Співпадіння психологічних характеристик членів товариської групи

Тема

	Співпадіння психологічних характеристик членів товариської групи

	


	Зміст

		

		ВСТУП

		РОЗДІЛ 1. ПСИХОЛОГІЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ ІНДИВІДІВ, ЩО ВХОДЯТЬ ДО ОДНІЄЇ ТОВАРИСЬКОЇ ГРУПИ

		1.1 Поняття группи в психології

		1.2 Психологічні характеристики членів товариської групи

		Висновки до розділу 1 

		РОЗДІЛ 2. ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНИХ ХАРАКТЕРИСТИК ТОВАРИСЬКОЇ ГРУПИ

		2.1 Соціально-пріхологічні дослідження товариських груп (з групи) 

		2.2 Методи дослідження

		2.3 Аналіз результаів

		Висновки до розділу 2

		ВИСНОВКИ

		СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

	

	

	


	ВСТУП

	

	Актуальність теми: Згідно з теорією діяльнісного опосередкування міжособистісних відносин, спільна діяльність виступає як колективоутворюючий фактор. Відповідно до цього положення, цілеспрямоване формування навчальної групи у процесі навчання повинно здійснюватися, перш за все, на основі взаємодії учнів. Взаємозв’язок особистісних рис, властивостей та громадсько-соціальних умов життєдіяльності дозволяє кожній особистості посісти своє певне місце, набути свого статусу у групі.

	Для даного дослідження є актуальними вітчизняні концептуальні положення розвитку та формування особистості – Б.Г. Ананьєв, О.Г. Асмолов, І.Д. Бех, Л.І. Божович, М.Й. Боришевський, Л.С. Виготський, Т.В. Говорун, Г.С. Костюк, С.Д. Максименко, В.В. Рибалка, С.Л. Рубінштейн, В.А. Семиченко, О.В. Скрипченко, В.В. Тарасун, Н.В. Чепелєва.

	Для характеристики товариської групи застосуємо системний підхід до становлення особистості Н.Л. Коломінський, П.В. Лушин, В.О. Моляко, В.І. Носков, Н.А. Побірченко, Ю.О. Приходько, Л.І. Фомічова та теорію діяльнісного опосередкування міжособистісних відносин – І.С. Булах, Л.В. Долинська, А.В. Петровський. Положення класичної теорії лідерства Р. Бейлз, Р. Стогділл, Ф. Фідлер, Г. Хомманс.

	Об’єкт дослідження – психологічні властивості особистості.

	Предмет дослідження – психологічні властивості членів товариської групи.

	Гіпотеза дослідження – члени товариської групи характеризуються співпадінням психологічних характеристик між собою та відмінністю психологічних характеристик від представників інших груп.

	Мета дослідження – довести існування співпадіння психологічних характеристик індивідів, що належить до однієї товариської групи.

	Відповідно до поставленої мети та висунутої гіпотези були визначені такі завдання дослідження:

	Визначити поняття товариської групи.

	Дослідити психологічні характеристики представників різних товариських груп.

	Довести існування співпадіння психологічних характеристик представників однієї товариської групи та їхню відмінність від психологічних характеристик представників іншої товариської групи.

	На основі проведеного дослідження зробити висновки.

	

	


	РОЗДІЛ 1. ПСИХОЛОГІЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ ІНДИВІДІВ, ЩО ВХОДЯТЬ ДО ОДНІЄЇ ТОВАРИСЬКОЇ ГРУПИ

	

	1.1 Поняття групи в психології

	

	У обширному переліку розділів сучасної соціально-психологічної науки малі групи займають особливе місце. Це не тільки стара, але і найбільш область соціальної психології, що інтенсивно розробляється. Ось вже десятиліття проблема групової психології (проблеми взаємодії людей в рамках невеликих контактних об'єднань, що виникли або унаслідок розпоряджень соціальної структури, або на основі емоційних переваг знаходиться в центрі уваги дослідників багатьох країн.

	Більш ніж за 90-річну історію соціальної психології дослідники неодноразово зверталися до визначення поняття “Мала група”, сформувавши при цьому величезну кількість всіляких часто випадкових, таких, що часом вельми розрізняються між собою навіть суперечливих по сенсу визначень. І це недивно: у своїх спробах відповідним чином визначити малу групу автори, як правило, йшли від власного її розуміння, що диктувало акцентування тих або інших сторін групового процесу.

	Так, відомий американський психолог М. Шоу, розглянувши більше півтора десятків визначень малої групи, класифікував їх по наступних шести категоріях залежно від того, які аспекти групового життя більшою мірою привертають увагу авторів визначення: 

	1) сприйняття членами групи окремих партнерів і групи в цілому; 

	2) мотивація членів групи; 

	3) групові цілі; 

	4) організаційні (структурні) характеристики групи; 

	5) взаємозв'язок і 

	6) взаємодія членів групи.

	У науковій літературі є безліч визначень групи, в яких підкреслюється та або інша їх межа. Тому при дослідженні груп (мається на увазі — малих соціальних общностей, на відміну від великих груп, якими є класи, нації, народності і тому подібне) слідує, очевидно, перш за все виділити їх загальні ознаки. Як такі ознаки (критеріїв) більшість учених виділяють: 1) соціальність групи, тобто констатація її приналежності до певної соціальної системи; 2) чисельність групи (від 2 — 3 до 30.— 40 особистість); 3) єдність ціннісних орієнтації і цілей; 4) наявність спільної діяльності; 5) наявність структури; 6) наявність загальних норм і думок.

	Одне з найбільш універсальних визначень малої групи зводиться до наступного: під малою групою розуміється нечисленна по складу група, члени якої об'єднані загальною соціальною діяльністю і знаходяться в безпосередньому особистому спілкуванні, що є основою для виникнення емоційних відносин, групових норм і групових процесів. Це визначення, що носить швидше описовий характер, доповнюється іншим, лаконічнішим, таким, що охоплює власне соціальний аспект функціонування малої групи:

	"Мала група — це група, в якій суспільні відносини виступають у формі безпосередніх особистих контактів".

	Для формування товариської групи важливе значення має власне сприйманням, скільки всією сукупністю когнітивних процесів, які забезпечують сприймання і пізнання особистості чи групи. Невід’ємними складовими соціальної перцепції, окрім когнітивної (пізнання як сукупності уявлень про соціальний об’єкт, розуміння його як раціонально-логічне пояснення; прогнозування його станів і процесів), є:

	емоційна (емпатія, співчуття, співпереживання);

	діяльнісна (поведінкова, конативна);

	мотиваційна (відображає ступінь ідентифікації суб’єкта з об’єктом, визначає специфіку діяльнісного і емоційного компонентів та має регулятивний вплив на поведінку суб’єкта через знання про те, як зорієнтований у певних ситуаціях об’єкт сприймання) [].

	З іншого боку, в структурі товариської групи визначають:

	суб’єкт сприймання (група, особистість);

	об’єкт сприймання (група, особистість);

	власне процес сприймання;

	внутрігрупове сприймання;

	зовнішньогрупове сприймання;

	безпосередній результат цього процесу — індивідуалізований (груповий) образ соціально значущого об’єкта [, с.15].

	У залежності від особливостей суб’єктів і об’єктів розглядають такі її різновиди:

	внутрігрупове міжособистісне сприймання, специфічними характеристиками якого є сприймання статусу особистості в групі, загальна оцінка особистості чи окремих її рис, сприймання внеску особистості в спільну діяльність;

	сприймання особистістю власної групи, її статусно-позиційної і ціннісно-нормативної структури; цілей і завдань спільної діяльності, прогнозування її успішності, референтності тощо;

	сприймання особистістю іншої групи як певної цілісності, сприймання різниці між власною та іншою групами тощо;

	міжособистісно-міжгрупове сприймання, тобто сприймання певних осіб, що належать до іншої групи;

	сприймання групою одного з своїх членів, його прийнятність для групи, оцінка його ділових, комунікативних якостей тощо;

	групове сприймання представника іншої групи як особистості, що має неповторні індивідуально-психологічні риси;

	міжгрупове сприймання на основі соціальної категоризації (розподілу людей на групи), соціальної ідентифікації (зарахування себе до певної групи чи категорії) тощо;

	сприймання групою самої себе (групове самосприймання) як єдиної і унікальної цілісності [].

	Така класифікація відображає широке розуміння сприймання соціальної сфери та інших людей, а саме – сприймання і пізнання членами групи, один одного та членів іншої групи; сприймання себе, своєї групи, іншої групи; сприймання групою свого члена і членів іншої групи. При цьому виокремлюються три класи соціальних об’єктів соціальної перцепції: інша людина, група, ширша соціальна спільнота. Відтак, залежно від співвідношення об’єкта і суб’єкта, говорять про міжособистісне сприймання, в якому, в свою чергу, виокремлюють самосприймання і сприймання інших осіб та міжгрупове сприймання [].

	До основних характеристик групи відносяться: її склад, структура, групові процеси, норми, цінності, система санкцій. Кожен з елементів може бути по-різному описаний залежно від цілей дослідження. Наприклад, склад групи можна проаналізувати, узявши за основу вікові, професійні або соціальні характеристики. Структуру групи можна розглядати з погляду структури комунікацій, переваг або структури "влади".

	Однією з проблем дослідження груп є їх класифікація. Історія соціальної психології свідчить про багатократність спроб створення єдиної класифікації, проте і в даний час існують різні підходи до вирішення цієї проблеми.

	Перш за все виділимо лабораторні і природні групи. До перших відносяться групи, що спеціально створюються для виконання експериментальних завдань в лабораторних умовах; до других - групи, що функціонують в реальних життєвих ситуаціях. Це розділення не є абсолютним. Наприклад, якщо в експерименті бере участь реально існуюча група (або її частина), то досить важко віднести її до тієї або іншої категорії. Проте ділення це важливо для соціальної психології, оскільки ставить проблему перенесення тих закономірностей, які отримані в експериментальних умовах, на життєдіяльність реальних груп. Інша пара: організовані (формальні, офіційні) і спонтанні (неформальні, неофіційні) групи. Головна відмінність цих груп полягає в тому, що існування організованих груп задане зовнішньою ситуацією, суспільством, яке створює спеціальні структури для вирішення якихось завдань, а спонтанні групи зароджуються мимоволі, стихійно як в надрах організованих груп, так і поза ними.

	Підставою для виділення опозиційної пари відкриті – закриті групи є ступінь відвертості групи впливам навколишнього середовища, суспільства. Закритість групи досить часто використовується суспільством для досягнення яких-небудь завдань, не зважаючи на ті психологічні наслідки, які вабить закритість групи для її членів. Приклади закритих груп: армійські підрозділи, полярні експедиції, екіпажі судів, що знаходяться в тривалому плаванні. Необхідно відзначити, що при визначенні ступеня закритості групи важливою характеристикою є міра свободи входу до групи і виходу з неї. Іншими словами, наскільки легко людина може стати членом даної групи або вийти з її складу.

	За тривалістю існування виділяються стаціонарні і тимчасові групи. Постійність або тимчасовість існування групи має, звичайно, відносний характер. Проте важливою характеристикою є сприйняття членами групи часу її існування. Так, студентська група, утворена на декілька років для навчання, сприймається її членами як постійна. Тимчасова характеристика має значення, але важливіше суб'єктивна оцінка своєї групи. Може бути і така ситуація, коли різні люди оцінюють свою групу по-різному.

