Психологія особистості злочинця

психологію злочинців 

	

	

	 ЗМІСТ. 

	

	 | | | 

	| Вступ | 3 | 

	|------------------------------------------------- -----------------| | 

	|----------- | 5 | 

	| | 8 | 

	| Біологічні та соціальні теорії про особистість злочинця | 9 | 

	|---------- | | 

	| Роль потреб у формуванні особистості злочинця | 10 | 

	|------------- | 12 | 

	| Роль соціального середовища | 22 | 

	|------------------------------------------------- ---------- | 25 | 

	| Два підходу при вивченні особистості злочинця: | | 

	| соціально-типологічний та соціально-рольовий | 27 | 

	|-------------------------- | | 

	| Психологія злочинця-вбивці | | 

	|---------------------------------------------- | | < br>| Психологія злочинця-терориста | | 

	|----------------------------------------- | | 

	| Психологічні аспекти необережної | | 

	| злочинності ------------------ | | 

	| | | 

	| Література | | 

	|------------------------------------------------- -----------------| | 

	|-------- | | 

	

	 ВСТУП. 

	

	 Для нашого часу характерно значний розвиток психологічноїнауки, проникнення її в усі сфери людської діяльності,використання даних психології у вирішенні на науковій основі питаньвдосконалення роботи правоохоронних органів, глибоке дослідженняпсихологічного аналізу особистості і юридичної діяльності, що спираєтьсяна вивчення основних психологічних явищ, процесів, станів, їхособливостей у правовій сфері (потреби, мотиви, цілі, темперамент,установка, соціальна спрямованість та інші характеристики особистості). 

	

	 Необхідність вивчення особистості злочинця диктується, перш за все,потребами практики боротьби зі злочинністю. 

	

	 Психологія досліджує механізм імунітету особистості в криміногенноїситуації і через пізнання його закономірностей розробляє рекомендаціїобласті індивідуальної профілактики злочинності. У рамках кримінальноїпсихології досліджуються психологічні особливості особистості не тількинасильницьких, але і корисливих злочинців, структура і психологічніособливості злочинних груп. 

	

	 В особливому розділі розглядаються психологічні аспекти необережноїзлочинності. 

	

	 Різні наукові дисципліни по-різному підходять до генезисуправопорушень. Так, В. Н. Кудрявцев пише наступне: «Структураконкретного правопорушення може бути проаналізована з різних точокзору. Юридичний підхід характеризує його як діяння, що складається зчотирьох елементів: об'єкта, об'єктивної та суб'єктивної сторін і суб'єкта. 

	Для кримінології, соціології та психології більш продуктивним є динамічний,генетичний підхід, який дозволяє вивчити поведінку людини в розвитку. Зцієї точки зору конкретне правопорушення є процесом, який розгортаєтьсяяк у просторі, так і в часі. Більше того, оскільки нас цікавлятьпричини правопорушень потрібно враховувати не тільки самі дії,утворюють заборонений законом вчинок, а й деякі попередні їмподії. Таким чином, розкривається генезис протиправної поведінки, т.тобто його походження і розвиток »[1]. 

	

	 Далі Кудрявцев зазначає:« Процес формування особистості хоча іцікавить право і кримінологію, але, строго кажучи, не є предметомїх вивчення: це справа педагогіки, психології, соціології та інших наук пролюдині »[2]. 

	

	 Після виходу в світ робіт Ч. Ломброзо, що з'явилися по суті початкомвивчення особистості злочинця, в ряді країн стали проводитися дослідженняпсихологічних властивостей правопорушника, в яких вчені намагалися знайтистрижневу причину злочинної поведінки. Незалежно від напрямків і шкілвони прагнули зрозуміти, чому людина скоює злочини, незважаючи натяжкість встановленого покарання; чому не зупиняється, випробувавши його;чому здійснює корисливі злочини, не маючи часом матеріальної потреби. 

	Відповіді на ці питання вимагали діалектичного підходу до пізнання самогоявища - злочинності, що в тих історичних умовах здійснити булонавряд чи можливо, хоча деякі спроби робилися вже тоді. 

	

	 У нашій роботі ми відобразили ті теорії, дослідження, прикладиякі дадуть можливість охарактеризувати психологію злочинця зточки зору сучасних дослідників даного питання. 

	

	 БІОЛОГІЧНІ І СОЦІАЛЬНІ ТЕОРІЇ 

	

	 про особу злочинця. 

