vaivaannuttava kohtaus sankarin ja tämän persevetoromanttisena kohteena toimivan kävelevän juoniesineen kanssa. Tässä vaiheessa pelini viimein päättyi. Youtube paljasti sittemmin, että ihmispuolen lopussa sentään saamme seurata, kuinka päähenkilöstä kiinnostunut muija seuraa eleettä jampan kävelevän persekipeyksissään horisonttiin, kerta sen kaanonikyllikki kuoli. Se siitä pelin toitottamasta kavereiden tärkeydestä. Tl;dr: paljon potentiaalia, vähän pähkinöitä. Eniten mielipahaa minulle aiheuttanut videopeli ja siten henkilökohtainen worst game everini.