	Доречно вказати ще одну класифікацію, що часто зустрічається в літературі: групи членства - референтні групи. Підставою для подібного ділення є ступінь значущості групи для індивіда з погляду його орієнтації на групові норми і цінності, впливи групи на його установки. Якщо група розглядається тільки як місце перебування людини і не пов'язана з системою його цінностей, соціальних установок, то у такому разі мова йде тільки про групу членства. Але якщо група займає серйозне місце в житті індивіда, якщо норми і цінності цієї групи особистість розділяє, співвідносить з ними свої погляди, то така група є для нього референтною. Причому можливий варіант, коли індивід не є членом своєї референтної групи, але або прагне стати їм (якщо існує для цього реальна можливість), або ж розглядає таку групу як ідеальної для себе.

	Існує і інший підхід до класифікації груп, заснований на обліку їх спрямованості. З погляду цього підходу виділяють групи з позитивною, нестійкою і негативною спрямованістю, а також злочинні групи.У психології відзначають типологію груп.

	Умовні — до складу цих груп входять люди, що не мають міжособових зв'язків, але що володіють деякими типовими особливостями (класовими, віковими, професійними і ін.). Наприклад, умовна група старшокласників не залежить від того, чи вчаться вони в одній школі, хлопці це або дівчата.

	Реальні — такі, що входять в них люди знаходяться в більш менш тісному контакті і взаємодії.

	Тимчасові — в них контакт нетривалий.

	Постійні — відрізняються тривалим контактом.

	Формальні — організаційно оформлені.

	Неформальні — виникають відповідно до симпатій привязанностями.

	Первинні — зв'язок між членами базується не тільки на особистих контактах, але і на високій емоційній залученості її членів в справи групи, на високому ступені ототожнення кожного члена зі всією групою (сім'я, група однолітків, згуртована бригада).

	Вторинні — це групи, що організовані для досягнення певної мети і спираються на систему відносин, регульованих правилами, що схематизувала (наприклад, колектив заводу).

	Залежно від змісту спільної діяльності, її значущості, може бути виділена ієрархія рівнів розвитку групи і власне види груп.

	Дифузна група — спільність, міжособові відносини якої ще не опосередковані змістом спільної діяльності і приналежність до неї не усвідомлюється (наприклад, черга, хворі в палаті).

	Група-асоціація — члени групи усвідомлюють свою приналежність до даної групи, міжособові відносини опосередкують особово значущим для кожної людини змістом спільної діяльності (наприклад, учбова група, виробнича бригада, спортивна команда).

	Група-корпорація — це група, в якій міжособові відносини опосередкують особово значущим, але і асоціальним (або навіть антисоціальним) змістом діяльності (наприклад, зграя злочинців).

	Колектив — група, де міжособові відносини опосередкують особово значущим і суспільно цінним змістом груп нової діяльності.

	При дослідженні процесу утворення малих груп увага акцентується не тільки на способах їх формування, але і на психологічних механізмах, які роблять групу групою (феномен групового тиску і групової згуртованості). Феномен групового тиску (феномен конформізму) пов'язаний з ухваленням вже існуючих норм групового життя кожним знов вступаючим в неї індивідом, з "підключенням" індивіда до групи і “підпорядкуванням” його групі.

	Другою стороною проблеми формування малої групи є розвиток групової згуртованості. В даному випадку дослідників цікавить не те, як окремий індивід входить до групи, а сам процес формування особливого типу зв'язків в групі, які дозволяють зовні задану структуру перетворити на психологічну спільність людей, в складний психологічний організм, що живе за своїми законами.

	Розглянемо популярну модель групового розвитку, запропоновану американським психологом Би. Такменом, У сфері міжособової активності він виділяє наступні чотири стадії: перша - “перевірка залежності”, що припускає орієнтування членів групи в характері дій один одного і пошук взаємоприйнятної міжособової поведінки в групі; друга - “внутрішній конфлікт”, тобто порушення взаємодії і відсутність єдності між членами групи; третя - “розвиток групової згуртованості”, що досягається за допомогою поступової гармонізації відносин, зникнення міжособових конфліктів; четверта - “функціонально-ролева співвідносність”, в основному пов'язана з утворенням ролевої структури групи, що сполучається з груповим завданням.

	У сфері ділової активності Б. Такмен виділяє такі стадії, як “орієнтування в завданні” - пошук членами групи оптимального способу рішення задачі; “емоційна відповідь на вимогу завдання”, тобто протидія членів групи вимогам, які пред'являються змістом завдання і противоречат їх власним намірам; “відкритий обмін релевантними інтерпретаціями” - етап групового життя, на якому має місце максимальний інформаційний обмін, що дозволяє партнерам глибше проникнути в наміри один одного і запропонувати альтернативне трактування інформації; “ухвалення рішення” - стадія, що характеризується конструктивними спробами успішного рішення задачі.

	Ще один критерії, який може бути покладений в основу вичленення структури групи, - позиція соціальної влади, що відображає вертикальне взаєморозташування індивідів залежно від їх здатності робити вплив в групі. Причому прояв цього впливу здійснюється по різних напрямах. Можна виділити п'ять типів соціальної влади: 1) що винагороджує; 2) що примушує; 3) легітимна (тобто заснована на угоді про те, що один член групи має право визначити поведінку іншого); 4) референтна (пов'язана з ухваленням влади іншого за рахунок емоційної переваги, симпатії до нього); 5) експертна (що базується на визнанні переваги однієї особи в якій-небудь сфері). Таке розділення, з одного боку, підкреслює різні канали дії на людину, але з іншої - показує і умови цього ділення, а також те, що реальне управління групою здійснюється, як правило, одночасно по різних каналах.

	Підводячи підсумок, необхідно підкреслити, що формування структури групи - процес достатньо розтягнутий і тісно пов'язаний з іншими динамічними процесами, зокрема з розвитком групи як психологічній спільності. Важливо, щоб вибраний критерій аналізу групової структури мав реальний зміст для членів даної групи, був тісно пов'язаний з рушійними силами її розвитку.

	Інша істотна характеристика життя малої групи, що склалася, - поведінка, пов'язана з реалізацією групових норм. Річ у тому, що групова норма, яка є якимсь стандартом поведінки в малій групі, регулятором відносин, що розгортаються в ній, зараховується до елементів групової структури, оскільки тісно пов'язана з ними (наприклад, із статусом, роллю).

	Визначимо основні характеристики групової норми

	По-перше, норма - це продукт соціальної взаємодії. що виникає в процесі життєдіяльності групи. Групова норма може бути задана і ширшим соціальним оточенням, частиною якого є група. Але в цьому випадку необхідно мати на увазі, що така норма може або прийматися групою, або залишатися для неї зовнішньою декларацією.

	По-друге, норми не встановлюються для кожної групової ситуації. Вони формуються лише залежно від дії і ситуацій, значущих для більшості групи.

	По-третє, норма може наказувати моделі поведінки в ситуації в цілому, а може визначити реалізацію тієї або іншої ролі в конкретній обстановці, в якій опиняється носій даної ролі.

	По-четверте, норми розрізняються по ступеню ухвалення їх групою. Одні норми схвалюються майже всіма її членами, інші підтримуються незначною меншиною.

	По-п'яте, норми розрізняються по ступеню і широті що допускається ними девіантности і відповідному діапазону вживаних санкцій. Наслідки порушення норми є дуже важливою характеристикою нормативної поведінки в групі.

	Ще С. Рубінштейн відзначив, що в повсякденному житті, спілкуючись з людьми, ми орієнтуємося в їх поведінці ніби „читаючи” їх, розшифровуючи значення зовнішніх ознак і розкриваючи їх смисл. Якість такого прочитування обумовлена як здібностями того, хто „читає”, так і якістю тексту [].

	Ось чому важливими є характеристики як об’єкта, так і суб’єкта:

	фізичні і функціональні характеристики (тип конституції, деталі зовнішності, неповторний стиль виразної поведінки тощо);

	соціальні характеристики: зовнішні (моральні і міжособистісні рольові характеристики, гендерні особливості тощо), внутрішні (система настанов особистості, ієрархія потреб і мотивів тощо).

	При характеристиці динамічних процесів в малій групі виникає питання про той, хто бере на себе функції її організації, які особливості управління групою. Феномен лідерства і керівництва у всьому своєму різноманітті проявів є одній з основних проблем соціальної психології, що має не тільки теоретичне, але і велике практичне значення. Керівник будь-якої господарської ланки (фірми, компанії, підприємства) повинен мати уявлення про найбільш оптимальні способи управління колективом, тому в умовах ринкової економіки проблема ефективності керівництва стає особливо актуальною.

	Під лідерством розуміють один з процесів організації і управління малою групою, сприяючий досягненню групових цілей в оптимальні терміни і з оптимальним ефектом, детермінований суспільними відносинами. Лідер — це член групи, який спонтанно висувається на роль неофіційного керівника в умовах певної ситуації, щоб забезпечити організацію спільної діяльності найбільш швидкого досягненню загальної мети.

	Якщо феномен лідерства пов'язаний з регулюванням неформальних відносин, то керівництво — засіб регулювання офіційних відносин. Лідерство і керівництво — це персоніфіковані форми соціальної взаємодії всіх механізмів і способів соціально-психологічної дії для досягнення максимального ефекту групової діяльності.

	Керівництвом є процес управління трудовою діяльністю групи, здійснений керівником — посередником соціального контролю і влади — на основі господарсько-правових повноважень. Найідеальніший варіант коли керівник і лідер співпадають в одній особі, проте це відбувається не часто. Тому, мистецтво керівництва полягає в умінні керівника координувати роботу.

	Найвище положення в ієрархії групи займає лідер. Одна з перших теорій, що пояснюють природу впливу лідера в групі, - теорія рис (або харизматична). Вона обґрунтовує феномен лідерства в групі особовими характеристиками самого лідера. Згідно цієї теорії лідером людини робить певний набір характеристик, біс характеру, необхідні для виконання функцій управління будь-якою групою в різних умовах. Ця концепція, з одного боку, виявилася дуже впливовою і живучою (до цих пір її відгомони можна зустріти в літературі, особливо в практичних сферах, суміжних з соціальною психологією), а з іншої - майже відразу з'явилися спростувальні її дослідження. Неспроможність даної теорії зв'язана по-перше, з тим, що груповий феномен - лідерство - виводиться з особового. Вони, звичайно, зв'язані, але не витікають один з іншого. По-друге, чисто емпірично виявилося неможливим скласти відносно короткий і однозначний перелік характеристик, які робили б людину лідером. Такого переліку просто не існує. Характеристики, необхідні для лідерства тісним чином пов'язані з тією груповою діяльністю, для реалізації якої існує дана група.

	Інша концепція походження лідерства називається ситуаційною теорією. Вона пояснює появу лідера в групі через якнайповніший збіг особливостей людини і вимог конкретної ситуації. Відповідно до цієї концепції для кожної нової ситуації повинен з'являтися новий лідер, що в реальності не відбувається. Позиція лідера достатньо стійка в групі, і зміна одного лідера на іншого представляє досить складний і часто конфліктний процес.

	Результатом критики і об'єднання названих теорій з’явився синтетичний підхід до лідерства. Синтетична теорія розглядає лідерство як функцію групи, реалізація якої зв'язана і з особовими характеристиками членів групи, і з параметрами ситуації. Як всякий “синтезуючий” підхід, даний напрям в дослідженні лідерства в групі дає дуже загальну відповідь на питання про природу цього феномена.

	В даний час багато авторів підходять до лідерства як до найбільш значної позиції в системі міжособового впливу в групі, тобто лідер розглядається як член групи, що володіє найбільшим впливом. Міжособовий вплив, у свою чергу, зв'язується з тією конкретною діяльністю, для якої створювалася група. Іншими словами, можна сказати, що лідер в групі - це такий її член, який найповніше утілює в своїй активності групові цінності, отримуючи взамін найбільш високий статус і можливість максимального впливу на її життя.