	

	 Недоліки процесу соціалізації не можуть бути зрозумілі позапсихофізіологічної основи соціалізації, без аналізу його рефлекторно -емоційної сторони. «Причому кожного разу треба мати в полі зору обидвізмикається в психології боку справи: соціальну і фізіологічну, бо,дійшовши до індивіда та його емоцій, ми завжди доходимо і до їх матеріальноїоснови, тобто фізіології індивідуального організму »[3]. 

	

	 Успішна соціалізація в процесі розвитку і становлення особистостізумовлюється наявністю досить міцних соціальних гальм івнутрішнього контролю. 

	

	 Умисел виникає в процесі мислення. На його формування надаютьвплив поняття і уявлення, не відповідають громадськомуправосвідомості. 

	

	 Наскільки особистість заражена антигромадськими поглядами, яку маєсоціальну спрямованість, вдається з'ясувати, лише розглянувши комплекс їїпотреб, інтересів, мотивів дії. Збочені потреби і ті,задоволення яких суб'єкт не заслуговує або які суспільство порівнем свого розвитку не в змозі задовольнити, суб'єктивні інтереси,що суперечать суспільним, сприяють виникненню антигромадськихвластивостей особистості. 

	

	 На формування протиправного умислу впливає і тип нервової системи,темперамент, характер. Але це питання неясний і залишається спірним черезвідсутність серйозних наукових досліджень у цій області. 

	

	 постулюванні факту, що злочинність обумовлена, перш за все,соціально, зовсім не означає, що ігноруються індивідуальні властивостіособистості при вивченні злочинної поведінки. Різні сторони особистості, відприроди здібностей і до природи поводження, що відхиляється, складаютьпредмет дуже гострої, багаторічної дискусії вчених, таких як Б. Г. 

	Ананьєв, А. Н. Леонтьєв, Б. Ф. Ломов, С. Л. Рубінштейн, К. К. Платонов таін 

	

	 Б. Г. Ананьєв пише: «Не відокремлення людини як суб'єкта і об'єкта історії від природи, не ігнорування людської природи як біологічного начала в людській організації, а діалектична єдність історії та природи, перетворення природи історичним шляхом - така традиція марксизму »[4]. 

	

	 Але загальні відомості про біологічне і соціальне в особистості не дають прямої відповіді на багато важливих питань: які індивідуальні особливості, починаючи з якого періоду, в якому поєднанні з іншими умовами життєдіяльності , виховання і навчання здатні дати ті чи інші відхилення у свідомості й поведінці дитини, дорослої. Через складність, багатомірності, взаємообумовленості зв'язків соціального і природного в особистості ці питання представляють для дослідника досить складно вирішує проблему. На це вказує, зокрема, Б. Ф. Ломов: 

	 «Щодо зв'язків біологічного і психічного навряд чи доцільно намагатися сформулювати деякий універсальний принцип, справедливий для всіх випадків. Ці зв'язки багатопланові і багатогранні. В одних вимірах і за одних певних обставин біологічне виступає по відношенню до психічного як його механізм (фізіологічне забезпечення психічних процесів), в інших - як передумова, в третьому - як зміст психічного відображення (наприклад, відчуття станів організму), в четвертих-як фактор , що впливає на психічні явища, в п'ятому - як причина окремих актів поведінки, шосте - як умова виникнення психічних явищ і т. д. ». [5] 

	

	 Аналіз соціального і біологічного в особистості передбачає перш за все розгляд співвідношення цих факторів у процесі соціального розвитку, формування особистості. Спробу зіставити співвідношення біологічного і соціального на різних ієрархічних рівнях структури особистості в процесі її онтогенезу свого часу зробив К. К. Платонов, показавши, що співвідношення цих чинників неоднаково в різних підструктури. 

	

	 Непряме, опосередкований вплив соціального фактора на особливості біологічної підструктури не менш очевидно, як і вплив біологічного на підструктуру спрямованості, хоча стать, тип і структуру нервової системи, патології та задатки людина одержує при народженні. Відомі такі явища, як "недільні діти», «діти карнавалу», діти, зачаті п'яними батьками і що з'являються на світ з різними патологіями нервової системи, що утрудняють їх соціальну адаптацію. Так, за даними, наведеними Ф. Г. 

	 кутових, спостереження за 1500 породіллями показали, що різні відхилення в організмі дітей спостерігаються у 2% непитущих матерів, у 9% помірно п'ють і у 

	 74% матерів, що зловживають спиртним . [6] 

	

	 Ці факти свідчать про те, що навіть біологічна підструктура,де мова йде про суто вроджених і спадкових властивостях індивіда, невільна повністю від впливу середовища, що впливає на нього опосередковано,через організм матері. 

