Вдосконалення мовної культури молодших школярів

1



КИЇВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНИВЕРСИТЕТ КУЛЬТУРЫ

ОДЕСЬКА ФІЛІЯ























КУРСОВА РОБОТА ПО ПЕДАГОГИЦІ

НА ТЕМУ: ВДОСКОНАЛЕННЯ МОВНОЇ КУЛЬТУРИ МОЛОДШИХ

ШКОЛЯРІВ



























м. Одеса, 2011 г.


План



ВСТУП

РОЗДІЛ 1. ПОНЯТТЯ МОВНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ І ХАРАКТЕРИСТИКА МОВНОГО РОЗВИТКУ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ 

1.1 Поняття мовної діяльності

1.2 Загальна характеристика мовного розвитку молодших школярів

РОЗДІЛ 2. ВДОСКОНАЛЕННЯ МОВНОЇ КУЛЬТУРИ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ 

РОЗДІЛ 3. ДІАГНОСТИКА РОЗВИТКУ МОВИ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ 

ВИСНОВКИ 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ ТА ЛІТЕРАТУРИ 






ВСТУП



Спілкування - один з найважливіших чинників загального психічного розвитку дитини. Тільки у контакті з дорослими людьми можливо засвоєння дітьми суспільно-історичного досвіду людства. Оволодіння рідною мовою як засобом і способом спілкування і пізнання є одним з найважливіших придбань дитини в шкільному віці. Розвиток мови і словника дітей, оволодіння багатствами рідної мови складає один з основних елементів формування особи, освоєння вироблених цінностей національної культури, тісно пов'язано з розумовим етичним, естетичним розвитком, є пріоритетним в мовному вихованні і навчанні молодших школярів. Дьяченко М.И., Кандыбович Л.А. Психология. Словарь-справочник. – Минск, 1998.- с.- 98.

Актуальність дослідження. Однією з важливих умов успішного навчання дитини в школі є хороша дошкільна підготовка. Л.С. Виготський писав: "Підготувати загальне уявлення щодо світу природи, щодо суспільства - все це і складає безпосереднє завдання, яке школа ставить перед дошкільним вихованням". Выгодский Л.С. Мышление и речь. – М.: «Просвещение», 1982.- с. 8. 

До моменту вступу до школи діти з труднощами в навчанні не набувають тих знань, навиків і умінь, якими самостійно опановують діти, які нормально розвиваються. Низька обізнаність стосується навіть тих явищ, які дитині не раз доводилося спостерігати в його повсякденному житті. Діти не можуть правильно і повно розповісти про склад своєї сім'ї, про трудову діяльність її дорослих членів. Не можуть повідомити відомості, що стосуються їх самих: свій вік, день народження, адреса і ін. Дитина значно гірша, ніж однолітки, орієнтується в призначенні, назвах, розташуванні побутових і суспільних установ, які знаходяться поблизу від його будинку. Такий обмежений запас знань і уявлень про найближче оточення пояснюється бідністю мовного спілкування, зокрема тим, що в більшості випадків одержує окремі відомості з контекстів буденних розмов. Він рідко адресується з відповідними питаннями до дорослим і майже ніколи не чує в сім'ї зразків правильних повних відповідей. Аналіз об'єму і характеру знань і представлень молодших школярів про навколишню дійсність диктує необхідність організації спеціальної роботи по підвищенню рівня їх загального розвитку. Разом із завданнями розширення кругозору, підвищення рівня розумового розвитку школярів коштують завдання збагачення словника і розвитку зв'язної мови. Мова тісно пов'язана з багатьма психічними функціями: пізнанням, мисленням, емоціями, особою людини, і робить значний вплив на їх формування. Маючи свою самостійну цінність як можливість знайти цивілізовані способи самовираження, мова грає виключно важливу роль в становленні людської свідомості, вищих психічних функцій, розвитку і соціалізації особи. Homo sapiens (людина розумна) існує і здійснює себе тільки як Homo eloquens – людина, що говорить.

До теперішнього часу накопичено немало теоретичних і експериментальних робіт у вітчизняній і зарубіжній психології, що досліджують питання загальної природи мови, її видів, функцій і механізмів, її ролі загалом психічному розвитку (Э. Бейтс, Ш.П. Бутон, Л.С. Виготський, Н.И. Жинкин, А.Н. Леонтьев, А.А. Леонтьев, А.Р. Лурія, Ж. Піаже, С.Л. Рубінштейн, Д. Слобін, Т.Н. Ушакова та ін.).

Разом з цим психологами і педагогами створені програми, які підвищили б ефективність процесу мовного розвитку (Л.И. Айдарова, Е.В. Архипова, Е.Д. Божович, А.К. Марков, Л.А. Шустова та ін.). Останнім часом в освітню систему вводяться нові предмети. Однією з таких учбових дисциплін є риторика, сучасна концепція якої визначається таким чином: риторика є теорія і практична майстерність, що гармонізує мову (А.К. Міхальськая). 

Розроблена велика кількість програм навчання риторичній майстерності (С.Ф. Іванова, Н.Н. Кохтев, Т.А. Ладиженська, М.Р. Левів, А.К. Міхальська, И.А. Стернін та ін.). Мову можна розглядати як один з проявів психічної активності людини, в той же час феномен мовної активності не одержав в психології достатнього освітлення. 

Дослідження мовної активності нечисленні, в них немає однозначного розуміння даного феномена, і, відповідно, його характеристик і показників. Відсутні спеціальні дослідження умов розвитку мовної активності. Поки що немає достатніх даних про взаємозв'язок мовної активності дитини і його мовного розвитку. Є підстави припускати, що мовна активність має безпосереднє відношення до характеристики механізму породжування мовлення і тому вона може розглядатися як істотна умова мовного розвитку. От чому проблема розвитку мовної активності представляє значний інтерес для психології.

Потреби сучасного суспільства роблять проблему розвитку мовної активності вельми значущою, оскільки в будь-якій сфері діяльності і в будь-якому віці потрібне уміння активно відстоювати словом свою позицію, переконувати, проявляти себе як особа. 

Низький рівень мовної активності обмежує можливість самореалізації людини. Таким чином, актуальність даної теми обумовлена її теоретичним значенням і її відповідністю безпосереднім запитам практики. Вирішення даної проблеми визначає мету роботи, а також предмет дослідження.

Мета роботи - досліджувати рівень розвитку мови молодших школярів.

Об'єктом дослідження з'явилася мовна сфера молодших школярів. Предмет дослідження - мовна активність і її розвиток у дітей молодшого шкільного віку.