	Для того, щоб ефективно управляти роботою колег необхідно мати уявлення про достоїнства і недоліки окремих стилів керівництва і лідерства. Традиційно впливають три таких стилю: авторитарний, демократичний, потурання (ліберальний).

	Авторитарний (адміністративний, директивний) стиль відрізняється тим, що управляє одна людина, керівник. Саме він виробляє, координує і контролює діяльність групи. Він сприяє збільшенню ієрархічних ступенів і перешкоджає співпраці. Викликає необхідність в контролі і збільшенні бюрократичного апарату. Цей стиль управління підсилює фрустрацию і сприяє тим самим виникненню неформальних груп.

		Демократичний стиль деякі автори називають колегіальним, товариським. Його характерна межа — активне спілкування між начальником і його співробітниками, складовими групу. Рішення ухвалюються на загальних зборах.

	Стиль потурання керівництва (інша назва ліберальний) характеризується тим, що функція управління повністю передається членам групи, яка стає “групою без керівника”. Насправді лідер існує, але його позиція не помітна. Така група живе дуже динамічно, але витрачає багато сил на свою організацію. Кожен з перерахованих стилів управління має як достоїнства, так і недоліки.

	

	1.2 Психологічні характеристики членів товариської групи

	

	Психологія є експериментальною наукою, що вивчає відносини психічних процесів в житті особи. В центрі уваги психоаналізу психічні процеси і мотивації потягів особи з фізичними дефектами, перш за все душевних і сексуальних. Типи особи характеризують внутрішній потенціал особи і його загальну спрямованість до виконання певних видів робіт і сфер діяльності.

	Характер – сукупність стійких індивідуальних особливостей особистості, що складається та проявляється в діяльності і спілкуванні, яка обумовлює типові для неї способи поведінки.

	Риси особистості – стійкі особливості поведінки індивіда .

	Фактор – ознака, виділена за допомогою методу факторного аналізу, яка виражає ту чи іншу рису особистості.

	Товариськість (комунікабельність) – здатність до соціальної взаємодії

	Емоційна стабільність – здатність людини до збереження підвищеної психічної працездатності при впливі стресогенних факторів.

	Мислення абстрактне – один з видів мислення, що характеризується використанням понять, логічних конструкцій.

	Перераховані орієнтації далеко не вичерпують характеристику особистості, а лише підкреслюють існування в суспільному просторі безлічі чинників її формування. Вони дозволяють виявити і ідентифікувати такі логічні категорії, як «Я-ти», «Ми-вони», які допомагають аналізувати цілісність, виявити в цілісності групи, класу, підкласів.

	Аналіз досліджень психологічних характеристик членів товариської групи свідчить, що на сьогодні існують різні підходи до розуміння і використання терміну пов’язаного з формуванням особистостей, груп, інших соціальних спільнот або суто міжособистісного сприймання [,с. 11].

	Проаналізуємо деякі підходи з метою визначення сутності психологічної характеристики членів товариських груп.

	Ще Л. Виготський висунув принцип культурно-історичної детермінації психічних процесів, який стверджував наявність соціальних детермінант процесу сприймання, оскільки, як зазначав учений, за всіма вищими функціями генетично містяться соціальні відносини, реальні стосунки між людьми [].

	Дж. Брунер увів термін „соціальна перцепція” в межах загальної психології. В цьому випадку перцептивні процеси розуміють як характеристики пізнавальної функції психіки, яка полягає в спеціальних перцептивних діях із створення чуттєвого образу світу []. Такі дії відбуваються в структурі будь-якої внутрішньої або зовнішньої діяльності і є засобом досягнення її мети [].

	Перцептивні дії розрізняються за функціями. Ті з них, які відповідають за пошук об’єкта, настанову та корекцію позиції аналізатора, є підготовчими, а ті, що забезпечують вимірювання просторових характеристик об’єкта і побудову перцептивного образу – виконавчими. Уточнюючись, змінюючись, коригуючись, деталі перцептивного образу все більше підпорядковуються властивостям об’єкта, відтворюють його істотні характеристики, переводять їх в нову систему координат. Таким є шлях переходу об’єктивних, фізичних характеристик об’єкта в суб’єктивні, психічні, коли предмет сприймання переходить у стан самого суб’єкта.

	Такий перехід відбувається за рахунок певних перцептивних дій, зокрема – віднайдення, розрізнення, ідентифікації і розпізнавання, що фактично є різними рівнями перцептивної діяльності. При цьому процес віднайдення і розрізнення передбачає порівняння створюваного в такий спосіб перцептивного образу з еталонним, тобто з досвідом сприймання, який зберігається в пам’яті індивіда. Ідентифікація – це порівняння еталонного образу з образом, що будується, та введення його в систему значень, якими володіє індивід.

	Розпізнавання означає усвідомлення особистістю сприймання шляхом позначення. Воно спирається на цілісні, інформативні, а не поодинокі елементи сприймання: побудова перцептивного образу є зіставленням предмета сприймання з образами пам’яті та висновком про ступінь їх відповідності [].

	Сприймання може бути і самостійною перцептивною діяльністю, що спонукається певними мотивами. Сприймання передбачає побудову перцептивного образу, який формується не внаслідок прямого впливу фізичного подразника на аналізатори, а в ході активного „зустрічного” процесу з боку індивіда [].

	Як зазначає Ж. Піаже, в процесі пізнання дійсності вже сприймання осоьбистістю передбачає розуміння, осмислення, тлумачення того, що сприймається; воно ґрунтується на прийнятті рішень і завжди передбачає вибір, у ході якого людина співставляє отриману інформацію з певними еталонами, записаними в пам’яті.

	Дж. Брунер дійшов аналогічного висновку: сприймання особистості є завжди процесом прийняття рішення, який грунтується на використанні певних ознак суб’єктом сприймання з метою віднесення сприйнятого до певної категорії.

	У. Найссер, стверджуючи, що на повноту сприймання людини впливають її досвід, навички, знання, також вказував на передбачуваність інформації в кожному перцептивному акті. Таке передбачення здійснюється за допомогою схеми — посередника між попереднім досвідом і сприйманням. Тим самим, вводячи поняття „схема”, У. Найссер включає у процес сприймання не тільки активність суб’єкта, але й низку зовнішніх соціальних обставин, адже схема будується не лише завдяки індивідуальному попередньому досвіду перцептора, але й завдяки системі культури [].

	Мотиви, - відмічає Є.В. Шорохова,- виступають як стимули, реальні двигуни людської діяльності, як потужні регулятори поведінки”. Поняття мотивація трактується психологами як активність організму до різних видів цілеспрямованої діяльності суб’єкта. Дослідження мотивації проводяться в психології виходячи із різних теоретико-методологічних основ.

	А.Г. Асмолов виділяє три підходи до вивчення мотивації: перший реалізує принцип прагнення до рівноваги, другий прагнення до напруження, третій базується на принципі саморозвитку особистості [].

	Принцип прагнення до рівноваги розділяється психоаналізом, необіхевіризму, когнітивної психології.

	Для індивідуальної психології А. Адлера характерно визнання в якості рухомої сили розвитку особистості прагнення до компенсації дефекту; необіхевіористичні концепції використовують мету редукції напруги потреб, а джерелом мотивації вважається система внутрішньої напруги. Дослідження, що ґрунтуються на принципі прагнення до напруги мають і елементи персонального підходу, до яких можна віднести концепцію теорії А. Маслоу про самоактуальність особистості як внутрішньому джерелі розвитку та теорію особистості Г. Оллпорта, в якій основною рухомою силою розвитку особистості на думку автора виступає тенденція до самореалізації ].

	Для Г. Оллпорта, А. Маслоу, Дж. Гілфорда, Р. Кеттела характерно розгляд проблем мотивації на основі аналізуособистості в цілому. Г. Оллпорт виходить з положення про психологію особистості післяінстиктивної поведінки. А. Маслоу визнає існування потреб ієрархії: в основі яких, лежать органічні потреби, а далі постають пізнавальні та естетичні потреби.

	А. Маслоу вводить поняття мотивації до росту отримання того чого не вистачає. Г. Оллпорт вважає мотиви не закінченими, якщо напруга не зникає у разі задоволення інтересів особистості, а навпаки веде до розширення системи інтересів, тим самим підвищує стан напруги, що в свою чергу обумовлений безперервним процесом розвитку особистості як „ відкритої системи” [19].

	Особистість відкрита світу через свою діяльність, „вона постійно щось отримує із світу і щось віддає”. У вищих формах мотивів – мотивах розвитку - поєднані джерела розвитку особистості, де остання прагне не до зниження, а до підтримання стану напруги, порушення рівноваги. Щоб зрозуміти, чим є особистість, потрібно звертатись до того, чим вона може бути в майбутньому, оскільки кожен стан особистості орієнтується в напрямку майбутніх можливостей. Це положення, певним чином поєднується з положенням Л.С. Виготського про зону найближчого розвитку дитини [7]. Г. Оллпотр визначає особистість не як закінчений продукт, а як процес постійного вдосконалення, розвитку. Цей процес характеризується формуванням нових мотивів, які є самопідтримуючими системи і незалежними. Одним з шляхів формування нових мотивів, які підкоряють собі органічні потреби, є перетворення засобів у мету. Та діяльність, яка виступала для людини як засіб досягнення мети, починає викликати інтерес сама по собі і набуває власну мотивуючу силу. Таким чином, мотиви є продуктом розвитку внутрішньої структури діяльності.

	Особливий інтерес у психології мотивації викликає так звана просоціальна поведінка та її мотиви. Під такою поведінкою розуміють будь-які альтруїстичні дії людини, спрямовані на добробут інших людей, надання їм допомоги. Ці форми поведінки різноманітні, мають діапазон від простої люб'язності до серйозної благодійної допомоги іншим людям, причому іноді зі збитком для себе.

	Альтруїстичну, або просоціальну, поведінку можна також визначити як таку, що здійснюється заради блага іншої людини і без надії на винагороду. Альтруїстично мотивована поведінка більшою мірою спрямована на добробут інших людей, ніж на добробут того, хто її реалізує. При альтруїстичній поведінці акти турботи про інших людей і надання їм допомоги здійснюються за власним переконанням людини, без будь-якого тиску на неї з боку або навмисного розрахунку. За змістом така поведінка діаметрально протилежна агресії.

	Існує декілька соціальних норм морального порядку, характерних для поведінки людини в сучасному цивілізованому суспільстві. Виходячи з цих норм, можна пояснити альтруїстичну поведінку. Однією з них є норма соціальної відповідальності. Вона спонукає людину до надання допомоги іншим людям в усіх випадках, коли будь-хто потребує її, наприклад, у силу того, що він занадто старий, хворий або бідний і немає іншої людини або соціального інституту, здатного взяти на себе турботу про нього.

	Важливу роль у наданні допомоги відіграє здатність людини до співпереживання (емпатії): чим більше вона схильна до нього, тим з більшою готовністю допомагає іншим людям. Деякі вчені вважають, що здатність до емпатії лежить в основі всіх інших форм альтруїстичної поведінки.

	На думку Дж. Келлі, людина специфічно інтерпретує дійсність за допомогою особистісних конструктів, які певним чином спрямовують аналіз фактів дійсності, що сприймаються. При цьому люди відрізняються за кількістю конструктів, які вони „будують” протягом життя. Особи, які мають більшу кількість конструктів, є „когнітивно складними”, здатними сприймати світ у багатьох вимірах, в усіх його нюансах і відтінках, на відміну від „когнітивно простих” особистостей [].