	

	 Досить складним виявляється також взаємодія біологічного ісоціального фактора на вищій підструктури спрямованості, що виявляється,перш за все, в особистісних якостях і поведінці людини, в характері йогосоціальної активності. Як відомо, героями і злочинцями не народжуються,а стають, і, отже, у формуванні цих якостей провідне місцеприділяється соціальним, прижиттєвим факторів: виховання, навчання, впливусередовища. 

	

	 Однак було б неправильно взагалі ігнорувати роль біологічнихчинників у формуванні соціальних якостей особистості. 

	

	 Як справедливо зазначав А. Н. Леонтьєв: «Парадокс в тому, щопередумови розвитку особистості за самою суттю своєю безособові. Особа,як і індивід, є продукт інтеграції процесів, що здійснюють життєвівідносини суб'єкта. Існує, однак,фундаментальна відмінність того особливого освіти, яку ми називаємоособистістю. Воно визначається природою самих вражаючих його відносин: цеспецифічні для людини суспільні відносини, в які він вступає всвоєї предметної діяльності ». [7] 

	 Таким чином, виявлення так званих психобіологічний передумовасоціальної поведінки як несприятливих властивостей психіки і організму,які утрудняють соціальну адаптацію індивіда, є аж ніяк несамоціллю, а має свій сенс, насамперед у зв'язку з превентивноїпрактикою, тому що дозволяє проводити виховно-профілактичнудіяльність з урахуванням всіх, у тому числі і індивідуальних факторів,обумовлюють відхилення в поведінці та свідомості особистості. Несприятливіпсихобіологічний передумови вимагають, як правило, додаткових якпсихолого-педагогічних, так і медичних коригуючих заходів івпливів. 

	

	 Суспільство може і має попереджати злочинну поведінку індивідів,які мають несприятливу органічну обтяженість, але при цьомусоціально-виховні профілактичні програми повинні будуватися зурахуванням цих що мають несприятливий характер психобіологічнийособливостей частини правопорушників. Звідси зрозумілий той інтерес, якийвиявляють до цього питання представники різних галузей психології,кримінології, медицини, що досліджують проблему поводження, що відхиляється ізлочинності. 

	

	 Г. А. Аванесов виокремлює такі біологічні передумови, що граютьнегативну роль в поведінці людини: 

	 • патологія біологічних потреб, нерідко що стає причиною сексуальних збочень і статевих злочинів; 

	 • нервово-психічні захворювання (психопатії, неврастенії, прикордонні стану), які підвищують збудливість нервової системи, зумовлюють неадекватну реакцію і ускладнюють соціальний контроль за діями; 

	 • спадкові захворювання, особливо обтяжені алкоголізмом, якими страждають 40% розумово відсталих дітей; 

	 • психофізіологічні навантаження, конфліктні ситуації, зміна хімічного складу навколишнього середовища, використання нових видів енергії, які призводять до різних психосоматичних, алергічних, токсичних захворювань і служать додатковим кримінальним чинником. 

	

	 [8] 

	

	 РОЛЬ ПОТРЕБ У ФОРМУВАННІ 

	

	 особу злочинця. 

	

	 Один з істотних компонентів причинного комплексу злочинності --незадоволення запитів людей у сфері споживання, розрив міжпотребами в матеріально-товарних цінностях або послугах і можливостямиїх реалізації. 

	

	 Потреби складаються під впливом минулого. Стандарти минулогоукладу життя діють на актуальні потреби людей завдяки їх особистимдосвіду і досвіду попередніх поколінь (через безпосередній контакт і здопомогою масових комунікацій). Установка «жити не гірше, ніж раніше»,охоплює як рівень життя в цілому, так і його окремі показники,стосується і більш віддаленого минулого. Знання про нього, проте, завжди доситьприблизні, а подання в значній мірі спотворені. Причомуодні сторони минулого соціального життя, як правило, перебільшуються, в тойчас як інші - суттєво зменшуються, внаслідок чого минулеідеалізується і сприяє невиправданого зростання потреб. 

	

	 По-друге, потреби диктуються прогнозованим майбутнім. Населення всвоїх уявленнях про можливі зміни в укладі життя звичайно требапрогнозами, а також керується формулою «завтра жити негірше, ніж сьогодні ». Додатковий зростання потреб може бути викликанийнеправильним плануванням, занижують терміни виконання тих чи іншихнародногосподарських завдань, поспішними обіцянками відповідальних організаційі відомств. 