Мета і предмет роботи визначили і її структуру. Вона складається з введення, трьох частин, висновків і списку літератури.






РОЗДІЛ 1. ПОНЯТТЯ МОВНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ І ХАРАКТЕРИСТИКА

МОВНОГО РОЗВИТКУ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ



1.1 Поняття мовної діяльності



Мова — система словесних знаків, які використовуються як форма існування, засіб засвоєння і передавання суспільно-історичного досвіду людства.

Раєвський О.М. Мовлення та його розвиток у дітей //Радянська психологічна наука за 40 років.- К.: «Вища школа», 1958. – с.10.

Мова виконує ряд функцій:

Позначення – кожне слово, припущення мають визначений зміст.

Повідомлення – передача відомостей, знань, досвіду.

Вирази – виявлення через інтонацію, наголоси, побудову використання порівнянь, прислів'їв і т.п. відчуттів, потреб, відносин.

Дії – спонука до виконання завдань, прояву активності, до зміні поглядів.

Функції мови по-різному виявляються в різних її видах. Для психології представляє інтерес перш за все місце мови в системі вищих психічних функцій людини - в її взаємовідношенні з мисленням, свідомістю, пам'яттю, емоціями і ін.; при цьому особливо важливі ті її особливості, які відображають структуру особи і діяльності.

Більшість психологів розглядають мову як мовну діяльність виступаючу або у вигляді цілісного акту діяльності (якщо вона має специфічну мотивацію, що не реалізовується іншими видами діяльності), або в виді мовних дій, включених в немовну діяльність. Структура мовної діяльності або мовної дії в принципі співпадає із структурою будь-якої дії, тобто включає фази орієнтування планування (у формі «внутрішнього програмування"), реалізації і контролю. Мова може бути активною, конструйованою кожного разу наново, і реактивною, такою, що є ланцюжком динамічних мовних стереотипів.

В умовах спонтанної усної мови свідомий вибір і оцінка використовуваних в ній мовних засобів зведені до мінімуму, тоді як в письмовій мові і в підготовленій усній мові займають значне місце. Різні види і форми мови будуються по специфічних закономірностях (наприклад, розмовна мова допускає значні відхилення від граматичної системи мови, особливе місце займає логічна і тим більше художня мова). Психология. Словарь. Под общ. ред. А.В. Петровского. – М.: «Высшая школа», 1990.- с. 321.

У психології мови можна виділити наступні види мовної діяльності: внутрішню і зовнішню. Зовнішня мова включає мову усну (діалогічну і монологічну) і письмову. Розглянемо дані види мовної діяльності докладніше.

Мова внутрішня – різні види використання мови (точніше, мовних значень) поза процесом реальної комунікації. Виділяють три основних типу внутрішньої мови: 

а) внутрішнє промовляння - «мова про себе», що зберігає структуру зовнішній мові, але позбавлена вимовлення звуків, і типова для вирішення розумових завдань в утруднених умовах; 

б) власне мова внутрішня, коли вона виступає як засіб мислення, користується специфічними одиницями (код образів і схем наочний код, наочні значення) і має специфічну структуру відмінну від структури зовнішньої мови; 

в) внутрішнє програмування, формування і закріплення в специфічних одиницях задуму (твань, програми) мовного вислову цілого тексту і його змістовних частин.

Мова письмова - вербальне (словесне) спілкування за допомогою письмових текстів. Воно може бути і відстроченим (наприклад, лист), і безпосереднім (обмін записками під час засідання). Мова письмова відрізняється від мови усною не тільки тим, що використовує графіку, але і в граматичних (перш за все синтаксичному) і стилістичних відносинах — типовими для письмової мови синтаксичними конструкціями і специфічними для неї функціональними стилями. Їй властива вельми складна композиційно-структурна організація, якою необхідно спеціально опановувати, і звідси — особливе завдання навчання письмовою мовою в школі. Оскільки текст письмової мови може бути сприйнятий одночасно або, в всякому випадку, великими «шматками», сприйняття письмової мови багато в чому відрізняється від сприйняття усної мови. Казакова В.Г., Кондратьева Л.Л. Психология. – М.: «Просвещение», 1989.- с. 74-77.

Мова усна – вербальне (словесне) спілкування за допомогою мовних засобів, що сприймаються на слух. Усна мова характеризується тим, що окремі компоненти мовного повідомлення породжуються і сприймаються послідовно. Процеси породження усну мову включають ланки орієнтування, одночасного планування (програмування), мовною реалізації і контролю. Психология. Словарь. Под общ. ред. А.В. Петровского. – М.: «Высшая школа», 1990.- с.321-322. 

Усна мові ділиться на діалогічну мову та монологічне мовлення. 

Діалогічна мова – це мова підтримувана, така, що має співбесідника, вона простіша, згорнута, в ній можуть бути присутніми інтонація, жести, паузи, наголоси. Діалогічна мова може бути ситуативною, тобто пов'язаною з ситуацією, в якій виникло спілкування, але може бути і контекстуальною, коли всі попередні вислови обумовлює подальші. І ситуативні, і контекстуальні діалоги – безпосередні форми спілкування людей, де учасники діалогу будують свої думки і чекають на них реакції інших людей.

Монологічне мовлення – тривалий, послідовний, зв'язний виклад думок, знань однією особою. Монологічне мовлення вимагає великих знань, загальної культури, володіння собою, активної і планомірної передачі інформації. 

Венгер Л.А., Мухина В.С. Психология. – М.: «Педагогика», 1988.-с.96-99. 

М.В. Гамезо, М.В. Матюхина, Т.С. Міхальчик розрізняють мовну діяльність «по ступеню довільності (активна і реактивна), по ступеню складнощі (мова-назва, комунікативна мова), по ступеню попереднього планування і діалогічна мова». Возрастная и педагогическая психология. /Под. редакцией Гамезо М.В., Матюхиной М.В., Михальчик Т.С. – М.: «Высшая школа», 1984. - с.131.



1.2 Загальна характеристика мовного розвитку молодших школярів



Зміст і форма мови людини залежать від його віку, ситуації досвіду, темпераменту, характеру, здібностей, інтересів, станів. З допомогою мови учні вивчають учбовий матеріал, спілкуються, впливають друг на друга і впливають на себе в процесі самонавіяння. Чим активніше учні удосконалюють усну, письмову і інші види мови, поповнюють свій словник, тим краще рівень їх пізнавальних можливостей і культури. Як відзначає Р. С. Немов, «зі вступом дитини до школи в число ведучих разом із спілкуванням і грою висувається учбова діяльність. У розвитку дітей молодшого шкільного віку цієї діяльності належить особлива роль. Саме вона визначає характер інших видів діяльності: ігровою, трудовою і спілкування». Немов Р.С. Психология. Книга 2. – М.: «Просвещение», 1995.- с.134.