	О. Леонтьєв указує на те, що психологія побудови образу є конкретно науковим знанням про те, яким чином у процесі своєї діяльності індивіди будують образ світу, світу, у якому вони живуть, діють, який перетворюють; це також знання про особливості функціонування образу світу, що опосередковує людську діяльність в об’єктивно реальному світі []. При цьому образ світу виявляється одночасно і в якості вихідного пункту пізнавального процесу (оскільки він визначає пізнавальну активність індивіда, вказуючи, що „взяти” і що „відкинути”), і як результат цього процесу і залежить від взаємодії особистості та соціального середовища [].

	У взаїмодії між представниками групи виокремлюють: 1) суб’єкт сприймання; 2) об’єкт сприймання; 3) власне процес сприймання; 4) безпосередній результат цього процесу – сенсорний образ чи уявлення про об’єкт.

	Для суб’єкта сприймання головне полягає не в тому, як, за допомогою яких засобів відбувається цей процес, а в тому, що одержується в результаті цього процесу. В реальному світі визначеність певної речі виступає через її зв’язки з іншими речами, тому становлення перцептивного образу припускає спільність його елементів — єдність, відповідну цілісність якостей предмета, що презентують його зв’язки в реальному світі.

	У результаті, згідно з теорією Л. Леві, поведінка людини розгортається не тільки у відповідності з зовнішніми, об’єктивними, доступними для зовнішнього спостерігача матеріальними умовами, але й залежить від такої реальності, як психологічна картина діяльності, у відповідності з якою і поводиться індивід [].

	Специфічною сферою перцепції є сприймання так званих соціальних об’єктів (особистостей, груп, ширших спільнот, суспільства в цілому), яке позначають терміном „соціальна перцепція”. У цьому випадку соціальну перцепцію розглядають як сприймання, розуміння і оцінку людьми соціальних об’єктів – інших людей, самих себе, груп, соціальних спільнот тощо [].

	Отже, в процесі сприймання соціального об’єкта перцептивне завдання полягає в інтерпретації на основі зовнішніх ознак внутрішніх якостей соціального об’єкта. Тому, очевидно, Г. Андреєва й Г. Тажіурі підкреслюють умовність цього терміна, адже закономірності процесу формування образу соціального об’єкта виходять за межі традиційного розуміння перцептивного процесу в силу того, що за сприйманням зовнішнього образу інших людей стоїть формування уявлення про їхні психологічні характеристики, особливості поведінки тощо, на основі якого суб’єкт сприймання будує свою взаємодію з іншими .

	Не випадково дослідники цього поняття використовують ряд термінів, щоб визначити в понятійному контексті сутність феномена: judging the people (англ.) — судження про людей; social evaluation (англ.) – соціальне оцінювання; social cognition (англ.) – соціальне пізнання тощо. Більше того, в останні роки активно заявляє про себе психологія соціального пізнання, яка своє основне завдання вбачає в розкритті механізмів, завдяки яким людина усвідомлює себе частиною соціальної реальності, в якій вона живе і діє, а також усю сукупність соціальних факторів, що обумовлюють ці процеси. В межах цього підходу вважають за доцільне звернутися до ширшого кола соціальних об’єктів і, відповідно, до аналізу соціальної взаємодії в різноманітних соціальних „середовищах” (не тільки в конкретних соціальних групах, але й у середовищі як природному або штучному місці проживання, в мовному середовищі як символічній репрезентації дійсності тощо)

	У будь-якому випадку зрозуміло, що під час сприймання соціальних об’єктів перцептивне сприймання має свою специфіку, яка полягає в тому, що дається одночасна оцінка і об’єктивно, і суб’єктивно значущим зовнішнім і внутрішнім характеристикам об’єктів сприймання. У зв’язку з цим Г. Андреєва зазначає, що образ, як „результат” соціально-перцептивного процесу, функціонує далі у всій системі взаємин людей. При цьому іноді „образи” іншої людини, групи, будь-якого соціального явища в якості „орієнтувальної основи поведінки” є більш значущими в цих взаєминах, ніж самі об’єкти [с. 12].

	

	Висновки до розділу 1

	особистість у групі не є пасивною, не байдужою до того, хто його сприймає;

	тут виявляється так звана „подвійна суб’єктність” — взаємне сприймання і пізнання, коли для побудови стратегії взаємодії беруться до уваги не тільки потреби, мотиви та настанови власні, але й інших представників групи;

	особистість як представник певної групи прагне трансформувати уявлення про себе в сприятливий для своїх цілей бік;

	сприймання соціальних об’єктів характеризується більшою злитістю пізнавального і емоційного компонентів, більшою залежністю від мотиваційно-смислової структури суб’єкта, що сприймає;

	міжособистісне сприймання визначають через сприймання зовнішніх ознак людини (зовнішності, фізичних якостей, експресивних реакцій, особливостей поведінки), співвіднесення їх з її особистісними характеристиками і прогнозування на цій основі її вчинків [5; 7; 8; 17; 18].

	Важливе значення має мотивація, що сприяє об’єднанню людей у групу чи колектив для досягнення певної життєвої мети.

	

	РОЗДІЛ 2. ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНИХ ХАРАКЕТРИСТИК ТОВАРИСЬКОЇ ГРУПИ

	

	2.1 Соціально-психологічні дослідження товариських груп (з групи)

		

		Ми визначили, що для створення товариської групи важливе значення має демократичний стиль деякі автори називають колегіальним, товариським. Його характерна межа — активне спілкування між лідером та іншими представниками групи.

		В дослідженні прийняли участь представники 3 товариських груп по 8 осіб, їх члени належать до різних соціальних та товариських груп.

		До першої групи входять представники науково-дослідного інституту – інженери та науковці.

		До другої групи входять представники заводу «Серп і Молот»– робітники.

		До 3 групи входять представники машинобудівного технікуму – викладачі (два спільники і чотири «наївних»).

	У 30-і роки ХХ сторіччя на основі широкого використання психоаналітичного методу і гештальт-теорії виникла нова галузь, що отримала назву соціометрії. Засновником її по праву вважається той, що емігрував з Румунії в США учень З. Фрейда Джекоб Моренно (1892-1974). “Соціометрична техніка, - указує Дж. Моренно, - повинна бути побудована відповідно до підготовленості даного населення до социометрической угрупування і винна соответствовав його зрілості і відношенню до тесту, яке може змінюватися різні моменти”. Тому вибір соціометричного інструментарію завжди упирається в правильно сформульовані соціометричні критерії. Їх сенс повинен бути зрозумілий кожному членові групи, а зміст повинен зачіпати важливі для групи сторони життєдіяльності. Цього можна досягти після попереднього знайомства з об'єктом дослідження.

	Вибір соціометричних критеріїв - основний етап розробки програми соціометричних вимірювань. Розрізняють декілька типів соціометричних критеріїв. Все їх можна розбити на два основні класи: перший - комунікативні критерії, мета яких - відобразити реальні або уявні відносини в групі, і другий - критерії гностик, що мають на меті відобразити, як сприймають і розуміють члени груп свої взаємини.

	У зарубіжній літературі перший клас критеріїв називають соціометричним тестом, другий - тестом соціальної перцепції.

	Комунікативні критерії (соціометричний тест)

	Правильно сформульований комунікативний критерій повинен давати випробовуваному уявлення про той, кого і навіщо вибирати для спільної діяльності. Щоб у випробовуваних не виникло нерозуміння або припущень про якусь каверзу в питанні, комунікативний критерій повинен задовольняти загальним вимогам, що пред'являються до формулювання питань в будь-якому опитуванні (анкетний опит, інтерв'ю, соціометрія і ін.).

	Загальні вимоги можна сформулювати таким чином:

	1) питання повинно бути конкретним, недовгим, зрозумілим;

	2) питання повинне указувати час, місце і контекст, які необхідно враховувати при відповіді;

	3) питання не повинне мати слів з подвійним значенням;

	4) питання повинне указувати на всілякі альтернативи (позитивні, негативні вибори);

	На відміну від питань для анкетного методу або інтерв'ю у формулюванні социометрических критеріїв потрібно керуватися наступними особливими правилами:

	1) социометрический критерій повинен вимагати від суб'єкта вибору (або відкидання) іншого члена групи на основі заданого завдання спільної діяльності;

	2) критерій не повинен накладати обмежень на те, хто з членів групи може бути вибраним або знехтуваним в межах групи, але суб'єкт повинен ясно розуміти природу і межі цієї групи;

	3) використовувані критерії повинні бути доведені до рівня розуміння членів груп, вони повинні цікавити якщо не всіх, то більшість членів групи;

	4) критерій повинен бути сформульований так, щоб у суб'єкта була конкретна підстава для вибору або відкидання інших членів, для цього питання потрібно побудувати на конкретних ситуаціях діяльності - це досягається посиленням критерію;

	5) пропозиція до вибору або відкидання членів групи потрібно формулювати в термінах психологічних і емоційних відносин: “Кого ви хотіли б вибрати?”, “Кого бажаєте (бажали б) вибрати?”, “Хто вам більше (менше) подобається?” і так далі Всі варіанти таких термінів повинні уміщатися в континуумі емоційно-психологічних відносин, моральний зміст яких - виражати любов або ненависть;

	6) критерій повинен давати зрозуміти, що за бажання відповідають група може бути реорганізована відповідно до характеру відповідей, що даються ними;

	7) критерій не повинен обмежувати суб'єкта в числі і свободі виборів з (N - 1) можливостей. Якщо необхідно ввести обмеження виборів або порядок в перевазі здійснюваних виборів, то вказівки на це повинні формулюватися особливо (у питанні або в інструкції до анкети).

	Залежно від того, яку структуру міжособових відносин необхідно “сфотографувати”, комунікативні критерії підрозділяються на офіційних (формальні) і неофіційних (неформальні) і так далі

	Офіційні критерії - індикатори міжособових відносин на рівні робочо-функціональної (формальною) структури групи і всіх похідних відносин, пов'язаних з діловими, офіційними контактами при вирішенні офіційних групових або службових завдань.

	Неофіційні критерії - індикатори міжособових відносин на рівні соціально-психологічних (неформальних) структур дії в групі. Вони “фотографують” взаємини за статевим, віковим, національним, особовим, психологічним принципом. На вибір тут впливає ціла сукупність моральних і психологічних установок особи, потреб, що виявляються на фоні, звичок, характеру, темпераменту і так далі

	Соціометричні факти стають змістовнішими, якщо до позитивного формулювання критерію доданий варіант, що дозволяє не тільки вибрати, але і відкинути. Така форма можливих відповідей на социометрические питання дозволяє точніше визначити особливості структурної організації взаємин. Критерій, що формулюється для вибору-відкидання, називається дихотомічним.

	Дихотомічні (альтернативні) критерії - індикатори позитивних і негативних, напружених, взаємин в групі. Вони завжди складаються з двох питань: один вимагає позитивного вибору - позитивний критерій, інший вимагає негативного вибору - негативний критерій. Приклад дихотомічного неофіційного критерію: “Якби ви вирішили відсвяткувати свій день народження в крузі товаришів по роботі, то кого цього дня ви хотіли б запросити?”, “Кого б ви не хотіли запрошувати на свій день народження?”

	При організації груп з педагогічною метою часто застосовуються так звані ролеві критерії вибору, що ставлять випробовуваних в умовах прожективної ситуації.