	

	 По-третє, потреби людей формуються в результаті порівняння зжиттям інших соціальних груп і прошарків. Порівняння здійснюється черезщоденне спілкування з оточуючими і через масові комунікації. У цьомувипадку діє установка «жити не гірше, ніж інші». 

	

	 По-четверте, формування потреб підпорядковується принципу 

	«Відповідності» можливостей. Характер праці, наприклад, у свідомості людейпов'язаний з більш-менш визначену якість дозвілля, ступенемсуспільного визнання і розмірами заробітку; розміри заробітку, у своючергу, - з якістю і різноманітністю споживаних благ і т. д. 

	Відповідності такого роду мають як об'єктивні підстави (наприклад,необхідність повного і своєчасного відшкодування витрат фізичної тарозумової енергії), так і суб'єктивні. Важливе значення кримінологічнемає суперечливість засвоєної рольової інформації, що пов'язано в рядівипадків з суперечностями в самому змісті соціальної ролі, їїдвозначності, «вбудованою» в цю роль. 

	

	 Сама по собі суперечливість внутріролевих вимог в якійсь мірінеминуча: у цьому відбивається соціальний, суперечливий характер самихпроцесів економічного і соціального розвитку. Більше того, усвідомленнятаких протиріч може послужити мотивуючим стимулом для їх подоланняшляхом удосконалення суспільних зв'язків і відносин, поліпшення ірозвитку відповідного законодавства. 

	

	 Вихід внутріролевого конфлікту залежить від: а) розміру соціальних, правових, моральних санкцій, очікуваних у зв'язку зтим чи іншим варіантом поведінки (як позитивних, так і негативних); б) очікуваної ступеня їх реальності, близькості, невідворотності; в) ставлення індивіда до своєї соціальної ролі в цілому і до її складовихелементів у тому числі (ототожнення або відчуження). 

	

	 У разі якщо суперечливі вимоги соціальної ролі не мотивують конструктивного поведінки, спрямованої на позитивне усунення, подолання цих протиріч, відбувається адаптація, пристосування індивіда до її вимог. Результат такого пристосування і залежить від взаємодії зазначених моментів (характер і реальність санкцій, ототожнення з роллю або відчуження від неї). 

	

	 РОЛЬ СОЦІАЛЬНОЇ СЕРЕДОВИЩА. 

	

	 Оперувати терміном «особистість злочинця» означає, що мова йде про 

	«Соціальне обличчя» людину, яка вчинила злочин. Прикримінологічне вивченні важливим є аналіз особистості у взаємодії зсоціальним середовищем, оскільки злочинну поведінку породжує не сама по собіособистість або середовище, а саме їх взаємодія. 

	

	 Соціальна середовище - це суспільство, не тільки об'єктивні умови іобставини, які визначають поведінку?? еловека, а й безперервнадіяльність людей, які створюють і змінюють зазначені обставини, --людей як продукту та джерела соціального розвитку. 

	

	 Особистість злочинця являє для кримінальної психології ісамостійний інтерес, тому що вона не просто відображає певні зовнішніумови, але є активною стороною взаємодії. Для неї характернасвідома, цілеспрямована діяльність. 

	

	 Таким чином, зв'язок соціальних умов з злочинною поведінкою носитьскладний характер, причому завжди соціальні умови проявляються взлочині, заломлюючись через особистість. У ряді випадків вони в процесітривалого специфічного соціального взаємодії накладаютьвідносно стійкий відбиток на особистість і породжують не окремізлочинні акти, а стійку протиправну орієнтацію, якапроявляється в комплексі правопорушень. Така особистість здатна здійснюватизлочину навіть при мінливих умовах, якщо не змінилася вона сама,пристосовуючи при необхідності для себе середовище і долаючи виникаючіперешкоди. 

	

	 Видається, що відмінність злочинної поведінки від правомірногокорениться в системі ціннісних орієнтацій, поглядів і соціальних установок,тобто у змістовній стороні свідомості. Самі по собі злочину не можнарозглядати з точки зору їх зовнішньої характеристики на якісь особливідіяння, які вимагають необхідних фізичних і психічних можливостейіндивіда. Загально визнано, що саме в координатах ціннісно-нормативноїсистеми особистості і соціального середовища, їх взаємодії треба шукатибезпосередні причини злочинної поведінки. Звичайно, мова йде нестільки про декларованих, бажаних морально-правових ідеалах і вчинках,скільки про безпосередніх життєвих уявленнях, які закріплюютьсясуспільною практикою у свідомості і діяльності людини. Крім того,система цінностей суспільства і особистості розглядається не тільки яквихідна сторона соціальної взаємодії, але і як його результат,що впливає на подальшу взаємодію. Не залишаються без уваги і умовиїх формування, реалізації, функціонування. 