Розширюється сфери і зміст спілкування молодших школярів з навколишніми людьми, особливо дорослими, які виступають в ролі вчителів, служать зразками для наслідування і основним джерелом різноманітних знань. «Вислови дошкільника і молодшого школяра, як правило не посередні. Часто це мова-повторення, мова-назва; переважає стисла, мимовільна, реактивна (діалогічна) мова», - висловлюється в своїх працях психолог Л. Зеньковській. Зеньковский Л. Психология детства. – М.: «Просвещение», 1996.- с.87

Проте шкільний курс сприяє формуванню розгорненій мові, учить її планувати. На заняттях вчитель ставить перед учнями завдання навчитися давати повні і розгорнені відповіді на питання розповідати по певному плану, не повторюватися, говорити правильно закінченими пропозиціями, зв'язно переказувати великий за об'ємом матеріал. Передача розповідей, висновок і формулювання правил будується як монолог. В процесі учбової діяльності учні повинні опанувати довільною, активною, програмованою, комунікативною і монологічною мовою. Селезнева Е.П. Развитие речи детей. – М.: «Педагогика», 1984.-.- с.146.

Діти у віці від 9 до 11 років в середньому вживають близько 5000 нових слів. Дитина шкільного віку вживає слово точніше по його значенню, семантичні знання все краще систематизуються і розташовуються в ієрархію. Дорослішаючи дитина все краще може пояснити значення слова. Наприклад: на початку дитина характеризує слово по його функціях або зовнішньому вигляді, пізніше характеризує більш абстрактно, вживає синоніми, розділяє предмети по категоріях. Це означає, що діти більш старшого віку уміють абстрактно пояснювати значення слів, переходити від значення, заснованого на власних відчуттях і досвіді, до більш узагальненому, одержаному з інформації інших людей.

Піклуючись про збагачення лексикону дітей, ми повинні розуміти, що і слова, що засвоюються дітьми, розпадаються на два розряди. У перший з них який можна назвати активним запасом слів, входять ті слова, які дитина не тільки розуміє, але активно, свідомо, при всякому відповідному випадку вставляє в свою мову. До другого, пасивного запасу слів відносяться слова, які людина розуміє, пов'язує з певним уявленням але які в мову його не входять. «Нове пропоноване слово поповнить словесний активний запас дітей тільки в тому випадку, якщо воно буде закріплено. Мало вимовити його раз, інший. Діти повинні сприймати його слухом і свідомістю можливо частіше», - рекомендують С.Н. Карпова та Э.І. Труве. Карпова С.Н., Труве Э.И. Психология речевого развития ребенка. - Ростов-на-Дону, 1987.- с.46.

Н.В. Новотворцева пише : «Письмова мова позбавлена жесту, інтонації і повинна бути (у відмінності від внутрішньої) більш розгорненою, проте для молодшого школяра переклад внутрішньої мови в письмову спочатку дуже важкий». Новотворцева Н.В. Развитие речи детей. – М.: «Педагогика», 1995.- с.134.

Можна сказати, що письмова мова молодшого школяра бідніша, ніж усна. Проте, при правильному розвитку мови дитини, ця різниця швидко пропадає. «Кожне слово вивчене дитиною здається йому важливим. Часто нове слово має загальний корінь з вже знайомим словом, тому дитині легше за нього запам'ятати. Якщо дитині шкільного віку допомогти зрозуміти, чим одні слова пов’язані з іншими, їх словник швидко збільшується», - радить в своїх роботах психолог Е.И. Тихеева. Тихеева. Е.И. Развитие речи детей. – М.: «Педагогика», 1985.- с.56.

За даними дослідження М.Д. Цвіянович, вони показують, що вже в 3-ему класу, в письмовій мові учнів вище відсоток іменників і прикметників, в ній менше займенників і союзів, що засмічують усну мову. Тут присутні прості поширені пропозиції (71%). Кількість слів коливається від 30 до 150. Письмові роботи коротші, в них менше слів-повторень. Отже, вже до 3-4-го класу письмова мова учнів в деякому відношенні перевершує усну, набуваючи форми книжкової, літературної мови. Возрастная и педагогическая психология. / Под. редакцией Гамезо М.В., Матюхиной М.В., Михальчик Т.С. – М.: «Высшая школа», 1984- с.132.

Величезну роль в розвитку мови учнів грає оволодіння граматикою і орфографією. Спираючись на дослідження психологів А.Ф. Обухова пише: «Перш за все підвищуються вимоги до звукового аналізу слова: слуховий образ перетворюється на зрительно-руховий, тобто поелементно відтворюється. Дитині необхідно навчитися розрізняти вимову і написання... До кінця початкового навчання діти можуть вільно міняти час висловлюваного, особа, від імені якого ведеться виклад, скласти розповідь на задану тему по написаному плану або даній назві, можуть успішно використовувати основні граматичні конструкції». Обухова А.Ф. Детская психология. – М.: Изд-во МГУ, 1995.- с. 257.

Автор пише, що при навчанні аналізу складу слова, підбираючиоднокорінні, споріднені слова, змінюючи сенс слова шляхом підстановки різних приставок або включення суфіксів, діти освоюють лексику рідного мови, підбирають потрібні слова для виразу своїх думок і точного визначення якості предметів. У побудові пропозицій, в переказах і творах школярі освоюють правила орфографії і опановують синтаксисом.

«Розвиток мови у молодшого школяра виражається в тому, що у нього виробляється навик читання, т. е. достатньо швидке і правильне пізнавання букв і їх поєднань і перетворення побачених знаків у вимовні звуки, звукосполучення, тобто в слова. Свідомість читання виявляється в тому, що з'являються правильні інтонації, діти звертають увагу на знаки що стоять в кінці речення: крапку, знаки питання і окличного. Пізніше свідомість читання починає виявлятися у все тоншою інтонаційній його виразності». Люблинская А.А. Детская психология. – М.: «Высшая школа», 1971.- с. 296-297.

Проте «розуміюче» читання дається не відразу. Тут особливо допомагає виразне читання вголос вчителем, а потім і самими учнями. Психолог П. Блонський указує на важливість процесу переходу від гучного читання до читання про себе. У результаті якого виявлено декілька форм мовної поведінки дітей:

1. Розгорнений шепіт – виразне і повне промовляння слів і фраз із зменшенням гучності.

