Playstation 2

Rautapuoleltaan varmasti ripulein konsoli heti Xbox 360:n jälkeen, ja toisin kuin jälkimmäisessä, ei asiaan tullut ikinä parannusta. Myös ohjaimet ovat kestävyydeltään vessapaperin tasoa, mikä on kyllä sinänsä sopivaa, koska niitä käytetään paskan käsittelyyn. Kirjasto olisi hyvä, ellei lähestulkoon kaikki usean alustan pelit olisi se huonoin versio. Kolikkopelikäännökset antavat ylimyydylle läjälle sontaa eniten oikeutusta. Peleistä pelaamisen arvoisia verrattuna pelattuihin on 14/89, pelien yhteisarvosana on 93.
*Akira Psycho Ball: Suht omintakeinen muttei hyvä flipperipeli välttävillä fysiikoilla, tylsällä kenttäsuunnittelulla ja vailla Athena Asamiya -kameota. Ainakin hämärä versuspelitila löytyy, eli Amiga-Akiraa parempi.
*Amagami: Lukiojumitusvisuaaliromaani hyvin pinnallisilla treffideittailumekaniikoilla. Juonihaarojen eteneminen on laadittu syystäkin omintakeisella kartastolla, johon ilmestyy lisää kohtia edellisiä katsomalla ja joita voi sitten pälyillä lisää, jos peli on sillä tuulella. Onneksi kaikki kuusi sankaritarta ovat sekä kuvainnollisesti että kirjaimellisesti varsin "ei mua v*ttu kiinnosta".
*Ape Escape 3: Perinteinen 3D-tasoloikka huonolla kameralla. Eri puvut ovat siistejä ja sisältöä riittää, mutta muuten meno on aika nähtyä. Juoniosiot ovat tuskallista seurattavaa.
* BCV - Battle Construction Vehicles: Ajoneuvotappelupeli, jossa kaarat ovat raksamasiinoita. Pelattavuus on realistisen kömpelöä ja hidasta mutta myös todella pinnallista, sillä hyökkäyksiä on useimmilla koneilla tasan yksi. Ihanan typerä shounen-sarjakuvamainen tarina miehisine miehineen ja miehisempine naisineen viihdyttää silti. (3/10)
*Capcom Fighting Jam: Todella säälittävä kaupallinen MUGEN-muokkaus jonka hahmokatras on kovin kitukasvuinen kierrätyksen määrään suhteutettuna. Ehkä kuvauksen voi jättää tähän, muuten meno menisi helppoudessaan jo uskontojen parjauksen tasolle.
*Capcom VS SNK 2: Estetiikaltaan hämärä sekoitus kälyisihköjä pikselihahmoja ja rupuisesti kovempiresoluutioisia 2D- ja kuppa 3D-taustoja. Pelattavuus on perus versuksesti eli huonosti tasapainotettu ja leijuvainen, sekä liian ison osan rosteristaan kuppaisiin SF II-hahmoihin tuhlaava. Huonoa pelattavuutta nokitetaan sillä, että liikkeiden prioriteetit ja osumahavannointi ovat lepsuja. Myös ripuleita mekaniikkoja riittää, malliesimerkkinä groovet ja kaikkivoipa ilmatorjunta.
*Chulip: Giftpian ja Captain Rainbowin tyylinen mutta seuraajiaan huomattavasti huonompi kommunikaatioseikkailu. Päähenkilön etanamainen liikkumisnopeus ja hirveä äänimaailma hajottavat naaman korvineen nopsaan ja itsetarkoituksellisuuden puolelle liikaa venyvä häröily ei sekään vakuuta.
*Dark Cloud: Toimintaroolipeli ihan mielenkiintoisella, Soul Blazerista ammentavalla kylän uudelleenrakennusmekaniikalla. Itse pelattavuus sattumanvaraisine luolastoineen ja pilipalimaisine taistelusysteemeineen on kuitenkin syvältä.
*Dawn of Mana: Toimintaroolipeli, jonka muuten pinnallista taistelusysteemiä on höystetty mahdollisuudella tuuppia irtaimistoa vihollisten niskaan ja saada ne pökerryksiin. Mekaniikka viihdyttää hetken mutta ei todellakaan tarpeeksi peliin pituuteen verrattuna, etenkin kun kenttäsysteemi tarkoittaa, että pelaajan kykyjä pitää vähän väliä ruvetella kehittelemään alusta.