	Ролеві критерії дозволяють виявити особливості взаємин в групі на основі вказаної ролевої поведінки. Наприклад: “Кого б ви хотіли вибрати своїм найближчим помічником, якби були бригадиром?”, “Якби тренер команди поставив вас центральним нападаючим, то кого ви хотіли б вибрати своїм правим і лівим партнером?”

	Критерії гностики

	Ці критерії призначені для визначення перцептивних відносин членів групи в тих же ситуаціях, в яких діють і комунікативні критерії. Суб'єкта просять вказати, хто, на його думку, вибере або відкине його персону по тому або іншому приводу. Це індикатори не реальних, а уявних відносин. Формулюються по загальних правилах з гностиками.

	На основі вибраних критеріїв складається соціометричний тест. Зовнішній вигляд і якість оформлення тесту – важливі чинники, які впливають на відношення випробовуваних до опитування. Це доведено експериментом. Недбало оформлені тести — без інструкції, що вимагають обов'язкової вказівки імені і прізвищу що заповнює, без гарантій на збереження таємниці відповідей - пригноблююче діють на опитуваних.

	Вимоги до оформлення тесту:

	Повинен мати чітку структуру: 

	а) звернення до випробовуваного; 

	б) прохання про участь в опитуванні або експерименті з вказівкою в популярній формі його сенсу (обов'язково);

	в) інструкцію для заповнення (шифр і правила користування шифром); 

	г) перелік питань — критеріїв з відповідними графами для відповідей; 

	д) прохання вказати свій шифр (можна до відповідей на критерії); 

	е) гарантії про збереження таємниці експерименту і використанні відповідей в наукових цілях; же) подяка установи, провідної опит, за участь в експерименті.

	2. Повинен бути віддрукований будь-яким технічним способом і уміщений на одному листі з використанням і оборотній частині (при необхідності).

	3. У нім повинне міститися не більше 7—8 критеріїв. Критерії розташовуються у міру зростання їх складності. Всі питання другорядною плану (про вік, стать, професію опитуваного і ін.) бажано не включати в анкету, а якщо це необходимо—поместить їх в кінці.

	Нижче дається зразковий зразок тесту. Критерії ранжирування— комунікативні.

	




	ШАНОВНИЙ ТОВАРИШ!

	З метою вироблення рекомендацій для тренера по комплектуванню основного складу команди для ігор на першість міста, просимо Вас відповісти на питання.

	Прочитайте список членів Вашої групи. Відповідаючи на питання, указуйте номер тих членів групи, яких Ви вибираєте або відкидаєте. Ваші відповіді будуть використані тільки в наукових цілях і обговоренню в колективі не підлягають.

	1. З ким би Ви бажали разом грати в команді в іграх на першість міста?

	В першу чергу ... У другу.. У третю...

	2. З ким би Ви не бажали разом грати в команді в іграх на першість міста?

	В першу чергу ... У другу.. У третю...

	3. ..

	Перевірте правильність Ваших відповідей.

	Вкажіть шифр—номер свого прізвища за списком .....

	Дякуємо Вам!

	Розрізняють декілька загальновживаних способів обробки результатів соціометричного опитування: соціограму, соціоматрицю, метод індексів і коефіцієнтів.

	Найбільш наочним і доступним є метод соціограм. Проте побудова соціограми значно спрощується, якщо заздалегідь всі результати соціометричного опитування рознесені в спеціальну таблицю — соціоматрицю. Тому, перш ніж висловлювати прийоми графічної інтерпретації даних, слід вивчити як будується соціоматрицяа і які відомості і виводи можна почерпнути з її аналізу. Соціоматриця є основою для подальшого розрахунку індексів, побудови соціограм і графіків.

	Соціоматриця — таблиця, в якій в горизонтальних рядках указується, хто вибирає (j-члени), а у вертикальних столбцах — кого вибирають (i-члени).

	Підсумок результатів у рядках показує, скільки разів кожен член групи вибрав або відкинув в опитуванні інших членів. Підсумки за стовпцями показує, скільки разів кожен з членів групи вибраний або знехтуваний іншими.

	Приведемо приклад матриці за наслідками опитування в групі з 8 осіб. Подібна матриця складається за наслідками відповіді на кожен критерій окремо.

	

	Матриця

	№ п/п

	Хто вибирає (j)

	Кого вибирають (і)

	Число відданих виборів

	

	

	А

	Би

	У

	Г

	Д

	Е

	Же

	З

	+

	-

	

	1

	А

	0

	+

	0

	0

	-

	-

	0

	+

	2

	2

	4

	2

	Б

	+

	0

	+

	+

	0

	-

	0

	0

	3

	1

	4

	3

	У

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	4

	Г

	+

	+

	0

	0

	0

	-

	0

	0

	2

	1

	3

	5

	Д

	0

	+

	0

	0

	0

	-

	0

	-

	1

	2

	3

	6

	Е

	0

	+

	0

	+

	+

	0

	0

	+

	4

	0

	4

	7

	Ж

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	0

	8

	З

	0

	+

	0

	0

	+

	-

	0

	0

	2

	1

	3

	Кількість отриманих виборів

	+

	2

	5

	1

	2

	2

	0

	0

	2

	14

	

	

	

	-

	0

	0

	0

	0

	1

	5

	0

	1

	

	7

	

	

	

	2

	5

	1

	2

	3

	5

	0

	3

	

	

	21

	

	Числа в правих підсумкових стовпцях на матриці - персональні величини, що характеризують ступінь активності випробовуваних в опитуванні по даному критерію. У цих числах зафіксована міра емоційної експансивності членів групи в спілкуванні один з одним на основі ситуації по критерію виборів. Перший ряд цифр в правих підсумкових стовпцях указує на міру позитивної експансивності, тобто на потребу вибрати, другий ряд - на міру негативної експансивності, тобто на потребу відкинути, третій ряд – підсумковий. Найбільша позитивна експансивність спостерігається у члена Е. Найменша позитивна експансивність – у членів В і Ж. Найбільша негативна експансивність спостерігається у членів А і Д.

	У підсумкових рядках матриці знаходяться три ряди цифр. Це показники соціометричного статусу членів групи. Перший ряд – числа, що характеризують ступінь розвитку позитивного соціометричного статусу, тобто здатність члена групи виступати об'єктом вибору для інших. Другий ряд – числа, що характеризують протилежну здатність, - виступати як об'єкт негативного вибору, тобто такого, з яким можливі конфлікти. Це показники негативного статусу членів групи. Третій ряд – підсумковий.

	За даними матриці видно, що найбільший позитивний статус у члена Б з 1 групи. Він отримав 5 позитивних виборів.

	У представника з 2 групи – лідером є член В.

	У представника 3 групи лідером є член А.

	Таким чином, на основі соціоматриці можна якісно описати систему взаємин в даній товариській групі та визначити лідера, побудуваши соціограму.

	

	2.2 Методи дослідження

	

	Структура особистості темперамент, характерні риси, типи реакцій

	А.Г. Ковальов (1981) в структурі особи виділив її спрямованість, здібності, характер та систему управління (саморегуляції).

	У дослідженні спираючись на систематизацію А.Г. Ковальова, ми виділяємо серед компонентів структури особи спрямованість темпераменту та характер, здібності та саморегуляцію.

	Перший компонент – спрямованість особи, її відношення до дійсності. Особистісний напрямок багато в чому зумовлюється мотивацією вищих досягнень, про що мовилося вище.

	У ряді дослідження розуміння майстерності – зв'язок між мотивацією досягнень і такою властивістю особистістю. На його досягнення впливає тривожність – відносно стійка схильність особи відповідати на загрожуючи ситуації емоційними поляганнями тривоги або страху. У межах групи мають прояви:

	соціальна тривожність (властивості особи)

	психодинамічна тривожність (властивість темпераменту).

	Перша у сам перед визначає - життєвим досвідом, а друга – природженими особливостями людини.

	Тривожність може також бути «антиципірованою» (тобто виникати задовго до початку екстремальної ситуації, як результат прогнозу майбутніх труднощів і «символічною» (небезпека не обов'язково зачіпає життєві інтереси, а викликана проблемами самооцінки.

	Інтенсивність прагнення до ефективної діяльності (сила мотиву) визначає полягання тривоги. Фіксуючись, таке полягання сприяє розвитку тривожності. Чим сильніше сила мотиву, тим тривожніше спортсмен.

	Другим компонентом системи особи є характер.

	Насамперед це - прагнення бути першим, завзято та наполегливо йти до мети, бажання «захистити себе». Найяскравішою рисою вдачі вважають емоційну витриманість, зайняти позицію лідера, бажання ризикнути та бути обачним, новаторство, самоконтроль, колективні співвідношення.

	Багатогранну роль відіграють для особисті можливості, які відображенні у динаміці особистості, її темперамент.

	Розглянемо окремі властивості темпераменту докладніше.

	Інтроверсія – екстраверсія – схильність в переживаннях «йти в себе» або на зовні. Основні відмінності цих двох властивостей темпераменту:

	а) інтроверти сприймають явища оточуючого середовища більш суб'єктивно, ніж екстраверти;

	б) у інтровертів пристосування до середовища відбувається переважно у активізації інтелектуальній діяльності;

	в) рівень самоконтролю і здатність регулювати своє бажання у інтровертів значно вище ніж у екстравертів.

	Проведемо дослідження сили нервової системи

	Мета дослідження: визначити тип нервової системи за допомогою тестування.

	Матеріали і устаткування: бланки, стандартні аркуші, що є, папери, розділені на шість розташованих про три в два ряди квадратів, олівець, секундомір, протокол дослідження.

	Процедура дослідження

	Дослідження складається з двох етапів. Його проводять в парі дослідник та особа, представник групи. Випробовуваного питають про самозадоволення та прохають зручно розташуватися за добре освітленим столом, узяти бланк та олівець.

	Перший етап

	На першому етапі випробовуваному пропонують проставляти олівцем крапки в бланку правою рукою. По сигналу експериментатора він повинен переходити до розстановки крапок з одного квадрата в іншій.

	Інструкція випробовуваному: «За моїм сигналом починайте проставляти олівцем крапки у кожному квадраті даного бланка. Треба прагнути проставити якомога більше крапок і переходити з одного квадрата на іншій тільки по команді та лише за рухом годинникової стрілки. Тепер візьміть у праву руку олівець і за сигналом „Розпочали!” проставляйте крапки. Перевіривши правильність розуміння інструкції, експериментатор дає сигнал Почали! І через кожних 5 секунд командує: «Перейти в інший квадрат!» Після закінчення 5 секунд роботи в шостому квадраті він говорить: «Стоп!»

	Другий етап

	Він починається услід за першим після прочитання інструкції з пропозицією узяти олівець в ліву руку і проставляти крапки на новому бланку лівою рукою. Інструкція і порядок проведення дослідження на другому такі ж, як і на першому.

	Обробка результатів

	Мета обробки результатів — визначити характер працездатності випробовуваного під час виконання завдання тесту. Для цього необхідно підрахувати кількість крапок, розставлених випробовуваним за кожних 5 секунд в квадратах першого і другого бланків, та записати результати у вигляді таблиці.

	Потім будуються графіки працездатності окремо для правої та лівої рук. Для цього на осі абсцис потрібно відкласти п'ятисекундні проміжки часу, а на осі ординат — кількість точок у кожному квадраті.

	Аналіз результатів

	Сила нервової системи діагностується на підставі аналізу графіка працездатності формою кривій згідно із критеріями.