2. Зредукований шепіт – промовляння окремих складів слова при гальмуванні інших.

3. Беззвучне ворушіння губ – дія інерції зовнішнього промовляння, але без участі голосу.

4. Невокалізоване здригання губ, що виникає, як правило, на початку читання і зникаюче після прочитання перших фраз.

5. Читання одними очима, що наближається за зовнішніми показниками до мовчазного читання старших дітей і дорослих. Блонский П. Психология младшего школьника. – М.: «Просвещение», 1997.- с. 62.

Психолог И.Ю. Кулагина зв'язує розвиток мови молодших школярів і уміння читати і писати із зміною мислення і розуміння учнів. Від домінування наочно-дієвого і елементарного образного мислення, від бідного логічного роздуму школяр піднімається до словесно-логічного мислення на рівні конкретних понять. Відбувається засвоєння і активне використання мови як засоба мислення для вирішення різноманітних завдань. Розвиток йде успішніше, якщо дитини навчають вести міркування вголос, словами відтворювати хід думки і називати отриманий результат. Кулагина И.Ю. Возрастная психология. – М.: «Педагогика», 1998.- с.128.

Восьмилітня дитина може використовувати один тип слів і граматики при спілкуванні з вчителем, інший – при спілкуванні з дорослим родичем, і третій – при спілкуванні із з своїми друзями, однолітками. Таким чином зі всього вищесказаного можна зробити висновок, що мова дітей в молодшому шкільному віці зазнає різних змін і всесторонньо розвивається під впливом учбового процесу. Розкривається всі функції мови, а це означає, що дитина вчиться планувати, висловлювати свої задуми мовними засобами, передбачати можливі реакції співбесідника, змінні умови спілкування, контролювати свою мовну діяльність.






РОЗДІЛ 2. ВДОСКОНАЛЕННЯ МОВНОЇ КУЛЬТУРИ МОЛОДШИХ 

ШКОЛЯРІВ 



Сучасний освітньо-виховний процес повинен бути підпорядкований меті становлення особи дитини: розвитку його компетентності (комунікативною, інтелектуальною, фізичною), креативності, самостійності, відповідальності, самосвідомості і самооцінки.

Це необхідно для входження дитини в суспільство і взаємодії з навколишнім світом. В процесі взаємодії осіб, в процесі спілкування відбувається становлення і розвиток особи і суспільства. Для людського суспільства універсальним засобом спілкування (комунікації) є мова. Тому однією з актуальних соціально-педагогічних проблем є підвищення рівня мовного розвитку молодшого школяра, вдосконалення комунікативно-мовної культури як основи розвитку його особи.

Рідну мову, свою рідну мову дитина переймає від близьких йому людей, з мовного середовища, спонукуваний природною потребою спілкування і самовираження. Мова завжди індивідуальна. У ній відбивається особа що говорить: мовні впливи в дитинстві, впродовж всього життя, письменність і культура мови, комунікативно-мовна активність, загальна культура людини, його захоплення, досвід.

Комунікативно-мовна культура – це не просто уміння говорити і писати правильне, відповідно до норм літературної мови, але і уміння ефективне спілкуватися, враховуючи з ким, кому, з якою метою, що, де говориш, уміння слухати співбесідника. Тому, на мій погляд, педагог повинен створювати оптимальні умови для вдосконалення комунікативно-мовної культури молодших школярів як основи їх особового розвитку.

У філософії під особою розуміється одночасно і стійка система рис, що характеризують людину як члена того або іншого співтовариства, і сам індивідуальний носій даних рис. 

Ще античні філософи стверджували, що мовний розвиток людини відображає його особові особливості. Сократ одного разу сказав своєму учневі: «Заговори, щоб я тебе побачив». Синиця І.О. Психологія усного мовлення учнів 4—8 класів. К.: «Педагогіка», 1974; 

Слово як філософське поняття позначає модель, що існує в даній системі особи, і виступає від її імені. Але будь-яка індивідуальна модель суб'єктивна, а, отже, унікальна. Взаєморозуміння між особами досягається шляхом трудомісткого з'ясування в діалозі, які існують у даного слова специфічні відтінки сенсу в індивідуальних діалектах всіх учасників діалогу - недаремно існує вираз «порозумітися».

Щоб зрозуміти дитину і забезпечити справжнє розуміння свого вислову, вчитель повинен пам'ятати: весь світ дитини абсолютно інший, він – істота іншої культури, іншої мови, іншої психіки з своїм особистим досвідом.

Людина володіє безцінним даром мови, він опановує нею в ранньому дитинстві і удосконалює її довгі роки. Добре відома думка Л.С. Виготського про те, що «задовго до школи дитина практично володіє всією граматикою рідної мови, але він не знає, що володіє нею». Выгодский Л.С. Мышление и речь. – М.: «Просвещение», 1982.- с. 8.

Основне завдання роботи по розвитку мови лінгвіст і методист ХХ століття Львів М.Р сформулював так: «відкрити вуста дітей». Не сковувати мову дітей, зберігати їх живе слово, підтримати прагнення дітей до самовираження через словесну творчість, розвинути у них природжений дар слова – це і є «відкрити вуста дітей», без чого неможливе становлення особи школяра. Сьогодні ця думка не втратила своєї значущості. Львов М.Р. Методика развития речи младших школьников: Пособие для учителя. - М.: «Просвещение», 1985. - С. 5. 

Вчителеві важливо знати, чим володіє дитина до приходу в школу. Добре знаючи це, педагог зможе побудувати процес навчання, враховуючи особливості дитячого мовного розвитку і дотримуючи найважливіший принцип гуманної педагогіки: «не нашкодь», а значить, «знай і розумій». У роботах багатьох психологів наголошується, що в мові розкривається спрямованість особи: її інтереси, потреби, переконання. У мовних властивостях особи відбивається цілий ряд особливостей її мислення. Розглядаючи мовні властивості особи, психологи відзначають і ті якості, які характеризують людину як слухача. Уважний слухач здатний зрозуміти мову, звернену до нього, і реагувати відповідно до її змісту.

У мові також виявляються і морально-вольові якості особи. Боязкість, шанобливість, пошана,, як і багато інших рис вдачі розкриваються в змісті і в емоційно-інтонаційному забарвленні вислову людини.

Спостерігаючи за перерахованими якостями мови, педагог може скласти думку про особові особливості школярів. А розвиваючи комунікативно-мовну культуру молодшого школяра, сприятиме загальному розвитку його особи.