*Demon Chaos: Warriors-peleistä aika lailla ammentava mäiskintä, joka yrittää erottautua esikuvastaan vielä massiivisimmilla puolulais- ja vihollisarmeijoilla. Vaikka tuhansista mörökölleistä koostuvat vastustajalaumat ovat aluksi siistejä, osoittautuu legendaarisen sarjispahiksen bostailu pian oikeaksi: on käytännössä aivan sama, onko vastassa kaksi vai kaksikymmentätuhatta pölyhiukkasta. Kun pelattavia hahmoja on lisäksi tasan yksi, iskee kyllästyminen hyvin nopeasti. Musou-sarjan pelit voisivat tosin ottaa opikseen siitä, että puolulaisiin on jopa pakko tukeutua tiettyjen kohteiden tuhoamiseksi; tosin tämäkin menee usein siihen, että viholliset pätkittyä tulee kaverimosia venailla muutamakin minuutti päämäärän luona, joka tekee touhusta vieläkin kyllästyttävämpää.
*Dragon Quest VIII - Journey of the Cursed King: Estetiikaltaan hyvä, mekaniikoiltaan Dragon Quest ja tekniseltä puoleltaan vakkari-PS2-peli. Eli karseaa jöötiä.
*Dynasty Warriors 5: Ihan hyvä hack-and-slash, kiitos lukuisten hahmojen, joilla on kaikilla oma juonimoodi. Tietysti redundantti ja XL-päivitys ei anna tekeleeseen mitään uutta siistiä. (7/10)
*Ephemeral Fantasia: Osittain hellyyttävän ja osittain hajottavan amatöörimäinen RPG, jonka omintakeisuus ja huumoriarvot kustaan vaihteeksi ihan täysin sattumanvaraisilla mätöillä ja hiton hitaalla vuoropohjaisella taistelusysteemillä. Ennakkohaukuista huolimatta halusin testata tekelettä, koska siinä on kilpadokauspeli kypsää muijaa vastaan. En valitettavasti ikinä selvinnyt kyseiseen kohtaan asti, koska pelistä saisi nautittavamman ainoastaan nauttimalla tappavan määrän alkoholia.
*Everblue 2: Etenkin ajalleen melko uniikki sukeltelupeli, joka on kuitenkin saman firman myöhempiin vastaaviin Endless Oceaneihin verrattuna palikkamaisuudessaan pikemminkin Ugiblue 2.
*Fantavision: Persoonaton ja estetiikaltaan muutenkin surkuhupaisa puzzlepelin tapainen, joka onnistuu olemaan sekä kaoottinen että tylsä.
*Fate Unlimited Codes: 3D-lisenssitappelupeli, joka on tasapainottominta ja karseinta komborunkkausta koskaan. Rin ja Luviagelita ovat ainoat hyvät asiat koko pelissä.
*Fighting Angels: Vähäsisältöinen ja kuppainen alelaari-3D-tappelupeli vapaalla liikkuvuudella ja esineillä. Castlevania Judgment on parempi.
*Flipnic - Ultimate Pinball: Fysiikoiltaan keskinkertainen flipperi, jossa pöydät on jaettu useaan rullaamattomaan alueeseen. Rampeissa ja siirtymisissä on liikaa pitkiä osioita, joissa pallon menoon ei voi juuri vaikuttaa. Pahinta on kuitenkin mekaniikka, jossa yhdellä alueella liian kauan hengailu saa sattumanvaraisen UFOn puhaltamaan pallosi sukkana pois pöydältä. PYÄK.
*Galaxy Angel II - Zettairyouiki no Tobira: "Uge!" Nyt jopa ei-niin-suora-jatko-osa sarjaa, että uusi pokattava sankaritarkasti löytyy. Hahmot ovat vielä ykköstrilogiaa parempia ja kameoita on hyvä määrä. Taistelut toisaalta ovat yksitoikkoistuneet tavoitteiltaan, mutta ainakin loppumätöt ovat vihdoin jopa kiinnostavia. Mukana myös mahdollisuus räiskiä mätöissä itse ensimmäisestä persoonasta, joka on yksinkertaista mutta tarjoaa vaihtoehtoista vaihtelua. (7/10)
*Gradius 5: Vaihteeksi kuivaa avaruusräiskintää, alkuosia geneerisemmällä ja huonommalla estetiikalla. Moai-patsaat olisivat näemmä antaneet tekeleeseen liikaa persoonallisuutta, joten nekin piti poistaa. Takaisinheittelyä ei sentään enää ole.
*Grafitti Kingdom: Söpö toimintapeli, jossa ohjaillaan erilaisia muokattavissa olevia otuksia. Idea on uniikki, mutta mikäli editointiväkerrys ei innosta, ei tarjoa peli paljoa johtuen mitäänsanomattomasta kenttäsuunnittelusta, välttävästä (kamera)ohjauksesta ja tappelumekaniikkojen kälyydestä.