	1. Графік працездатності за типом опуклий: темп роботи випробовуваного наростає в перших 10-15 секунд роботи а в подальшому до 25-30 секунд він може знизитися нижче за попередній рівень. Тип нервової системи випробовуваного — сильний.

	2. Графік працездатності за типом рівний, максимальний темп утримується випробовуваним приблизно на одному рівні протягом всього часу роботи. Тип нервової системи у випробовуваного середньої сили.

	3. Графік працездатності за типом низхідний: максимальний темп знижується вже з другого 5-ти секундного відрізання часу і залишається на пониженому рівні протягом решти всієї роботи. Це свідчить про слабкість типу нервової системи випробовуваного.

	4. Графік працездатності за типом проміжний: темп роботи знижується в цьому випадку після перших 10-15 секунд; або за типом увігнутий: первинне зниження максимального темпу змінялося потім короткочасним зростанням темпу до початкового рівня. Тип нервової системи в цьому випадку середньо слабкий. При аналізі результатів спочатку зіставляються графіки працездатності лівої і правої рук. В більшості випадків по характеру вони однакові. У правші — працездатність правої руки вища за працездатність лівші, а у лівші — навпаки. У разі значних розбіжностей графіків досліди бажано повторити через деякі проміжки часу.

	Важливо порівняти силу нервової системи з особливостями темпераменту випробовуваного. На цій підставі можна дати діагноз працездатності і продумати рекомендації по її підвищенню.

	Емоційна збудливість. На протязі всього спортивного шляху спортсменів формуються індивідуальні шляхи адаптації до умов діяльності. Тільки завдяки здатності пристосування до умов, що змінюються, спортсмен стає стійким до стресу. Одночасно це вимагає емоційної збудливості, тобто остаточно швидких емоційних реакцій навіть на несильні дії.

	Тривожність. Було встановлено, що У видах спорту циклічного характеру, які відрізняються великою інтенсивність» навантажень, тривожність у висококваліфікованих спортсменів менше ніж у спортсменів низької кваліфікації.

	Невротичність. Ця властивість визначається як емоційна нестійкість поведінкових реакцій особи.

	Невротичність виражається в підвищеній емоційній реактивності, частіше всього у вигляді реакції «тривожного очікування» і реакції протесту. Остання виявляється в небажанні, а можливо, і нездатності спортсмена зважати на які-небудь зауваження тренера або партнерів.

	Однією з особливостей психічної регуляції діяльності є пластичність (протилежна властивість – ригідність) поведінки.

	Конфліктні ситуації спортивного змагання часто ставлять його учасників перед необхідністю відмовитися від звичного способу дії, який в даному випадку не приносить успіху. Уміння гнучко користуватися різноманітними тактичними навичками слід розглядати як одну з сильних сторін діяльності спортсмена. Нездатність змінити характер дій, коли це об'єктивно необхідне, указує на ригідність людини.

	Дослідження типів темпераменту

	Мета дослідження: визначити рівні екстраверсії, емоційній стійкості і тип темпераменту.

	Матеріал і устаткування: тест-опитувальник Г.Айзенка, що складається з 60 питань, бланк для відповідей, ручка або олівець.

	Процедура дослідження

	Дослідження типу темпераменту можна проводити і з одним Випробовуваним, і з невеликою групою. У останньому випадку повинна бути строга самостійність відповідей учасників тестування.

	Інструкція: «Вам пропонується ряд питань про особливості Вашої поведінки. Якщо Ви відповідаєте на питання ствердно («згоден»), то поставте знак «+», якщо негативно («незгодний»), То знак «-». Відповідайте на питання швидко, не роздумуючи, оскільки важлива перша реакція».

	Опитувальник

	Чи любиш ти шум і суєту навколо себе?

	Чи часто ти потребуєш друзів, які могли б тебе підтримати або утішити?

	Ти завжди знаходиш швидку відповідь, коли тебе про що-небудь питають, якщо це не на уроці?

	Чи буваєш ти іноді сердитим, дратівливим, злишся?

	Чи часто у тебе міняється настрій?

	Тобі більше подобається бути одному, чим зустрічатися з іншими хлоп'ятами?

	Чи буває так іноді, що тобі заважають заснути різні думки?

	Чи завжди ти робиш так, як тобі говорять?

	Чи любиш ти пожартувати над ким-небудь?

	Ти коли-небудь відчував себе нещасним, хоча для цей не було справжньої причини?

	Ти весела людина?

	Ти коли-небудь порушував правила поведінки в школі?

	Чи багато що дратує тебе?

	Тобі подобається така робота, де треба робити все швидко?

	Ти переживаєш із-за всяких страшних подій, які трохи не відбулися, хоча все закінчилося добре?

	Тобі можна довірити будь-яку таємницю?

	Чи можеш ти розвеселити хлоп'ят, що занудьгували?

	Чи буває так іноді, що без всякої причини сильне б'ється серце?

	Чи робиш ти перший крок для того, щоб з ким-небудь потоваришувати?

	Ти коли-небудь говорив неправду?

	Чи сильно ти засмучуєшся, якщо люди знаходять недоліки в роботі, яку ти зробив?

	Чи любиш ти розповідати смішні історії, жартувати з друзями?

	Ти часто відчуваєш себе втомленим?

	Ти завжди робиш спочатку уроки, а потім все останнє?

	Ти зазвичай веселий і всім задоволений?

	Чи образливий ти?

	Ти дуже любиш спілкуватися з іншими хлоп'ятами?

	Чи завжди ти виконуєш прохання рідних про допомогу по господарству?

	У тебе бувають запаморочення?

	Чи буває, що твої дії і вчинки ставлять інших людей в ніякове положення?

	Ти часто відчуваєш, що тобі все набридло?

	Чи любиш ти хвалитися?

	Ти часто сидиш і мовчиш, коли потрапляєш в товариство не знайомих людей?

	Чи хвилюєшся ти іноді так, що не можеш усидіти на місці"

	Ти зазвичай швидко ухвалюєш рішення?

	Ти ніколи не шумиш в класі, навіть коли немає вчителя?

	Тобі часто сняться страшні сни?

	Чи можеш ти дати волю своїм відчуттям і повеселитися у колі друзів?

	Легко тебе засмутити?

	Чи траплялося тобі погано говорити про кого-небудь?

	Чи вірно, що ти зазвичай говориш і дієш швидко, не затримуючись особливо для обдумування?

	Якщо ти опиняєшся в дурному положенні, чи довго потім переживаєш?

	Тобі дуже подобаються веселі ігри? Ти завжди їси те, що тобі подають?

	Тобі важко відповісти «ні», коли тебе про щось просять?

	Ти любиш часто ходити в гості?

	Чи бувають такі моменти, коли тобі не хочеться жити?

	Чи був ти коли-небудь грубий з батьками?

	Чи вважають тебе веселою і живою людиною?

	Ти часто відволікаєшся, коли робиш уроки?

	Ти частіше сидиш і дивишся, чим береш активну участь?

	Тобі зазвичай буває важко із-за різних думок?

	Чи буваєш ти абсолютно упевнений, що зможеш справитися із справою, яку повинен виконати?

	Чи буває, що ти відчуваєш себе самотнім?

	Ти соромишся заговорювати з незнайомими людьми?

	Ти часто спохвачуєшся, коли вже пізно що-небудь виправляти?

	Коли хто-небудь кричить на тебе, ти теж кричиш у відповідь?

	Чи буває, що ти іноді відчуваєш себе веселим або сумним без всякої причини?

	Ти вважаєш, що важко отримати справжнє задоволення від жвавої компанії?

	Тобі часто доводиться хвилюватися через те, що зробив що-небудь, не подумавши?

	Тобі вистачає сміливості подолати свій страх?

	Код опитувальника

	За кожну відповідь, співпадаючу з кодом опитувальника, нараховується один бал. Обробка починається з шкали брехні, оскільки вона використовується для визначення щирості випробовуваного. Якщо за шкалою особа набирає 5-6 балів, її протокол вважається недійсним. Айзенк вважав, що показники даної шкали можуть бути використані для характеристики особи (приклад: рівень самооцінки).

	Екстраверсія-інтроверсія:

	Відповіді «та» (« + ») на питання 1, 3, 9, 11,14, 17, 19, 22, 25, 27, МП, 35,38,41,43,46,49,53,57.

	Відповіді «ні» («-») на питання 6, 33, 51, 55, 59

	Нейротизм-стабільність:

	Відповіді «так» на питання 2, 5, 7,10,13,15,18, 21, 23, 26, 29, 31, .44, 37, 39, 42, 45, 47, 50, 52, 54, 56, 58, 60.

	Шкала брехні:

	Відповіді «та» (+») на питання 8, 16, 24, 28, 44

	Відповіді «ні» («-») на питання 4,12, 20, 32, 36, 40,48

	За шкалою брехні показник в 4-5 балів розглядається як критичний.

	Оціночна таблиця для шкал екстра-інтроверсії

	

	Інтроверсія

	Екстраверсія

	значна

	помірна

	

	значна

	1-7

	8-11

	12-18

	19-24

	

	Оцінна таблиця для шкали нейротизма. Емоційна стабільність

	Емоційна стійкість

	Емоційна нестійкість

	висока

	середня

	висока

	дуже висока

	до 10

	11-14

	15-18

	19-24

	ЕМОЦІЙНА

	НЕСТІЙКІСТЬ

	що легко турбується

	чутливий

	тривожний

	неспокійний

	ригідний

	агресивний

	песимістичний

	збудливий

	стриманий

	мінливий

	нетовариський

	оптимістичний

	тихий

	непостійний

	схильний до міркувань

	імпульсний

	меланхолік

	холерик 24

	інтроверсія флегматик

	сангвінік екстраверсія

	пасивний

	товариський

	обачний

	контактний

	розсудливий

	балакучий

	розсудливий

	чуйний

	доброзичливий

	невимушений

	контрольований

	життєрадісний

	надійний

	схильний до лідерства

	

	Темперамент – складна система закономірно зв'язаних властивостей з широкими можливостями взаємокомпенсації одних властивостей іншими. Саме співвідношення властивостей визначають реакцію спортсмена на екстремальну ситуацію. Але тільки компенсація «негативних» властивостей «позитивними» може впливати на хід спортивної діяльності.

	З точки зору даних сучасної психології виділяють чотири типи темпераменту у цільному вигляді.

	Холеричний темперамент – характеризується: підвищеною збудливістю і неврівноваженістю поведінки. У ньому часто спостерігається циклічність в діяльності, тобто переходи від інтенсивної діяльності до різкого спаду унаслідок зниження інтересу, або виснаження психічних сил. Люди з холеричним темпераментом відрізняються швидкими і різкими рухами, загальною моторною рухливістю, їх відчуття яскраво виражаються в міміці, мові. Для такого типу темпераменту типовою є – запальна реакція.

	Схильні до екстраверсії це відображено не тільки в широті спілкування з навколишніми людьми, але і в різких переходах від виразу симпатії до прояву антипатії по відношенню до однієї і тієї ж людини. В процесі діяльності холерик відрізняється зривами в поведінці, схильністю до агресивного відношення до колег під впливом невдач; в той же час при вдалому збігу обставин обличчя холеричного темпераменту здатне проявляти велику творчу силу, волю в роботі і готовий повести людей за собою.

	Сангвінічний темперамент також відрізняється великою рухливістю, проте людина, що володіє ним, легше пристосовується до умов життя, що змінюються. Сенситивність у нього незначна, тому досліджуючи чинники діяльності не завжди негативно впливають на його поведінку. В цьому випадку можна говорити про значну резистентність, тобто опірність психіки у відношенні негативних дій.