Мовний аспект в навчанні мові завжди визнавався прогресивною традиційною методикою (Ф.І. Буслаєв, До. Д. Ушинський), але методи його реалізації багато в чому залишалися невирішеними. Нове в сучасних методах навчання молодших школярів рідній мові обумовлено досягненнями останніх десятиліть у області лінгвістики, психології, педагогіки.

Мовний розвиток молодшого школяра – одна з центральних проблем в сучасній методиці початкового навчання мові. Навчання рідній мові повинне сприяти розвитку учня як особі, мовою, що повноцінно володіє, у всіх її формах (читання, лист, говір, слухання). Педагог повинен розвивати у дітей уміння спілкуватися, слухати і говорити так, щоб їх слухали, уміння оцінювати чужу і свою мову, словесно імпровізувати, разом з розвитком етичних, естетичних, соціально значущих якостей особи. Мовний досвід дитини, що приходить в школу, практично не виходить за рамки побутової сфери спілкування, тому основне завдання розвитку мови школяра, на мій погляд, полягає у включенні його в безперервний ланцюг мовного спілкування, в розширенні сфер цього спілкування. Степанов О.М., Фіцула М.М. Основи психології і педагогіки: Навчальний посібник. — К.: Академвидав, 2006. — 520 с. 

Для цього необхідно надати дітям можливість вільно говорити і писати – про що б їм хотілося, що їх хвилює, цікавить, говорити і писати щиро, з упевненістю, що їх зрозуміють. Тому важливо, щоб школярі жили в атмосфері взаємного загального інтересу один до одного, в атмосфері довіри. Моє завдання як одного з учасників спілкування – створювати цю атмосферу своєю поведінкою.

Важливо також, щоб діти розуміли значення для життя того, чим вони займаються, усвідомлювали, відчували своє просування в оволодінні конкретними комунікативно-мовними уміннями. Вдосконалення комунікативно-мовної культури припускає розвиток наступних якостей мови: змістовності, актуальності; логічності, чіткості побудови, обґрунтованості і довідності; виразності як усної, так і письмової мови; ясності; чистоти.

Велике значення має розвиток правильності мови, тобто її відповідність літературній нормі (граматичною, орфографічною, пунктуацією, орфоепічною).

Система роботи по вдосконаленню комунікативно-мовної культури молодших школярів спирається на розвиток основних видів мовної діяльності в їх єдності і взаємозв'язку: здатності усвідомлено сприймати звучну мову (уміння слухати), нашвидку, осмислено і виразно читати, грамотно, точно, логічно і виразно передавати свої думки в усній і письмовій формі (уміння говорити і писати).

Такий підхід вимагає введення елементарних понять про те, для чого потрібна мова, що таке текст, які різновиди текстів зустрічаються, як вони будуються. Перед учнями в доступній формі розкриваються основні функції мови, тобто мова як засіб спілкування, обміну думками, відчуттями між людьми; засіб передачі і засвоєння певної інформації; засіб організації і планування діяльності людей; засіб дії на відчуття і поведінку людей. З такими складними поняттями діти знайомляться, осмислюючи свою мовну практику. Так найбільш природна форма, в якій реалізується комунікативна функція мови – діалог. Дитина вступає в діалог з народження: спочатку це діалог з дорослими, а потім з однолітками. Тому роботу по вдосконаленню комунікативно-мовної культури першокласників починають з організації роботи малими групами: спочатку парами. Робота в парі учить дітей слухати і чути іншого, давати і приймати ради, працювати дружно в єдиному темпі. Цьому сприяють парне читання, гра з одним м'ячем та інше.

Діти в малих групах працюють за принципом «Знаєш сам, скажи іншому», «Умієш сам, навчи іншого». Важливо також, що в малих групах дитина вчиться об'єктивно порівнювати власне уміння з уміннями однолітків, зіставляти свою думку з думками інших. Вже в першому класі кожна дитина дізнається, що головне – пошана чужих відчуттів, думок, досвіду.

Невід'ємною частиною роботи по вдосконаленню комунікативно-мовної культури молодших школярів є і збагачення мови дитини такими словами, оборотами, конструкціями, які необхідні в повсякденному спілкуванні, тобто введення в активну мову формул мовного етикету. Це дозволяє виховувати уважне, вдумливе відношення дитини до мови, уміння вибирати мовні засоби, доречні в конкретній мовній ситуації. Як допомога дітям використовують різні схеми, транспаранти. 

У другому класі на перший план виходить створення ситуацій, при яких спілкування набуває ділового характеру. Цьому сприяє організація дітей в групах, де розвиваються взаємини, що дозволяють перейти до співпраці, ділової розмови. В рамках ділової розмови даються нові знання, уточнюються існуючі знання і досвід. Діти обговорюють наміри, плани, яким чином виконати те або інша дія, завдання. 

Широко можна використовувати в роботі прийоми групового читання, інсценування, твори по заданій римі, які розвивають терпляче і шанобливе відношення до однолітків.

Основним поняттям в системі роботи по вдосконаленню комунікативно-мовної культури молодших школярів є поняття «текст», оскільки кінцева мета цієї роботи – навчити дітей виражати зв’язано свої думки в усній і письмовій формі, тобто навчити створювати мовний твір, вислів.

Спочатку школярі практично усвідомлюють такі поняття, як тематична єдність, структурна цілісність тексту (наявність зачину, середньої частини, кінцівки). Далі діти одержують уявлення про типи тексту (оповідання, опис, міркування), про жанрові різновиди.

Підготовкою до самостійної зв'язної розповіді, монологу служить і словарна робота, і читання, і переказ, і бесіди, і складання пропозицій.

Завдання педагога – створювати такі мовні ситуації, щоб школярі відчували користь від своїх розповідей, повідомлень, щоб мова для них стала не просто учбовою вправою, а засобом самовираження, предметом радості і гордості. Наприклад: 

- Ми – глядачі – обмінюємося в класі враженнями про кінофільм. 

- Ми побували в міському музеї. Нам дуже сподобалася виставка. Ми захотіли поділитися враженнями про побачене, розповісти своїм друзям так, щоб вони теж захотіли побувати в музеї.

- Ми готуємося до конкурсу на кращу усну розповідь в класі, вчимося говорити цікаво, виразно, звертаючись до слухачів.

Головне - провести дітей через систему комунікативно-мовних завдань – від аналітичних до конструктивно-творчих. При цьому необхідно розвивати у дітей уміння орієнтуватися в мовній ситуації, враховуючи завдання спілкування, щоб вибрати оптимальні для даних обставин мовні засоби.