*Gregory Horror Show: Sekä estetiikaltaan että pelattavuudeltaan omintakeinen muttei hyvä seikkailupelin tapainen, missä haahuillaan verkkaasti kulmikkaita elukoita sisältävässä hotellissa ja yritetään löytää kadonneita sieluja kömpelön käyttöliittymän kera.
*Growlanser: Heritage of War: Estetiikaltaan keskinkertainen ja pelattavuudeltaan tyydyttävä vaikkakin itseään toistava RTS-roolipeli, jonka kusee sen hitosti ees taas juoksemista sisältävä ja pääjuonta turhilla sivukappaleilla ikuisuuden panttaava juonenkuljetus.
*Hard Knock High: Japanilaisteiniraggarimätkintäpeli, jonka tarinamuodossa voi nahistelun lisäksi kehittää päähenkilön kykyjä erilaisilla minipeleillä. Taistelusysteemi on hiomatonta Virtua Fighter -plagiointia, sentään supermittarilla. Suurin ongelma on, ettei klassista sukebanhahmoa ole kuin pelaamattomana.
*Jaws Unleashed: OK ja omaperäinen kunnianosoitus alkuperäiselle leffalle, mutta en itse ainakaan halua pelata peliä, jossa kompataan läskiä ihmissyöjähaita.
*Kimikiss: Graafiselta tyyliltään ja hahmosuunnittelultaan mitäänsanomaton lukio-VN hyvin pinnallisilla simulaatioelementeillä.
*King of Fighters 98 - Ultimate Match: "Repeat this after me, I'll never take on a god again." Paras mättöpeli ever. Pelattavuus on parhautta, miinus ilmatorjunta ja heittojen techaus, ja rosteri Ukko. Parasta pelissä on ehdottomasti superien huono prioriteetti ja kuolemattomuusikkunoiden vähyys, jolloin sattumanvaraisten DM:ien hillotusheitto hyvin harvoin onnistuu, toisin kuin esim. myöhemmissä KOF:issa tai etenkin Street Fightereissa. Bonustaidetta lukuun ottamatta turha versio kiitos PC-käännöksen. (10/10, mutta Windows)
*King of Fighters 2002 - Unlimited Match: Toiseksi paras 2D-mättöpeli ever made. Hahmoja ynnä kameoita on simona ja hyvä/huono-hahmo-ratio hyvin korkea, mutta ei American Sports-tiimiä, usean namiskan superit ja lisääntynyt kombopainotteisuus ovat isoja miinuksia. Tämän version nykyinen oikeutus on samaa kuin 98 UM:n. (10/10, mutta Windows)
* King of Fighters - Maximum Impact Regulation A: Paras 3D-mättöpeli ever. Hahmoja on aika lailla, movelistit yhtä massiivisia kuin valtaosan naishahmoista povi ja pelattavuus hauskaa ja hektistä, vaikkakin aivan liian komborunkkauspainotteista, kuten kaikissa kolmiulotteisissa mätistyksissä. Myös yksinpelimuotojen täydellinen karsiminen verrattuna pelin edellisiin osiin on hämmentävää. (8/10)
*King of Fighters Neowave: Melko turha verrattuna edeltäjiinsä kiitos rosterin minimaalisen uudistamisen, mutta musaakit ja hahmotaide ovat kyllä huippuluokkaa.
*King of Fighters XI: Estetiikaltaan roimasti 2003:sta parempi, mutta taistelumekaniikoiltaan vielä syöpäisempi johtuen animemaisista tag-kombonjatko ynnä -burst-systeemeistä. Sentään blowback-hyökkäykset on palautettu hyökkäysvalikoimaan Atomiswaven yhden lisänapin turvin. Onneksi versusmoodia voi pelata myös ilman tag-tuubaa, mutta tämäkin moodi on osittain kustu sillä, että musa taukoaa ja alkaa alusta jokaisen turpakeikan jälkeen. Kerta jouduin pelaamaan tämän osan ilman MAME-huijausten auvoista apua, voin todeta vielä loppuun, että taitoni KOFfissa ynnä SNK-pomot still suck ass.
* King of Route 66, The: Segamaisen hupaista urpoutta pursuava autopeli, jonka pelattavuus on kuitenkin varsin hanurista: ajettavat rekat liikkuvat realistisen hitaasti ynnä jäykästi, paitsi että tietokonevastustajat kaasuttavat miten huvittaa. Radat ovat myös täynnä näkymättömiä seiniä ja mekaniikkoja on vähemmän kuin kolikkopelissä, jonka senkin suurin hohto on lähinnä legendaarisessa kabinetissa. Konsoliportille uutta sisältöä on ihan mukavasti, mutta ajamisen kuppaisuus tarkoittaa, ettei mikään pelimuoto oli erityisen nautittava.