	Хоча людина сангвінічного темпераменту швидко реагує на оточуючі події, неприємності він переживає легко. Сангвінік товариський, легко вступає в контакти з іншими людьми, у нього відсутні різкі негативні реакції на поведінку інших людей і т.д.

	Легкість освіти в переробки нервових зв'язків створює сприятливі умови для формування такої цінної якості, як гнучкість розуму. Цією ж властивістю визначається і легкість перемикання уваги; Людина сангвінічного темпераменту через свою товариськість особливо необхідна в групі, саме він частіше всього є її душею.

	Флегматичний темперамент відрізняється слабкими збудливістю, сенситивністю, ригідністю. Не дивлячись на те, що психічні процеси біля представника цього темпераменту протікають спокійно, він вміє вперто і настирно працювати в одному і тому ж напрямку, з досить високим ефектом.

	Люди флегматичного темпераменту не відрізняються ініціативністю, підйому часто потребують керівництва у будь-якій діяльності. Наявність сильних гальмівних процесів сприяє тому, флегматик може стримувати свої імпульси, не відволікатися подразниками. У той же час інертність нервових процесів впливає на недостатню гнучкості в діях.

	Меланхолійний темперамент зв'язки не тільки з високою емоційною чутливістю, сенситивністю, але і з підвищеною ранимою; меланхоліки хворобливо реагують на раптове ускладнення обстановки, випробовують сильний страх в небезпечних ситуаціях, відчувають себе невпевнено при зустрічі з незнайомими людьми.

	При схильності до стійких тривалих настроїв меланхоліки зовні слабо виражають свої відчуття. У представників меланхолійного темпераменту переважає процес гальмування, тому сильні подразники нерідко приводять до так званого позамежного гальмування, що спричиняє за собою різке погіршення діяльності.

	Приведені характеристики не претендують на категоричність, оскільки розподіл темпераменту всіх людей на чотири групи дуже умовний. Більш широко можна говорити лише про те, що темперамент визначає головним чином перебіг психічного життя людини, динаміку психічної діяльності.

	Темперамент людини також можна визнати за особливостями поведінки, тобто ті якості які виявляються у відкритій формі. Кожному темпераменту характерні ті чи інші особливості які привалюють над іншими. Серед особливостей найчастіше виділяють такі:

	Цілеспрямованість – визнання мети та завдань особистістю, активне устремління до майстерності, працьовитості.

	Співвідношення темпераментів с типами нервової системи і психічними реакціями

	

	Темперамент

	Тип нервової системи

	Врівноваженість

	Холерик

	Невтримний

	Неврівноважений

	Сангвінік

	Живий

	Врівноважений

	Флегматик

	Інертний

	Врівноважений

	Меланхолік

	Слабкий

	Неврівноважений

	

	Методики дослідження пам'яті, метод парних асоціацій

	Мета дослідження: Методика парних асоціацій методика дослідження пам'яті, в якій після запам'ятовування ним списку пар стимулів (безглуздих складів, слів, картинок і тому подібне) йому дається завдання при подальшому пред'явленні кожного першого члена пари відтворити другий член.

	Матеріал і устаткування: бланк з чотирма наборами рядів чисел, лист для запису, ручка і секундомір.

	Процедура дослідження

	Дослідження можна проводити з одним випробовуваним або групою з 7-8 осіб. Воно складається з декількох аналогічних серіїв.

	У своєму житті осіб постійно стикається з ситуаціями, коли необхідно запам'ятати значний об'єм інформації. Тренінг по розвитку пам'яті краще почати з обговорення, якого роду інформацію доводиться запам'ятовувати присутнім в перебігу дня.

	Випробовувані складають список, чого вони вимушені запам'ятовувати і чого з цього вони хотіли ви навчитися запам'ятовувати краще, ніж уміють. Списки зачитуються, обговорюються, доповнюються. Це дозволить кожному краще усвідомити свої можливості і сформулювати свої вимоги тренінги. В кінці вправи у кожного випробовуваного є список чого б він хотів навчитися запам'ятовувати краще. Список потрібно ранжирувати, що на першому місці, що на другому, і так далі Для першого заняття краще вибрати найлегше, щоб потім з подвоєною вірою у власні сили, людина приступила до складніших тренувань.

	Психолог для себе намічає, яким випробовуваним, і з якими проблемами пам'яті які мнемонічні прийоми краще всього використовувати: 1) запам'ятовування великих об'ємів неточних текстів (зазвичай по гуманітарних дисциплінах: історія, література).

	Можливі шляхи корекції – використання методу угрупування (і, зрозуміло, вчитися вичленяти головне, але це проблема розвитку мислення);

	2) труднощі з точним запам'ятовуванням коротких об'ємів тексту (правила, визначення) – годиться будь-який метод, можливий метод ритмів і рим;

	3) труднощі із запам'ятовуванням точних текстів невеликого об'єму (текст де необхідно запам'ятовувати майже кожну фразу) – ланцюговий метод, метод місць;

	4) труднощі із запам'ятовуванням списку – можливий метод акронимов і акровіршів, метод місць;

	5) необхідність запам'ятовування цифр і формул – для цифр можливе угрупування, для формул акронимов і акровіршів (Fт. = mg – Фігура (F) це М'язи (m) помножити на Гнучкість (g));

	6) запам'ятовування безглуздих об'єктів (іноземних слів) – можна використовувати асоціативні методи.

	Як би там не було, в процесі тренінгу потрібно засвоїти всі прийоми, відпрацювати їх до автоматизму. В майбутньому людина може користуватися в основному вподобаними йому прийомами, тими, що краще виходять.

	1. Метод угрупування

	Психолог розповідає про цей метод, демонструє його ефективність на прикладі запам'ятовування ряду цифр.

	Відразу дається завдання - запам'ятати ряд цифр, наприклад 3 8 1 9 7 0 6 3.

	І після – 4 8 7 2 6 2 1 4. Між цифрами робиться проміжок в 2-3 секунди. Угрупування цифр останнього ряду в 487 –262- 14, у більшості учасників тренінгу полегшує запам'ятовування. Провівши дослідження з8 особами товариської групи, з'ясувалося, що для всіх осіб запам'ятати такий числовий ряд не просто. Тому, для ефективності слід узяти коротший ряд в 4 – 5 цифр.

	Відробіток методу угрупування в парах. Те ж саме, але проробляють самі учасники.

	Один складає ряд, інший запам'ятовує. Можна почати з ряду в 4 цифри, потім збільшувати ряд на одну цифру, до тих пір, поки випробовувані, користуючись методом угрупування, його зможе запам'ятовувати. Потім випробовувані міняються місцями. Вправа робиться один раз в перебігу заняття, але може використовуватися на багатьох заняттях.

	Всі випробовувані успішно запам'ятовували 4 цифри.

	Обговорення застосування методу угрупування.

	Випробовувані інваліди придумують і записують на листочок, а потім кожен зачитує, в яких випадках можна застосовувати метод угрупування (що б запам'ятати телефон, номер рахунку, величину зарплати, значення постійної і так далі). Хто більше знайде методів угрупування.

	Після такого розбору, пропонується ще раз перевірити запам'ятовування.

	Більшість випробовуваних – 6 осіб запам'ятовували 4 цифри

	Запам'ятовували 5 цифр – 1 особа.

	6 цифр – запам'ятала 1 людина.

	Проведення такого методу психодіагностики з свідчить про ефективність тренування пам'яті з представниками товариської групи.

	Дослідження об'єму короткочасної пам'яті

	Мета дослідження: визначити об'єм короткочасного запам'ятовування по методиці Джекобсона.

	Матеріал і устаткування: бланк з чотирма наборами рядів чисел, лист для запису, ручка і секундомір.

	Процедура дослідження

	Дослідження проводимо з групою з 8 осіб. Воно складається з чотирьох аналогічних серій. У кожній серії експериментатор зачитує випробовуваним один з наборів наступних цифрових рядів.

	Перший набір Другий набір

	52417106

	9602389934

	254061856086

	78423895201570

	3468253882744525

	5983746237158434113

	67238452071524836897

	Третій набір Четвертий набір

	13727106

	6480589934

	725318856086

	07594385201570

	5218635582744525

	132697843715843413

	38445287161524836897

	Елементи ряду пред'являються з інтервалом 1 с. Після прочитання кожного ряду через 2-3 с. по команді «Пишіть!» випробовувані на листі для записів відтворюють елементи в тому ж порядку, в якому вони пред'являються експериментатором. У кожній серії незалежно від результату читаються всі сім рядів. Інструкція у всіх серіях досвіду однакова. Інтервал між серіями не менше 6-7 хв.

	Інструкція випробовуваному: «Я назву Вам декілька цифр. Слухайте уважно і запам'ятайте їх. Після закінчення читання по моїй команді «Пишіть!» запишіть те, що запам'ятали, в тому ж порядку, в якому читалися цифри. Увага! Починаємо!»

	Обробка результатів

	В процесі обробки результатів дослідження необхідно встановити:

	ряди, відтворені повністю і в тій же послідовності, в якій вони пред'являлися експериментатором. Для зручності їх позначають знаком «+»;

	найбільшу довжину ряду, який випробовуваний у всіх серіях відтворив правильно;

	кількість правильно відтворених рядів, більших, ніж той, який відтворений випробовуваним у всіх серіях;

	коефіцієнт об'єму пам'яті, який обчислюють за формулою:

	Пк — позначення об'єму короткочасної пам'яті;

	А — найбільша довжина ряду, який випробовуваний у всіх дослідах

	відтворив правильно;

	З — кількість правильно відтворених рядів, більших, ніж А;

	п — число серіїв досвіду, в даному випадку — 4.

	Аналіз результатів

	Для аналізу результатів користуються наступною оцінкою рівнів об'єму короткочасного запам'ятовування (табл. 1).

	

	Таблиця 1

	Шкала оцінки рівня короткочасного запам'ятовування

	Коефіцієнт об'єму пам'яті (Пк)

	Рівень короткочасного запам'ятовування

	10

	дуже високий

	8-9

	високий

	7

	середній

	6-5

	низький

	3-4

	дуже низький

	

	Аналізуючи результати дослідження, важливо звернути увагу отримуваних рівнів запам'ятовування. В результаті дослідження всі 8 випробовуваних показали середній та високий рівень запам'ятовування Він виражався значеннями 8-9, та 7.

	

	2.3 Аналіз результатів

	

	Табл1. Порівняльний аналіз психологічних характеристик товариських груп. Для заповнення таблиці проведемо анкетування.

	Ваша поведінка в групі.

	Особистість у системі міжособистісних відносин, що стосується поведінки людини в групі. Аналіз шести тенденцій поведінки людини в групі: залежність, незалежність, товариськість, нетовариськість, прийняття боротьби і втеча від боротьби. Було проведено анкетування, на яке відповідали послідовно на кожне з суджень давали відповідь "так", якщо воно відповідало уявленню про себе, чи "ні".

	Питання

	1. Я критичний до товаришів.

	2. У мене виникає тривога, коли в групі починається конфлікт.

	3. Я схильний слідувати порадам лідера.

	4.Я не схильний створювати занадто близькі відносини з товаришами.

	5. Мені подобається дружність у групі.

	6. Я схильний суперечити лідеру.

	7. Відчуваю симпатію до одного-двох певних товаришів.

	8. Відчуваю симпатію до одного-двох певних товаришів.

	9. Мені подобається похвала лідера.

	10. Я незалежний у судженнях і манері поведінки.

	11. Я готовий стати на чий-небудь бік у спорі.

	12. Я схильний керувати товаришами.