	

	 Таким чином, при дослідженні виникає необхідність комплексноїоцінки взаємозв'язку різних характеристик середовища і особистості. 

	

	 Злочинність - це не тільки сукупність злочинних діянь, але йсукупність осіб, які їх здійснюють. Не випадково при дослідженністану, структури і динаміки злочинності аналізуються не тільки фактизлочинів, але і контингент злочинців. Узагальнення суб'єктивних данихдозволяє точніше прогнозувати динаміку злочинності, її вплив насоціальні процеси, науково обгрунтовано будувати організацію боротьби ззлочинністю, удосконалюючи підсистему корекції криміногенної деформаціїособистості та оптимізуючи взаємодія останньої з соціальним середовищем. 

	Злочинність також можна розглядати в рамках взаємодії соціальноїсередовища і особистості, але вже на типове рівні середовища, особи, їхвзаємозв'язку. 

	

	

	ДВА підходу при вивченні Особа злочинця: СОЦІАЛЬНО-

	Типологічний та соціально-рольовий. 

	

	 Психологічна типізація особистості є один з методів пізнанняданого явища, але необхідно вивчати особистості конкретнихзлочинців з відповідним теоретичним узагальненням отриманих даних. 

	

	 Механізм соціальної детермінації злочинності вимагає поєднання двохпідходів при вивченні особистості: соціально-типологічного та соціально -рольового. У першому випадку аналізуються насамперед соціальна позиціяособистості, що відповідають їй соціальні норми, їх сприйняття і виконання. 

	Акцент робиться на соціальній зумовленості поведінки особистості якоб'єкта соціальних впливів. 

	

	 У другому випадку особистість розглядається як активний діяч,суб'єкт суспільних відносин. Соціально-рольовий підхід дозволить побачитипозиції та функції, які об'єктивно криміногенних, так як вони накладають наособистість обов'язки, що суперечать чинному праву, і вона можевиконати їх тільки ціною правопорушення; пред'являють до неївзаємовиключні вимоги, що веде до соціально-правових конфліктів;виключають особистість зі сфери дії необхідної для неї сукупностіпозитивних дій і т. п. Соціально-типологічний підхід дозволяєзрозуміти, яку особистість формують обставини, до яких соціальнихпозиціями і ролями вона готова, як у відповідних типових ситуаціяхмає намір долати перешкоди, вирішувати конфлікти і т. п. Виявленнятого, чому негативно відхиляється від соціальних норм поведінка взялоконкретний характер, вимагає етико-правової оцінки відповідних позицій,ролей, зв'язків і відносин, а також особистісних характеристик. Вельмиістотно і те, наскільки поширена в суспільстві тип особистості,продукує злочинну поведінку, як він співвідноситься з іншими типамиособи, які його соціально-економічні, соціально-психологічні тапсихологічні детермінанти. 

	

	 Одне з основних питань кримінальної психології це, - виділення внутрішніх особистісних передумов, які у взаємодії насамперед з типом мотиваційної сфери особистості з певними факторами зовнішнього середовища можуть створити для даної особистості криміногенну ситуацію. 

	

	 Психологічна залежність злочинців відрізняється за своїм характером від аналогічної особливості, яка притаманна більшості людей. 

	

	 Кажому людині вже в силу соціального характеру його розвитку та виховання властиве прагнення до об'єднання з іншими людьми для задоволення своїх потреб, досягнення особистих і спільних цілей. У цих об'єднаннях людина неминуче займає певну позицію, в тому числі і залежну, підпорядковану. Однак на відміну від вбивць право слухняні люди здатні вийти з групи, піти від не задовольняє або травмує їх контакту або намагатимуться змінити своє ставлення 

	 (внутрішню позицію) до таких обставин. 

	

	 Для багатьох вбивць, наприклад, ситуація принципово інша. Контакт з ким -або іншим (в побутових відносинах-з жертвою злочину) набуває дляних вкрай важливий, життєзабезпечуючих характер. При цьому сам злочинецьприписує жертві здатність задовольнити його потреби, а потім у тійабо іншій формі вимагає цього задоволення 

	

	 Системний підхід дає можливість глибоко і на сучасному науковомурівні досліджувати цю проблему. Головні положення цього підходуполягають в наступному: 

	 • особистість правопорушника досліджується як складна ієрархічна система, в якій виокремлює елементи, що мають прямий зв'язок з злочинною поведінкою; 

	 • особистість правопорушника пізнається через його діяльність, через взаємодію з соціальним середовищем; 

	 • поряд з особистістю і діяльністю обов'язковим елементом дослідження є середовище, що оточує індивіда, особливо соціальна мікросередовище. 