Подальше вдосконалення комунікативно-мовної культури школяра необхідно здійснювати на наступному ступені цілісної освітньої системи. Таким чином, продовжиться процес наближення школяра до сучасного мовного ідеалу випускника школи, який би умів передати інформацію, підтримати бесіду, встановити контакт і прагнув би постійно удосконалювати свою мову. 





мова комунікативний культура школяр


РОЗДІЛ 3. ДІАГНОСТИКА РОЗВИТКУ МОВИ МОЛОДШИХ 

ШКОЛЯРІВ 



Для підтвердження всіх вищезгаданих теоретичних тверджень відомих психологів нами проводилося дослідження рівня розвитку мови молодших школярів. При проведенні дослідження були використані методики з наступних джерел. Немов Психология в 3 кн. Кн.2.- М.: «ВЛАДОС».- 2003.- , с. 216 – 223.

Дослідження проводилося по наступних методиках.

Методика визначення понять.

У цій методиці дитині пропонувалися наступні набори слів:

1. Велосипед, цвях, газета, парасолька, хутро, герой, гойдатися, сполучати, кусати, гострий.

2. Літак, кнопка, книжка, плащ, пір'я, друг, рухатися, об'єднуватися, бити, тупий.

3. Автомобіль, шуруп, журнал, чоботи, луска, боягуз, бігти, зв'язувати, щипати, колючий.

4. Автобус, скріпка, лист, капелюх, пух, ябеда, крутитися, складати, штовхати, ріжучий.

5. Мотоцикл, прищіпка, афіша, черевики, шкура, ворог, спотикатися, збирати, ударяти, шорсткий.

Перед початком діагностики дитині пропонувалася наступна інструкція:

«Перед тобою декілька різних наборів слів. Уяви собі, що ти зустрівся з людиною, яка не знає значення жодного з цих слів. Ти винен постаратися пояснити цій людині, що означає кожне слово, наприклад слово «велосипед». Як би ти пояснив це?»

Далі дитині пропонується дати визначення послідовності слів вибраних навмання з п'яти запропонованих наборів. За кожне правильно дане визначення слова дитина одержує по 1 балу. Якщо запропоноване дитиною визначення слова виявилося не цілком точним, то за дане визначення дитина одержує проміжну оцінку – 0,5 балу. При абсолютно неточному визначенні – 0 балів. На те, щоб дати визначення кожного слова відводиться 30 сек. Якщо в перебігу цього часу дитина не змогла дати визначення запропонованого слова, то ми залишали його і зачитували наступне по порядку слово.

Методика з'ясування пасивного словарного запасу.

У цій методиці як стимулюючий матеріал дитині пропонувалися ті же самі п'ять наборів слів по десять слів в кожному, які були використані у тільки що описаній методиці. Процедура проведення даної методики полягала в наступному. Дитині зачитувалося перше слово з першого ряду – «велосипед» і пропонувалося з наступних лав вибрати слова відповідні до нього по сенсу, складові з даним словом єдину групу, визначувану єдиним поняттям. Кожен подальший набір слів поволі зачитувався дитині з інтервалом між кожним вимовним словом в 1 сек. Під час прослуховування ряду дитина повинна була вказати те слово з ряду, яке по сенсу підходить до вже почутому.

Наприклад: Якщо він раніше почув слово «велосипед», то з другого ряду повинен був вибрати слово «літак», що становить з першим поняття «Види транспорту» або «засобу пересування». Далі послідовно він повинен був вибрати слова «автомобіль», «автобус» і «мотоцикл».

Якщо з першого разу, тобто після першого прочитання чергового ряду дитина не зумів відшукати потрібне слово, то цей ряд прочитувався другий раз, але в більш швидкому темпі. Якщо ж після першого прослуховування дитина зробила свій вибір, але цей вибір виявився неправильним, то ми фіксували помилку і читали наступний ряд.

Як тільки для пошуку потрібних слів дитині було прочитано всі чотири ряди переходили до другого слова першого ряду і повторювали цю процедуру до тих пір, поки дитина не прийме спроб відшукати всі слова з подальших лав відповідні до всіх слів з першого ряду.

Методика визначення активного словарного запасу.

Випробовуваним пропонувалися малюнки, на яких зображені люди і різні предмети. У перебігу деякого часу приблизно 3 – 4 хвилин, діти якомога докладніше розповідали, що зображено і що відбувається на даній йому картинці.

Мова дитини фіксувалася в спеціальному протоколі, форма якого приводиться у таблиці №1, і потім аналізувалася.



Таблиця №1. Форма протоколу до методики оцінки активного словарного запасу молодшого школяра

Ознаки мови, що фіксуються, випробовуваних

Частота вживання цих ознак різними випробовуваними



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Іменник 





















Дієслово





















Дієприкметники





















Дієприслівники





















Прикметники в початковій формі 





















Прикметники в порівняльному ступені 





















Прикметники в чудовому ступені 





















Говір 





















Займенники 





















Союзи 





















Приводи 





















Складні пропозиції і конструкції 























Методика визначення ригідності словарного запасу.

Для визначення ригідності словарного запасу випробовуваних, ми узяли тексти мовних зразків, тобто твори на певну тему. Нами були узяті твори на тему «Що я люблю».

Потім ми підрахували:

1. Загальна кількість слів в мовному зразку.

2. Кількість слів, які були спожиті тільки один раз.

Після цього визначили ригідність словарного запасу (вокабулятора) випробовуваних, тобто встановили індекс вокабулярної ригідності (ВР) по формулі: ВР = Р/О, де Р – кількість слів спожитих одного разу, О – загальна кількість слів.

Кількісна і якісна обробка результатів дослідження. Результати дослідження за визначенням понять.

При проведенні дослідження визначення понять учнями по вищеописаній методиці отримали наступні результати, занесені в таблицю №2.



Таблиця №2. Результати дослідження визначення понять

№ визначення

Випробовувані учні (кількість балів за кожне визначення)



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

2

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

3

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

4

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

5

1

1

1

1

1

0,5

1

1

1

1

6

0,5

1

1

0

0,5

0

1

1

1

1

7

0,5

0,5

1

1

0,5

0,5

1

0,5

1

0,5

8

1

1

1

0,5

0

0

1

0

0,5

1

9

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

10

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

ВСЬОГО

9

9,5

10

8,5

8

7

10

8,5

9,5

9,5



У результаті експерименту ми підрахували суму балів одержаних випробовуваними за визначення всіх 10 слів з вибраного набору. Слід зазначити, що результати 9,5 – 10 балів свідчать про дуже високий рівень розвитку мови, 8 – 9 балів – про високий рівень розвитку мови і 4 – 7 балів – про середній рівень. Таким чином за даними таблиці можна зробити висновок, що у 50% опитаних дуже високий рівень розвитку мови, у 40% – високий і лише у 10% – середній.