*Kuri Kuri Mix: Epämaskuliininen ylhäältä kuvattu toimintapeli, jossa kumpaakin tattia käytetään ruudun kahdella eri laidalla olevan otuksen ohjaamiseen. Pelaajan tarkoitus on tehdä yksinään yhteistyötä etenemisen eteen, mutta hiomaton ja pinnallinen ylhäältä kuvattu pompintameno ei viihdytä omintakeisesta perusideasta huolimatta/johtuen.
*Love Hina Gorgeous - Chiratto Happening!!: Viimeinen sarjasta tehty lisenssipeli, jossa on alkuperäisen mangan hyvät ja huonot puolet hupaisasta hahmokatraasta typerään källikopelointihuumoriin. Normisankarittarien tapailun lisäksi on mukana myös källejä tatti-QTEitä ja mielenkiintoisempana osa-alueena tenttiinpänttäysmekaniikka, joka tarjoaa hulluja (ehkä englantia lukuun ottamatta) testikysymyksiä, joita pitää sitten sankarin pänttäämisen perusteella arvailla. Loppujen lopuksi ei kuitenkaan pelaamisen arvoinen, koska tekeleessä ei jostain syystä ole ollenkaan ääninäytelty päähenkilön tuskanpurskahduksia!
*Mabino x Style: Noitateemainen visuaaliromaani puolivillaisilla simulaatioelementeillä. Pelissä treenataan päähenkilön loitsutaitoja kuudella eri osa-alueella, ja opittuja manauksia voi sitten harvakseltaan käyttää itse tarinassa. Jos taidot tai valinnat kusevat, heittää peli yhden jokaiselle sankarittarelle pyhitetyistä osiosta alkuun. Viidennessä keississä kävi itselle näin huonoon tallennuskohtaan sopivasti osuen, joten lopetin meiningin pelin itseään tavallistakin toistavamman ja pitkäpiimäisen rakenteen takia. Veto olikin oikea, sillä myöhemmin arvosteluista kuulin, ettei hahmoilla ole edes omia loppuja. Kerta tyypit ovat musien lisäksi ainoa hyvä puoli, on meno aika Israelia.
*Magic Pengel - The Quest for Color: Puolijatko-osansa Grafitti Kingdomin tavoin Athena eli söpö ja omintakeinen mutta pelattavuudeltaan tylsää ensimmäisen persoonan haahuilua sekä tylsiä vuoropohjaisia taisteluja. Piirtosysteemi on tässäkin tekeleessä periaatteessa mielenkiintoinen, muttei minua innosta.
*Metal Saga: Melko paljon ensimmäistä Metal Maxia muistuttava JRPG-SHT, tietysti kuitenkin avoimella maailmalla ja mielenkiintoisilla mekaniikoilla. Paikoin peli on jopa NES-edeltäjäänsä käyttäjäepäystävällisempi, kuten vielä hitaammissa taisteluissaan joita ei voi automaattisesti nopeuttaa. Turbonapin takia jaksoin pelata muutamia tunteja, mutta naama prakasi yhtäkkiseen homogeeniseen luolastosokkeloon. Ainakin parempi kuin Metal Max Xeno.
*Metal Slug: Nappiähkyinen ja mekaniikoiltaan mielikuvitukseton kolmannen persoonan räiskintä, jonka estetiikassa on vain rippeet emosarjan hurmaavudesta.
*Michigan - Report from Hell: Uniikki muttei kovin hyvä ensimmäisen persoonan kauhuseikkailuntapainen, missä pääasiassa haahuillaan harmaissa ympäristöissä ja näperrellään päähenkilön kantamalla filmikameralla erilaisia kohteita kuvaillen. Etenemislogiikka on aika hakusessa ja meno etenkin länkkäriversiossa bugista, eli ainoaksi viihdyttäväksi puoleksi jää dubin katalysoima kenties tahallinen komedinen vire.
*Mini Bijo Keikan, The: Kolmannen persoonan toimintapeli, jossa oleellisinta on, että päätekijä on sama kuin Hong Kong 97:ssa. Todella kämäistä ja pinnallista pelattavuutta pahempaa on kauhea tekninen toteutus, etunenässä järkyttävä äänimiksaamattomuus. Surkeus menee jo niin pitkälle, ettei edes viihdytä. Ehkei ole kovin yllättävää, että kansanmurhasta kirjoittava kaveri myös perustaa paskalakeista?
*Musashi - Samurai Legend: Toimintaroolipeli, johon tuhouduin heti alkuunsa johtuen peräkkäisen tylsän ralliminipelin ja ylikestävän vihollismaratoonin yhdistelmästä.