	

	 Основна мета дослідження - виявити значимі у генезі злочинногоповедінки елементи цих підсистем. 

	

	 Дослідження показали, що для різних видів злочинів 

	(насильницьких, корисливих, необережних) характерні різні спотворення вмотиваційній сфері правопорушника. 

	

	 психологію злочинців - УБИВЦІ. 

	Особистість насильницького злочинця характеризується, як правило, низькимрівнем соціалізації, що відображає проблеми та недоліки трьох основних сфервиховання: сім'ї, школи і виробничого колективу. Мотиваційнасфера цієї особистості характеризується егоцентризмом, стійким конфліктом збільшістю представників навколишнього середовища, виправданням себе. 

	

	 Алкоголь у такій групі, як правило, є каталізатором, що активізує злочинну установку. 

	

	 При системно-структурний підхід до аналізу генезису відхиленогоповедінки встановлено, що близько 85% злочинів проти особистостіздійснюється особами, пов'язаними з потерпілими діловими, родинними,інтимними та іншими стосунками, і злочин є кінцевою фазоюконфлікту, що виник в результаті цих відносин. 

	

	 Таким чином, психологічні дослідження особистості злочинця даютьможливість виявити справжні мотиви і причини конфліктної ситуації інамітити шляхи їх подолання, тобто здійснити індивідуальнупрофілактику. 

	

	 Досить актуальним для профілактики насильницьких правопорушень було бздійснення контролю за психічним станом емоційно нестійкихосіб (афекти у прихованій формі) і корекція ці станів, що здійснюєтьсяспеціальною психологічною службою. 

	

	 При з'ясуванні механізму утворення злочинного наміру не обхіднопоєднувати знання загальних закономірностей злочинності з глибоким вивченнямособистості злочинця. Останньому багато в чому сприяє знайомство зсоціальними групами, членом яких є даний індивідуум. Вивченняструктур взаємин, що існують у найближчому шей середовищі цієї особи, знанняпсихології соціальних груп, членом до яких є ця особистість,необхідно для розкриття зв'язки особи товариства, зв'язку індивідуального ісуспільної свідомості. Товаристві ве особа будь-якої людини багато в чомузумовлено вмістом його «мик Ромир». 

	

	 Психологічна структура цього «мікросвіту» служить потужнимкаталізатором індивідуального поводження. Характер поведінки залежитьзмісту відповідних норм поведінки навколишнього середовища. 

	

	 Аналіз "мікросвіту» сприяє складання об'єктивної характеристикиособистості злочинця: розкриває рівень соціалізації. Актуальними длякримінальної психології є: проходження так званих «маргінальних»особистостей, основними характеристиками яких є внутрішнясоціальна нестабільність. Для «маргіналів» характерна нездатністьособистості досить глибоко і повно засвоїти культурні традиції тавиробити відповідні соціальні навички поведінки того середовища, в якуця особистість виявилася впровадженої: житель сільської «глибинки» вимушенийжити і працювати у великому місті, доросла людина, що переселився вобласть, де говорять чужою йому мовою, і не знає традицій ізвичаїв даної місцевості і т. п. 

	

	 «маргінальна» особистість відчуває високе соціальне напруження ілегко вступає в конфлікт з навколишнім соціальним середовищем. Внутріролевойконфлікт виливається в злочин у випадку, коли 

	

	 • вимоги одного сегмента (складової частини) соціальної ролі про тіворечат вимогам іншого сегмента ролі; 

	

	 • можливий вихід з цієї ситуації полягає в порушенні тих рольових вимог, дотримання яких забезпечує кримінально-правовим примусом; 

	

	 • санкції - як позитивні, так і негативні (економічні, з-них, правові, моральні), які перешкоджають такому результату, або недостатні, або нереальні; 

	

	 • особа відчужено від сегментів соціальної ролі, які суперечать злочинному варіанту поведінки. 

	

	 Останній чинник дуже важливий, тому що він визначає результатвнутріролевого конфлікту. Тут ми підходимо до питання про мотивуючимзначенні афективного, інсталяційний елементу структури соціальної ролі. 

	Тут можливі два крайніх варіанти: відчуження від ролі та ідентифікація зроллю, її вимог. 