В ході даного дослідження відмічено, що деякі утруднення викликали визначення таких слів, як герой, гойдатися, з'єднуватися, крутитися, спотикатися, деякі з учасників дослідження взагалі не змогли точно охарактеризувати ці слова.

Загалом із завданням учні справилися легко, швидко і правильно, визначення даних понять не викликало особливих утруднень.

Результати з'ясування пасивного словарного запасу. Результати дослідження пасивного запасу учнів занесені в таблицю № 3.



Таблиця №3. Результати дослідження пасивного словарного запасу

№ слова 

Випробовувані учні (кількість правильно підібраних понять до даного слова)



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

1

3

3

5

3

2

0

5

0

2

0

2

2

4

5

3

0

0

5

3

3

2

3

5

5

5

5

5

5

5

5

5

5

4

5

5

5

5

3

3

5

5

5

5

5

4

5

5

2

2

3

4

4

5

5

6

3

3

5

3

3

0

3

3

2

5

7

5

5

5

5

5

5

5

5

5

5

8

5

5

5

5

5

3

5

5

5

5

9

5

5

5

5

5

5

5

5

5

5

10

5

5

5

4

3

0

5

2

5

5

ВСЬОГО

42

45

50

40

33

24

47

37

42

42

Бали

10

10

10

9

8

6,5

10

8

9

9



Оцінка результатів відбувалася по наступній системі: якщо випробовуваний знаходив правильно значення від 40 до 50 слів, то у результаті одержує 10 балів;

від 30 до 40 слів – 8 – 9 балів;

від 20 до 30 слів – 6 – 7 балів;

від 10 до 20 слів – 4 – 5 балів;

менше 10 слів – не більше 3 балів.

Результати 9,5 – 10 балів свідчать про дуже високий рівень розвитку пасивного словарного запасу, 8 – 9 балів – про високий рівень розвитку і 4 – 7 балів – про середній рівень. За даними зведеної таблиці можна зробити наступні висновки: у 40% опитаних дуже добре розвинений пасивний словарний запас, у 50% - словарний запас розвинений добре і лише у 1-го випробовуваного пасивний словарний запас розвинений середньо. Слід зазначити, що на початку дослідження деякі учні випробовували труднощі, цим можна пояснити нульову кількість відповідей на перше слово. Окрім цього деякі труднощі у окремих випробовуваних викликали такі групи слів як:

Велосипед, літак, автомобіль, автобус, мотоцикл;

Цвях, кнопка, шуруп, скріпка, прищіпка;

Хутро, пір'я, луска, пух, шкура;

Герой, друг, боягуз, ябеда, ворог;

Гострий, тупий, колючий, ріжучий, шорсткий.

Дане дослідження викликало у випробовуваних учасників деякі труднощі проте при докладнішому поясненні, при повторах деяких рядів слів учні зрозуміли і справилися із завданням, що нам дає право судити про їх високий рівень розвитку мови.

Результати визначення активного словарного запасу.

Результати фіксації усної мови випробовуваних, під час їх розповіді по картинці занесли в таблицю № 4. З якій добре видно, наявність і частота вживання дитиною різних частин мови, граматичних форм і конструкції пропозицій.



Таблиця №4. Протокол оцінки активного словарного запасу випробовуваних

Ознаки мови, що фіксуються, випробовуваних

Частота вживання цих ознак різними випробовуваними



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

1. Іменник 

17

20

35

19

23

18

28

22

24

21

2. Дієслово

8

7

24

8

11

7

12

10

9

10

3. Дієприкметники





















4. Дієприслівники





















5. Прикметники в початковій формі 

4

3

6

3

4

2

8

4

4

3

6. Прикметники в порівняльному ступені 





1

1





2



1

1

7. Прикметники в чудовому ступені 





















8. Говір 

1

1

2

1





3

1

2

3

9. Займенники 

1

3

3

2

2

2

5

3

2

1

10. Союзи 

2

1

3



4

2

7

2

3

2

11. Приводи 

3

6

9

1

5

4

8

5

5

6

12. Числівники

1

2

3

2

1



2

1

1

2

13. Складні пропозиції і конструкції



1

2







3







ЗАГАЛЬНА КІЛЬКІСТЬ СЛІВ

37

44

88

37

50

35

78

48

51

49

Бали

8

9

10

8

7

6

10

8

9

9



Далі тестується результат в таблиці, де наголошується оцінка результатів:

10 балів - В мові дитини зустрічаються не меншого десяти приведених в таблиці фрагментів мови;

8-9 балів - 8-9 фрагментів мови;

6-7 балів - 6-7 фрагментів мови;

4-5 балів - 4-5 фрагментів мови;

2-3 балів - 2-3 фрагменти мови;

0-1 балу - не більш за один фрагмент мови.

Висновки про рівень розвитку

10 балів - Дуже високий рівень розвитку мови; 8-9 балів – високий рівень; 4-7 балів - середній рівень; 2-3 балів - низький рівень; 0-1 балу - дуже низький рівень.

Проаналізувавши дані протоколу оцінки дослідження активного словарного запасу випробовуваних прийшли до наступних висновків:

20% випробовуваних з дуже високим рівнем розвитку мови.

60% – з високим рівнем розвитку мови.

20% – з середнім рівнем розвитку мови.

У мові учнів переважають іменники і дієслова (хлоп'ята, хлопчики, велосипед, ліпили, зламався), вони складають більше половини всіх слів. Крім того зустрічаються прикметники в початковій формі (сніжна, великий, маленький), займенники (він, вони, вона). У мові учнів ми відмітили багато прийменників (до, у, на, і ін.) і союзів, особливо часто уживається сполучний союз «і». Рідше зустрічається говір (дружно, весело добре і т.д.), числівники (один, двоє, троє) і прикметники в порівняльному ступеню (більше, менше, краще). У мові учнів абсолютно немає дієприкметників, дієприслівників і прикметників в чудовому ступені. Лише у трьох випробовуваних були присутні складні пропозиції і конструкції, а також був згаданий один оборот фразеологізму (протягнув руку допомоги).

Таким чином учні справилися з даним завданням, проте тут ми вже помічаємо деякі недоліки в розвитку мови учнів. 

Результати визначення ригідності словарного запасу. 

Для визначення ригідності словарного запасу досліджуваних нами що вчаться ми використовували тексти мовних зразків, тобто твори на тему «Що я люблю»

Написані учнями на початку навчального року.