*Mystical Ninja Goemon Zero: Pelattavuudeltaan kömpelö toimintaroolipeli, jossa myöskin sarjan perinteisempiä osia huomattavasti tylsempi ulkoasu ja huumori. Sisältää lisäksi tavallistakin turhempaa nappiähkyä sekä kämäistä tasoloikkimista. Working Designin julkaisematon lokalisaatio on käännökseltään selvästi tarkistusta vailla, mutta on myös ihme kyllä kuulemma jopa kerrankin parantanut pelin mekaniikkoja alkuperäiseen versioon verrattuna. No, siksi tekele varmaan veti lafkan nurin. Silti pikemminkin Goemon Plain Zero.
*Namco X Capcom: Puuduttava ja pinnallinen TRPG ilman taktiikkaa. Retrohahmot ja fanservice ovat mahtavia, tosin, samoin kuin fanikäännöksen huonous. "YOU STUPID WHORE!!!".
*Ninja Assault: Mekaniikoiltaan tuiki tavallinen valopyssyräiskintä lukuun ottamatta nuhaista pommihyökkäystä. Ruutusuunnittelu ja vihollisetkin ovat kuivaa settiä teemasta huolimatta. Ninja ASSault, ennemminkin!
*Nobunaga's Ambition - Iron Triangle: Vaihteeksi reaaliaikainen Nobunaga sarjan standardeillakin liialla näperryksellä ja hoopoilla taistelumekaniikoilla. Siisteintä onkin omien hahmojen tekeminen ja profiilien lukeminen. Orkesteroidut musat ovat hyviä, mutta niiden lyhyt kesto ja looppaamattomuus ei oikein sovi genreen.
*Nobunaga's Ambition - Rise to Power: Vuoropohjainen Nobunagailu ilman moninpeliä, eli paskaa.
*Outlaw Tennis: Pelattavuudeltaan pirun vaikea, mutta sisältää mielenkiintoisen hahmovalikoiman ja paljon avattavaa. Ei Mario Tennis, mutta ihan hyvä jenkkimäisesti lievän myötähävettävä vaihtoehto.
*Outlaw Volleyball: Hahmoiltaan muita sarjan osia köyhempi ja julkaisuaikanaan puhkikalutun lajinsa takia epämerkittävä tekele.
*Polaroid Pete: PC Enginen ja PSX:n Gekisha Boyn jatko-osa, eli jo lähtökohtaisesti mainio ja omintakeinen tekele. Pelattavuutta on uudistettu marginaalisesti; lähinnä ruutujen kolmiulotteisuus parantaa meininkiä sillä, että loikkiminen antaa lisäräpsittävää myös syvyyssuunnassa. Valitettavasti juoni vie tällä kertaa Japaniin, joten stereotypiat eivät tällä kertaa ole aivan yhtä absurdeja kuin edeltäjässä. Silti viittaukset aiempaan peliin ja muihin populaarikulttuurituotteisiin huvittavat jälleen, vaikka onkin hämmentävää, että suurin osa referentiaalisesta huumorista on kierrätetty suoraan yhdeksän vuotta vanhemmasta ykköosasta. Ainoat, mutta massiiviset miinukset ovat kaksinpelin puute ja se, että pääotsikon kuvan missaaminen on automaattinen gemari. Pelin ohella myyty valokuvaprintteri on muuten yksi hyödyttömimmistä videopelioheistuotteista koskaan.
*Princess Abarenbou: "Uge!" Perusidealtaan hieman Sakura Warsmainen roolipeli: juoni on jaettu jaksoihin, jonka aikana tehdyt valinnat vaikuttavat puolulaisten motivaatioon, jotka sitten muokkaavat näiden ominaisuuksia jokaisen episodin lopussa käytävässä taistelussa. Menoa mutkistaa kuitenkin lievä yhdistystoimintamaisuus: kaikkien hahmojen miellyttäminen on mahdotonta ja heidän käskyttämisensä itse mätöissä useimmiten perskipeyttää heitä entisestään! Idea on hauska ja estetiikka ynnä juonikohtaukset myös, ja taistelumenestyksen mukaan avautuva lisäkama antaa jälleenpeluuarvoa, vaikka hahmovälit eivät valitettavasti vaikuta pelin loppuun. Suurin ongelma on kuitenkin isot pelialueet yhdistettynä suht hitaaseen liikkuvuuteen, mikä kusee tutkistelua. (7/10)
*Psychonauts: Tasoloikka, jonka omaperäiset mutta rajoittuneet seikkailupelielementit eivät auta jaksamaan vain tyydyttävää peruspelattavuutta, todella rasittavaa hahmokatrasta ja epähauskaa huumoria. Kulttimaine on siis epäansaittu, osa miljoona.