	

	 Злочин можна розглядати як відхилення від норми увзаємодії особистості з навколишнім соціальним середовищем. При здійсненнінасильницьких злочинів порушення нормальної взаємодії зсоціальним середовищем пов'язано з гострою конфліктною ситуацією. У літературівикладаються характер і види таких конфліктів з урахуванням індивідуальнихособливостей особистості злочинця і умов зовнішнього соціального середовища. 

	

	 Конфлікти «парні», в яких беруть участь найчастіше сусіди, знайомі по роботі, родичі та дружини, як правило, пов'язані з психологічною несумісністю, невмінням налагодити нормальні взаємини, а реалізація їх в агресивній формі пояснюється низьким рівнем правосвідомості, моралі, невихованістю і т. п. 

	

	 Серед російських підприємців виявилося чимало людей з низьким рівнем етики і правосвідомості, які своє невміння організувати бізнес, а в ряді випадків просто організувати нормальні відносини з оточуючими намагалися компенсувати актами агресії. Практично, у цих людей злочинну поведінку ставало способом вирішення конфліктної ситуації, яку вони самі провокували. Прикладом можуть бути матеріали розслідувань вбивств трьох чоловік, причому однією з жертв був підприємець і депутат 

	 Державної Думи С. 

	

	 С. 1961 народження. Уродженець Краснодарського краю. Освітасереднє. Служив в прикордонних військах. Після займався підприємницькоюдіяльністю. Основні напрямки: торгівля, виробництво горілки. Багатораз його підприємства прогорає, але він створював нові. 12 грудня 1993р.обраний депутатом Державної думи. 

	

	 С. повертався після ресторанних гулянь додому. Незважаючи напідхмелені стан, депутат сам сів за кермо службової «Волги». Вже близькобудинку дорогу йому перегородив група молоді. Перед цим хлопці тежвипивали. С., озлоблений, що йому не поступаються дорогою, вийшов з машини іпочав кричати. Хтось І. відповів тим же. Суперечка тривала недовго:депутат знову сів у машину і поїхав у ресторан за підмогою. 

	

	 Повернувшись в двома друзями, С. знайшов хлопців на тому ж місці. Алерозборки не вийшло: одні з його «бійців несподівано дізнався в кривдника С.свого давнього друга. Вони буквально кинулися один одному в обійми: світтут же був відновлений. Усі вирішили, що з цього приводу варто випити, іпішли назад до дому. Звали і С., але він відмовився. 

	

	 Через півтори години, тобто десь о 4.30 ранку, С. та І. зустрілисязнову. Останній проводжав свою знайому О. додому. Спочатку С. розстріляв завтомата свого кривдника, потім прибрав дівчину як небажаногосвідка. 

	

	 Побоюючись помсти з боку родичів вбитих ним людей і, можливо,розуміючи, що правоохоронні органи її просто так не залишать, С. вирішивзмотувати вудочки. Через місяць після вбивства, депутат-бізнесмен в поспіхупродає частину своєї нерухомості і в тому числі належний йому горілчанийзавод «Спирт». Покупцем в цій угоді виступає хтось Н., але він не взмозі виплатити всі гроші відразу і залишається повинен С. 388 тис.доларів. 

	 Новий власник заводу «Спирт» гроші повертати не поспішав. 17 січня 

	1995 С. взяв у Н. розписку в тому, що той зобов'язується повернути всі грошідо 1 лютого 1995р. З кожним днем прострочення сума боргу збільшувалась на 

	50%. 

	

	 І тоді боржник звертається до свого знайомого О. з пропозицією прибрати 

	С. 0., Який вже давно ворогував з С., збив круту бойову бригаду зчотирьох осіб. О. домовився зі своїм знайомим, часто бував у барі «У 

	Віктора », що той, як тільки з'явиться С., зателефонує. 

	 Захопивши в барі С., бригада рушила в дорогу. Від'їхавши подалі віднаселених пунктів, С. витягли з машини і прикінчили. [9] 

	

	 Конфлікти «групові» характерні для деяких груп молоді. Кореніцих конфліктів пов'язані з негативними місцевими традиціями і звичаями, атакож слабкою виховною роботою, незаповненим дозвіллям і низькоюправовою культурою частини молоді, яка бере участь в такого родуконфліктах. 