По вищеописаній методиці в творах ми підрахували:

- Загальна кількість слів в мовному зразку.

- Кількість слів, які були спожиті тільки один раз.

Після цього визначили ригідність словарного запасу (вокабулятора) випробовуваних, тобто встановили індекс вокабулярної ригідності (ВР) по формулі: ВР = Р/О, де Р – кількість слів спожитих одного разу, а О – загальна кількість слів. Всі дані цього дослідження занесені в таблицю №5.



Таблиця №5. Результати визначення ригідності словарного запасу



Випробовувані учні 



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Р

27

51

28

38

38

18

41

–

46

26

О

63

96

51

87

102

54

70

–

102

58

ВР

0,43

0,53

0,55

0,44

0,37

0,33

0,59

–

0,45

0,45



З даних таблиці ми бачимо, що 3-е випробовуваних в своїх творах використовують більше 50% нових слів, коефіцієнт ригідності словарного запасу коливається у них від 0,53 до 0,59.

У творах 4-х учнів слів, що не повторюються, трохи менше 50%, коефіцієнт ригідності словарного запасу коливається у них від 0,43 до 0,45. І лише у 2-х учнів в творах слів, що не повторюються, близько 30% коефіцієнт ригідності словарного запасу коливається у них від 0,33 до 0,37. Проаналізувавши текстові зразки мови що вчаться ми відмітили, що загальне кількість слів коливається від 51 до 102. Проте більше використання слів не позначає кращого результату і меншого повторення одних і тих же слів.

Окрім цього в роботах присутні стилістичні і граматичні помилки подекуди обривки фраз і пропозицій. Слід зазначити, що досліджуваний нами твір вчаться писався на початку навчального року, а дослідження проводилося в кінці навчального року. Тому результати дослідження визначення понять, пасивного і активного запасу слів виявилися кращими, ніж визначення коефіцієнт ригідності словарного запасу. У зведеній таблиці №6 ми побачимо у кого з випробовуваних мову розвинена краще.



Таблиця №6. Зведена таблиця результатів дослідження.



Випробовувані учні 



1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Визначення понять

9

9,5

10

8,5

8

7

10

8,5

9,5

9,5

Пасивний словарний запас

10

10

10

9

8

6,5

10

8

9

9

Активний словарний запас

8

9

10

8

7

6

10

8

9

9

Активний словарний запас

0,43

0,53

0,55

0,44

0,37

0,33

0,59

–

0,45

0,45



Дослідження показало, що у 20% випробовуваних (учні №3 і №7) дуже високий рівень розвитку мови, у 60% випробовуваних (учні №1, №2, №4, №8, №9, №10) відносно високий рівень розвитку мови і лише у 20% випробовуваних (учні №5и №6) середній рівень розвитку мови.






ВИСНОВКИ



В даної курсової роботі були розглянути особливості мовленого розвитку молодших школярів. Спілкування – одна з форм людської взаємодії, завдяки якій люди як фізично, так і духовно творять один одного. Все життя людини проходить в спілкуванні з іншими людьми. Мова є одним з обов'язкових і незамінних компонентів спілкування людей. Розвиток мови у дитини є процес оволодіння рідною мовою, умінням користуватися мовою як засобом пізнання що оточує, засвоєння досвіду накопиченого людством, як засобом пізнання самого себе і саморегуляції, як могутнім засобом спілкування і взаємодії людей. Величезний вплив в даному процесі надає учбова діяльність дітей і дія мови вчителя на учнях. Саме від вчителя залежить формування і успішне розвитку мови дітей в молодшому шкільному віці. На практиці вчитель постійно вирішує двоєдину задачу: як піднести знання, щоб учні найкращим чином зрозуміли та піднімати рівень розвитку мови учнів. Розвиток мови у учнів процес керований, який йде по дорозі розширення їх словарного запасу. Тому вчитель на всіх уроках повідомляючи новий матеріал, включає в нього і ті нові слова, які є поняттями. Розкриваючи при цьому їх значення, слід спиратися на вже словарний фонд, що склався, щоб раніше засвоєні слова не забувалися, а знов засвоювані – краще розумілися і зберігалися в пам'яті. Потрібно одночасно привчати що вчаться користуватися цими словами при рішенні конкретних учбових задач, оскільки пасивний запас є всього лише підмогою для пасивної мови, для розуміння, а активний запас слів допомагає висловлювати думку. Для цього слід давати можливість таким, що вчиться частіше висловлюватися, застосовувати активні форми ведення занять (бесіди, дискусії). Особливу увагу при цьому треба звертати на мовчазних, замкнутих учнів, на тих хто сумнівається в своїх знаннях, в здатності сказати щось цікаве, нове. Таким чином розвиток мови учнів – одна з найважливіших завдань діяльності вчителя.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ ТА ЛІТЕРАТУРИ 



1. Блонский П. Психология младшего школьника. – М., 1997.

2. Венгер Л.А., Мухина В.С. Психология. – М., 1988.

3. Возрастная и педагогическая психология. / Под. редакцией Гамезо М.В., Матюхиной М.В., Михальчик Т.С. – М.: «Высшая школа», 1984. - с.131.

4. Зеньковский Л. Психология детства. – М., 1996.

5. Матюхиной М.В., Михальчик Т.С. – М., 1984.

6. Выгодский Л.С. Мышление и речь. – М.,1982.

7. Дьяченко М.И., Кандыбович Л.А. Психология. Словарь-справочник. – Минск, 1998.

8. Казакова В.Г., Кондратьева Л.Л. Психология. – М., 1989.-

9. Карпова С.Н., Труве Э.И. Психология речевого развития ребенка. - Ростов-на-Дону, 1987.

10. Кулагина И.Ю. Возрастная психология. – М., 1998.

11. Львов М.Р. Методика развития речи младших школьников: Пособие для учителя. - М.: Просвещение, 1985.

12. Львов М.Р., Рамзаева Т.Г., Светловская Н.Н. Методика обучения русскому языку в начальных классах. - М.: Просвещение, 1987.

13. Люблинская А.А. Детская психология. – М., 1971.

14. Немов Р.С. Психология. Книга 2. – М.,1995.

15. Новотворцева Н.В. Развитие речи детей. – М., 1995.

16. Обухова А.Ф. Детская психология. – М., 1995.

17. Психология. Словарь. Под общ. ред. А.В. Петровского. – М., 1990.

18. Селезнева Е.П. Развитие речи детей. – М., 1984.

19. Тихеева Е.И. Развитие речи детей. – М., 1985.