*Quiz & Variety SukuSuku Inufuku 2 - Motto SukuSuku: Samaa settiä kuin edeltäjänsä, vaikka estetiikka on sekä graffan että musan puolelta kuppaantunut. Jälkimmäinen tosin voi johtua PS2:lle porttaamisesta. Pääasia on, että koirapallomuotoja on entisestään lisää ja että pilipaliversusmättömoodi on pelattavissa suoraan päävalikosta. (5/10)
*Radiata Stories
*Raw Danger: Omintakeinen katastrofikärvistelyseikkailu, joka on kuitenkin kaikilta osa-alueiltaan niin onnettomaton palikkamainen, että naama hajoaa.
*Robot Alchemic Drive: Kolmannen persoonan robottitoimintapeli, jonka maailmassa ihmiskuntaa hirviöiltä puolustavat laitteet näemmä suunniteltu jossain Bill Gatesin hikimajassa. Rakkineita ohjataan kaukona, eli niiden kämäisen QWOP-tasoisen liikehdinnän lisäksi pysyy kamerakulma siinä paikassa, missä ohjaajana toimiva ihmishahmo kököttää. Epätoivoiseen kärvistelyyn hajoaa hetimmiten ja yllättäen pelistä järjestetty Hypeturnaus oli myös harvinaisen hirveä.
*Rogue Galaxy: Pelattavuudeltaan hiomaton ja käyttäjäepäystävällinen sci-fi-ARPG jollain helvetin toimintapistelisäkällillä. Sentään pelin lopettamiseeni johtanut skenaario oli hupaisa: pieksin henkihievereissäni ekan pomon, johon upotin lisäksi kaikki päälle kymmenen parannusesinettäni kiitos AI-epäoikeitten kavereitteni perseilyn. Yhdentekevän juoniosion jälkeen jatkui peli aloituskaupungissa, jossa hetken löntystelyn jälkeen heitettiin keskellä toria naamalleni sattumanvarainen taistelu. Ehdin todeta "mitä v*ttua?" ennen kuin porukan eka morso löi toinen jalka haudassa olevan päähenkilön kuoliaaksi ja peli heitti minut alkunäyttöön. Tarkistin edellisen tallennuspisteen olleen ennen aiemmin mainittua pomomättöä ja heitin pelin helvettiin PS2:sta. No, moinen tekele ansaitisikin joutua ojasta allikkoon.
*Rumble Fish: Kämäiseltä näyttävä ja kämäisesti pelaava tusina-animujööti.
*Rumble Roses: Varsin obsoliitti naispainipeli, jonka ainoa etu jatko-osaansa on lähinnä tylsällä tavalla hölmö tarinapelimuoto.
*Sakura Taisen V Episode 0 - Kouya no Samurai Musume: Esteettisesti perusmainiota Sakura Warssia. Pelattavuus on kuitenkin ohjattavuudeltaan kömpelöä, liikelistoiltaan pinnallista ja kameraltaan kökköä pilipali-3D-mätkimistä. Sanalla sanoen Athenaa ja ennemminkin siis Sakura Taisen V Episode Plain 0!
*Samurai Warriors: Tyydyttävä, mutta kitukasvuinen hahmposse ja hajottavat linnakentät ovat nihkeitä. Haarautuvat juonet ovat sarjalle uniikki ja siisti ominaisuus. (6/10)
*Samurai Warriors 2: Köyhä verrattuna 3:een eikä yhtä uniikki kuin ykkönen. Myös japanidubbivaihtoehto uupuu, eli aika paska.
*Shadow Hearts - From the New World: Tavallistakin kamalampi JRPG-SHT johtuen satunnaismättöjen päälle heitetyistä pakollisista normitaisteluista, hyökkäyksissä suoritettavissa QTE-kohtauksissa sekä karseimmasta koskaan kuulemastani taistelumusiikista. 1900-luvun puolivälin Yhdysvallat on sentään tässä genressä vähän nähty teema.
*Shin Megami Tensei - Lucifer's Call: Ulkonäöltään ja sisällöltään melko kuppainen raakile, eli normi-JRPG. Tunnelma ja juoni ovat OK, mutta nekin ovat pitkälti vain köyhän miehen SMT 1-johdannaista. Mörköjen Pokemonmaiset mekaniikat ovat jees, mutta muuten sarjan ykköspeli on kaikin puolin parempi kuin tämä tekele.
*Shin Megami Tensei - Persona 3 FES: Paska pelattavuus, huono juoni, huonot hahmot. Junpei on ihan jees.
*Shin Megami Tensei - Persona 4: Pari god-tier-hahmoa vuorovaikutuksineen ei pysty hyvittämään ripulia pelattavuutta, hajottavaa aikarajamekaniikkaa ja köyhää juonta. Chie, Kanji ja Matsunaga ovat jonkinnäköinen lohdutus kaiken kärvistelyn jälkeen, kuitenkin.