	

	 Перенесення локальної конфліктної ситуації на всю навколишню суб'єктасоціальне середовище (іррадіація конфлікту). Для даного виду конфліктухарактерно накопичення напруги (фрустрація), пов'язаного з конфліктом упобуті або на роботі і перенесення його (розрядка) на осіб, які допервісної конфліктної ситуації жодного відношення не мали (випадковіперехожі, сусіди, подружжя і т. п.). 

	

	 Джерело цієї ненависті - за межами випадку, що зіткнувся їх, вінкорениться у жадобі помсти молодості за самотність і хвороби, занеможливість любити і бути коханим, за гіркоту принижень. Винуватець багатоликийі невиразний, і тому помста йому виявляється помстою його ж жертві, породжуючиодин із симптомів руйнування свідомості - безглузде злочин. 

	

	 Часто відбувається «зараження» конфліктною ситуацією і участь угрупових хуліганських діях та масових заворушеннях. Подібний видконфліктів характерний для осіб з нестійкою психікою, низькимправосвідомістю, низьким рівнем загальної культури, легко збуджуваним, схильних доконформізму, що знаходяться в натовпі. Хуліганські прояви однієї людинидля таких осіб можуть служити емоційним сигналом і прикладом длянаслідування. 

	 Натовп сама стає єдиною величезною особистістю і веде себе так, якмогла б вести і мільйони років тому. За допомогою її специфічних механізмов,частково збереглися до наших днів, перед люди вижили в боротьбі заіснування, адже пратолпа - через відсутність другої сигнальної системи,стримує емоції і закріплює силу і швидкість дії, - повинна булавідрізнятися від свого далекого нащадка саме швидкістю пересування,страшною силою спільної дії. І ці швидкість і сила виростали тим більше,чим сильніше бушувала в пратолпе емоція. А вона схильна зростати швидко ідосягати гіпертрофічних масштабів. «Абсолютно однакові почуття,якими натхнені всі члени суспільного цілого, раптово піднімаютьсядо крайнього ступеня напруги, взаємно підтримуючи і підсилюючи один одного,як би шляхом взаємного помножений », - писав Тард. [10] С. Сигеле вказуєна «мотив, що з'єднував кілька перших індивідуумів, який стаєвідомим всім, проникає в розум кожного, і тоді натовп знаходить одностайність ». 

	[11] 

	

	 Емоція натовпу мінлива, лють легко переходить в жах, погоняперетворюється в панічний втеча, і навпаки. Розанов доводить цеположення досвідом військових дій, коли панічно біжить юрба солдатів укілька секунд звертається до люто атакуючу хвилю. 

	

	 Найважливіша особливість натовпу і один з факторів її скручування - 

	«Критична хвиля»: нижче неї ми виявимо лише залишкові сліди ефектів,нею виробляються, вище - послаблення і розпад єдиного «сверхорганізма» накілька дочірніх. 

	

	 Скручування і подальше керування натовпом відбувається за допомогоюжестів, криків, пісень, рухів тіла. Тут важливо підкреслити два моменти. 

	По-перше, мова займає в сигнальну систему натовпу не єдине, ашвидше підлегле місце. Головна роль відводиться первосігнальной системі:жестів, вигуки, рухам тіла і т. п. Звертатися до натовпу з розумноюпромовою, пояснювати їй логічні аргументи безглуздо, а часом і небезпечно. 

	Вона погано реагує на доводи розуму і не підпорядковується умовлянь. Затепервосігнальние посилки сприймаються нею з полюванням, їм вона підкоряєтьсялегко, слухаючись викрику, яскравого і дохідливого жесту. 

	

	 По-друге, натовп бурхливо реагує на ритмічні стимули, що збуджуютьїї емоцію. Ритмічні удари, удари в бубон або барабан, навіть в груди,ритмічні вигуки, ритми збуджуючих мелодій і пісень, підкиданнями вєдиному ритмі руки із стиснутим кулаком, ритмічний рев ковток - ось що ведеза собою і збуджує натовп. Характерно, що дитина проявляє здатністьсприймати ритм набагато раніше, ніж зміст слова. Все це свідченнянайдавнішого походження натовпу, її колишньої могутності, коли вона перебувалау своєму розквіті. 

	

	 Раптова організація натовпу після фази хаосу вражає всіх їїдослідників. Уявлення про безформності цього «агрегату» абсолютноневірно! А. С. Розанов, найбільш зацікавлений в цій проблемі ірозумів значення ладу для армії, підкреслює, що під час мітингунатовп утворює коло, а в бігу вона нагадує комету, тобто, очевидно,схожа на краплину, що котяться по похилій поверхні. [12] 

	

	 В. М. Бехтерєв вказує на необхідну пло