*Shine - Kotoba o Tsumui de: Tapailusimulaattori, jonka kusee ihan sika hajottava ja puuduttava dialogisysteemi, joka sisältää rulettimaisesti valittavia puheenaiheita ja niiden välillä valitsemista ihan hiton monta kertaa putkeen per tapaaminen. Loisteen sijasta ennemminkin kehotus kuolemaan!
*Shining Force EXA: Pelattavuudeltaan että etenkin juoneltaan epäinspiroitunut ARPG, jossa sentään hupaisan Earth Defense Forcemaiset eli ruudunpäivityksen polvilleen saavat vihollislaumat. Estetiikka on myös välttävää; etenkin parin hahmon ääninäyttely on niin ärsyttävää, ettei heidät heittää vaihtopenkille ainoastaan audiollisista syistä. Ainoa mielenkiintoinen puoli onkin kotilinnan rakentelu- ja asuttamismekaniikka, joka ei sekään riitä tämän liukuhihnakaman hinaamiseen.
*SkyGunner: Graffatyyliltään omintakeinen mutta epämiellyttävä lentosimulaattoriräiskintä, jossa hajottavan kiikkerät ja muutenkin huonosti suunnitellut ohjaukset.
*Soul Nomad and the World Eaters: Mekaniikoiltaan Disgaemaista sillisalaattia, juoneltaan ja hahmoiltaan vastaavaa, epähauskaa urpoilua. Perus-NIS-SRPG, kaiken kaikkiaan.
* Speed Racer: Mielenkiintoinen mekaniikoiltaan, rosteriltaan hupaisa ja estetiikaltaan siisti, mutta ohjaus on kuppaista, ratasuunnittelu mitäänsanomatonta ja koko touhu hyvin hiomatonta. Eli aika Gandhin F-Zero GX.
*Street Fighter EX3: Naurettavan hidas ja suolana haavoihin liikkuvuudeltaan surkea 3D-mättö. Voisi olla tragikoomisella tavalla lievästi viihdyttävä, jos valtaosaa rosterista ei oltaisi tuhlattu vanhoihin kehnoihin Street Fighter II-naamoihin.
*Street Fighter III - Third Strike: Pelattavuudeltaan ja naamavalikoimaltaan välttävä mättöpeli, mutta silti paras Street Fighter. Mekaniikat ovat vehkeestä EX-hyökkäyksiä lukuun ottamatta ja kitukasvoinen hahmovalikoima on säälittävä kroppakierrätyksen ja iteraatioiden määrän huomioon ottaen. Graffat ovat sentään edelleen hienoja, taustoja lukuun ottamatta.
*Stretch Panic: Perusidealtaan omaperäinen mutta pinnallinen ja peliloopiltaan hajottava toimintapeli, jossa hyökätään viholliseen tarraamalla ja tätä venyttämällä. Pääosan sisällöstä vievät pomot viihdyttävät jonnin verran huolimatta yhdestä hyökkäystavasta, mutta pääosan peliajasta vievä normivihollisten (järkyttävien kokoisten tissien) grindaaminen puuduttaa välittömästi. Ennemminkin siis Retch Panic.
*Suikoden III: Maailmaltaan ja hahmoiltaan mielenkiintoinen JRPG käyttäjäepäystävällisyyden, sattumanvaraisten taisteluiden ja hitaiden vuoropohjaisten mättöjen perinteisellä yhdistelmällä. Eli Suikoden HYYY, more like.
*Summer Heat Beach Volleyball: Passeli rantalentispeli, jossa löytyy silmänruokaa kummankin sukupuolen edestä. Hahmot ovat aika standardimaisia, mutta ihan tyydyttäviä ja jonkin verran kustomoitaviakin.
*Steambot Chronicles: Hurmaavahko toimintaseikkailu kiitos yksityiskohtaisen maailman ja hupaisten dialogivaihtoehtojen, joihin lukeutuu esimerkiksi asevarustelurallista hurskasteleminen. Valitettavasti pelin elämänsimulaatioelementit on yhdistetty huonosti eli olemattomasti itse pelattavuuteen, joka on muutenkin pidemmän päälle tuskaa kuivien taistelujen, kuppaisen kameran ja yleisen käyttäjäepäystävällisyyden takia. Tarinan keskipisteenä toimivan bänditeeman huomioiden on myös tragikoomista, että musiikkien instrumentaatio on jotain FFVII-tasoa. (7/10)
*Tales of the Abyss: Tarinankerronnaltaan, pelisuunnittelultaan ja vaikeusastebalanssiltaan harvinaisen hajottava JRPG, jonka ainoa pidettävä puoli on päähenkilö, jota, kuten pelaajaakin, pannaan jatkuvasti perseeseen.
*TimeSplitters: Pilipalimainen, mutta viihdyttävä FPS. Moninpeli on etenkin hauskaa, jos tässäkin yhteydessä arkaaiselle kasalle paskaa nimeltä PS2 jaksaa hommata täysin epälegitiimin multitapin. (7/10)
*Tokimeki Memorial 3 - Yakusoku no Ano Basho de: Kieltämättä taantunut mutta ei täysin epäpidettävä emosarjan miltei-listijä. Hahmojen 3D-graffat ovat vähemmän yllättäen huonoja verrattuna käsin piirrettyihin, mutta ainakin tarjoavat enemmän animaatiota. Pelattavuussaralla uusista mekaniikoista pukeutumissysteemi on hirvittävä, muut lisukkeet usein myös kömpelösti toteutettuja mutta helpommin hahmotettavia ja siten paikoitellen viihdyttäviä rosoisuudessaankin. Myös sekä nais- että mieshahmot ovat parempia kuin kakkosessa, vaikkeivät yllä ykkösen tai nelosen tasolle. Pioneeri etenkin joukkorahoituskusetuksessaan. (5/10)
*Twinkle Star Sprites - La Petite Princesse: Edeltäjäänsä liian vähän uudistava, teknisesti edelleen dramaattinen lisämoeilu epätyydyttävillä polygonigraffoilla. Uudet hahmot ovat ihan hauskoja, tosin.
*Urban Reign: Areenamätkintä, jonka epäinspiroitunut yhdysvaltalaisjengiteema vaikuttaa japanilaisfirman tekemänä silkalta kyyniseltä kalastelulta. Pelattavuus on myös melko tavanomaista beat em up -settiä, paitsi että torjunta on korvattu kaikkivoipaisella väistömanööverilla, josta tietokonevastustajat repivätkin kaiken irti. Tämä yhdistettynä toisesta ulottuvuudesta tuleviin erikoishyökkäyksiin, joita voi käyttää (tietokonevastustajille käytännössä ehtymättömän) supermittarin turvin myös kesken kombon tekee yksinpelistä saatanan raivostuttavan kaikkein helpoimmallakin vaikeusasteella. Onneksi tarinamoodi on myös kengännauhamaisuudessaan sekä itsensätoistavuudessan omaa luokkaansa ja hahmot voi hommata neljää pelaajaa tukevaan moninpeliin huijauskoodeilla.
*Under the Skin: Nimittäisin tätä lasten GTA:ksi, ellei kyseinen pelisarja jo olisi kakaroille suunnattu. Pointtina on pelata avaruusoliolla, joka naamioituu pienissä ja vähälukuisissa kentissä vaappuviksi ihmisiksi ja rääkkää heitä erilaisilla kepposesineillä. Idea on omintakeinen, mutta pelattavuus on todella itseään toistavaa ihmishahmojen inventaarioiden loppuun käyttämistä ja seuraavaan suhaamista, sisältöä on pirun vähän ja tekeleen huumori puhevikaisine dilleineen ja piereskelyineen tuo pahasti mieleen Cloverin tekeleet. Nimensä veroinen eli melkoisen ärsyttävä tapaus, siis.
*Unison - Rebels of Rhythm & Dance: "If you dance, you go to jail." Esillepanoltaan perusveikeä rytmipeli, jossa syystäkin uniikki pelattavuus: kumpaakin tattia heilutellaan musiikin tahdissa eri suuntiin. Käyttöliittymä antaa eleille reagointiaikaa niin vähän, että meininki menee enemmän ulkoaopetteluksi kuin rytmissä pysymiseksi. Homeinen nappien painelukin voittaa kyseisen kuran.
*War of the Monsters: Kameraltaan ja kontrolleiltaan kömpelö ynnä kämäinen kolmannen persoonan nujakointi. Pelaa mieluummin King of Monsterssia.
*Way of the Samurai 2: Perusidealtaan ihan hauska toimintapeli, jossa vähän simulaattorimaisesti ajan kulun kanssa haahuillaan paikasta toiseen ja suoritetaan vapaasti tehtäviä ynnä muita hommeleita. Itse pelattavuus ei viihdytä johtuen hahmon etanamaisesta liikkumisnopeudesta, tavallistakin rupuisemmasta kamerasta sekä yleisestä hiomattomuudesta.
*Zombie Hunters 2: Wiin Oneechanbaraakin pinnallisempi eli jo sika monotoniseksi käyvä mätkintä, jossa myös aivan liian pitkät kentät.