	13. Радію спілкуванню з одним-двома друзями.

	14. З появою ворожості з боку членів групи я зовні спокійний.

	15. Я схильний підтримувати настрій усієї групи.

	16. Не надаю значення особистим якостям членів групи.

	17. Я схильний відволікати групу від її цілей.

	18. Відчуваю задоволення, протиставляючи себе лідеру.

	19. Хотів би зблизитися з деякими членами групи.

	20. Волію залишатися нейтральним у спорі.

	21. Мені подобається, коли лідер активний і добре керує.

	22. Волію холоднокровно обговорювати розбіжності.

	23. Я недостатньо стриманий у вираженні почуттів.

	24. Прагну згуртувати навколо себе однодумців.

	25. Незадоволений занадто формальним (діловим) відношенням.

	26. Коли мене обвинувачують, я ніяковію і мовчу.

	27. Волію погоджуватися з основними напрямками в групі.

	28. Я прив'язаний до групи в цілому більше, ніж до певних товаришів.

	29. Я схильний затягувати і загострювати суперечку.

	30. Прагну бути в центрі уваги.

	31. Я хотів би бути членом більш вузької групи.

	32. Я схильний до компромісів.

	33. Відчуваю внутрішнє занепокоєння, коли лідер діє усупереч моїм чеканням.

	34. Болісно відношуся до зауважень друзів.

	35. Можу бути підступним і украдливим.

	36. Я схильний прийняти на себе керівництво в групі.

	37. Я відвертий у групі.

	38. У мене виникає нервове занепокоєння в час групової розбіжності.

	39. Більш подобається, щоб лідер брав на себе відповідальність при плануванні робіт.

	40. Я не схильний відповідати на прояви дружелюбності.

	41. Я схильний сердитися на товаришів.

	42. Я намагаюся вести інших проти лідера.

	43. Легко знаходжу знайомства за межами групи.

	44. Намагаюся уникати бути втягненим у суперечку.

	45. Легко погоджуюся з пропозиціями інших членів групи.

	46. Чиню опір утворенню угруповань у групі.

	47. Коли роздратований, я глузливий і іронічний.

	48. У мене виникає ворожість до тих, хто намагається виділитися.

	49. Віддаю перевагу меншій, але більш інтимній групі.

	50. Намагаюся не показувати свої щирі почуття.

	51. Стаю на бік лідера в групових розбіжностях.

	52. Я ініціативний у встановленні контактів у спілкуванні.

	53. Уникаю критикувати товаришів.

	54. Волію звертатися до лідера частіше, чим до інших.

	55. Мені не подобається, що відносини в групі занадто фамільярні.

	56. Люблю затівати суперечки.

	57. Прагну удержати своє високе положення в групі.

	58. Я схильний втручатися в контакти знайомих і порушувати їх.

	59. Я схильний до перепалок, задиристий.

	60. Я схильний виражати невдоволення лідером.

	Результати тесту

	У гр. 3. Переважає Залежність - внутрішнє прагнення індивіда до прийняття групових норм, стандартів і морально-етичних цінностей.

	У гр. 3. Незалежність - самодостатність, прагнення до самостійних дій, лідерства.

	У гр. 1.Переважає Товариськість - контактність, прагнення утворювати емоційні зв'язки як у своїй групі, так і за її межами.

	Формування групових феноменів дозволяє визначити нормативноу поведінку у товариській групі. Можна виділити наступні три умовні напрями:

	вплив норм, членів групи, що розділяються більшістю;

	впливу норм, що розділяються меншиною групи;

	відхилень індивідів від групових норм.

	Ці умови дають право визначити факти існування феномена конформності особи в групі, встановлений американським психологом С. Ашем, неодноразово описувався у вітчизняній літературі.

	Суть цього явища полягає в зміні позицій (поведінки) індивіда під впливом групи. Автор використовував прийом “наївного” суб'єкта і підставної групи, тобто домовлявся зі всіма учасниками, окрім одного (“наївного” суб'єкта), про те, що вони даватимуть неправильну відповідь на питання, на яке останнім повинен відповідати “наївний” член групи. Близько 33% випробовуваних під впливом групового тиску давали невірну відповідь при виконанні завдання експериментатора.

	У експериментах перед випробовуваними ставилося завдання визначити довжину ліній, зображених на картках. Ніяких ускладнень при індивідуальній роботі це завдання не викликало - всі випробовувані легко визначали, яка з ліній більша, а яка менша.




	

	Дослід.

	Групи

	Емоції

	Інтелект

	Мотив

	Темперамент

	1.

	А

	Групу об’єднує самовідношення особистості до своїх здібностей, можливість контролювати своє життя

	Середній та високий рівень

	Спільні інтереси

	Переважають холерики та сангвініки

	2.

	В

	Групу об’єднує віра в свої сили та їх об’єктивне бачення, що впливає у значній мірі на її емоційну сферу

	Середній рівень

	Спільні інтереси

	Сангвініки та меланхоліки

	3.

	С

	Групу об’єднує спільна діяльність, досягнення у професійній сфері

	Середній

	Спільні інтереси

	Сангвініки та флегматики

	

	Висновки до розділу 2

	Необхідно відзначити, що проаналізовані нами особливості особистості: характер, емоції, темперамент, інтелект мають особливе значення у процесі спільної діяльності людей та формуванні товариської групи.

	Психологічна характеристика особистостей у групі пов'язана з підпорядкуванням індивіда нормам групи під впливом бажання залишитися її членом. У такому разі загроза покарання викликає лише зовнішню згоду з групою, реальна позиція людини не зачіпається.

	Однією з характеристик особистості є стиль поведінки, що демонструється особистістю, який в значній мірі може визначити силу такого впливу. У цьому плані велике значення мають наступні параметри стилю: його стійкість, упевненість індивіда в правоті своєї позиції, виклад і структуризація ним відповідних аргументів.

	Психологічні характеристики індивідів обумовлені розвитком одноманітності оцінок, рішень, поведінкових моделей членів групи, що викликається, у свою чергу, процесами колективізму.

	

	


	ВИСНОВКИ

	

	Особистість — соціально зумовлена система психічних якостей індивіда, що визначається залученістю людини до конкретних суспільних, культурних, історичних відносин. Поняття “особистість” характеризує суспільну сутність людини, пов’язану з засвоєнням різноманітного виробничого і духовного досвіду суспільства. Колектив — соціально значима група людей, які об'єднані спільною метою, узгоджено діють для досягнення мети і мають органи самоврядування.

	Його характеризують єдність цілей, високий рівень міжособистісного спілкування, згуртованість, внутрішня дисципліна, специфічні норми співжиття. Він є ланкою, що з'єднує особистість із суспільством. Виховання особистості в колективі є втіленням закономірностей розвитку суспільства, адже в колективних взаєминах створюються умови для соціально-психічного її розвитку. Відокремившись від колективу, людина опиняється в соціально-психологічному вакуумі, що значно ускладнює її розвиток.

	Колектив є соціальною системою, яка виконує такі функції:

	— організаторську (полягає в об'єднанні особистостей для виконання певних завдань);

	— виховну (спрямована на створення оптимальних умов для всебічного виховання, психічного й соціального розвитку особистості);

	— стимулюючу (сприяє формуванню морально-ціннісних стимулів діяльності особистості, регулює поведінку членів колективу, впливає на формування в особистості цілеспрямованості, волі, гуманності, працьовитості, совісності, чесності, гідності тощо).

	Універсальне поняття «колектив» охоплює різні його види, до яких належать:

	Первинний колектив. Об'єднує людей, згуртованих у порівняно невелику соціальну групу, учасники якої перебувають у постійних ділових, товариських, побутових стосунках. Ним може бути колектив класу, виробничої бригади на підприємстві, професійної групи в установі, підрозділу у військових частинах та ін. За кількісним складом нараховує 10—15 осіб.

	За більшої кількості в ньому відбувається розподіл на мікроколективи. Якщо в соціальній групі менше 7—8 осіб, вона не є колективом у соціально-педагогічному смислі. Це — замкнена група друзів, приятелів.

	У формуванні товариської групи важливе значення має діяльність – це процес, який направляється мотивом. В цьому розуміємо взаємозв’язок мотиву і потреби, який має генетичний характер: розвиток потреб проходить

	шляхом змін кола предметів їх задовольняючи.

	За якісним складом у колективі має бути приблизно однакова кількість осіб обох статей. Якщо ця вимога загалом витримується у колективах загальноосвітніх закладів, то на виробництві, в системі професійної освіти цього досягти значно складніше, що породжує значні труднощі у розвитку колективу, організації міжособистісних стосунків.

	Психологічні характеристики представників товариської групи визначаються існуванням мотивів, мети і установкою у спільній діяльності, як правило у товариських групах існують складні відносини. Активні, товариські, упевнені в собі, за темпераментом сангвініки (рідше холерики). Представники цієї групи не відчувають особливих труднощів. Вони швидко освоюються, знаходять правильний стиль поведінки, представників цієї групи відрізняють товариські стосунки з іншими.

	Дослідження показали, що мотиви можуть бути нестійкими: одні з них можуть бути емоційно забарвленні, інші чітко пов’язані з певним типом емоцій та особливостями. Наприклад, інтерес - з позитивними відчуттями, інші - під впливом обставин та особливостями темпераменту. Пасивні, замкнені, тривожні, невпевнені в собі, боязкі, за темпераментом меланхоліки (іноді зустрічаються флегматики). Представникам такої групи важко спілкуватися з оточуючими. Наприклад мотивом відношення до спільної праці може бути позитивним, невизначеним або негативним. Потреби є обумовленим природою та суспільством програми життєдіяльності; емоції - психічні феномени, які викликані потребами. Крім цього, емоція формує тимчасову потребу – намір. Емоція також є своєрідною потребою організму і особистості в емоційному

	Задоволенні і тому вона може стати своєрідним об’єктом потреби. Мотиваційна сфера знаходиться в постійному рухливому стані, у розвитку компонентів та їх співвідношення.

	Тільки співпадіння психологічних характеристик позбавляють товариські групи від руйнування та виникнення таких проблем: тиск на членів групи, сприяючий їх конформізму і навіюваності. Співпадіння характеристик сприяє формуванню соціальних ролей, розподілу групових ролей; підвищують активність членів товариської групи:— наростання енергії людини у присутності інших людей. Співпадіння психологічних характеристик сприяє виникненню феномену підпорядкування авторитету у поєднанні з феноменом атрибуції відповідальності.

	

	


	СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

	

			Асмолов А.Г. Психология личности: Принципы общепсихологического анализа. М., 1990.

			Агеев В.С. Межгруповое взаимодействие: Социальные психологические проблемы. – М.: Изд-во Моск. ун-та, 1990. – 240 с.

			Амонашвилли Ш.А. Психолого-дидактические особенности оценки как компонента учебной деятельности // Вопросы психологии. 1975. №4. – С. 77-87.

			Андреева Г.М. Психология социального познания: Учеб. пособие для студентов психол. и пед. спец. вузов. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Аспект Пресс, 2000. – 288 с.

			Андреева Г.М. Яноушек Я. Общение и оптимизация совместной деятельности – М.: Изд. Моск. ун-та, 1987. – 302 с.

			Асмолов А.Г. Психология личности: Принципы общепсихологического анализа. М., 1990.

			Асмолов А.Г. Психологія особистості. – М.,1987

			Бернштейн, Н.А. Очерки по физиологии движений и физиологии активности.-М.: Медицина, 1966. 349 с.

			Бодалёв А.А. Восприятие и понимание человека человеком – М.: Педагогика, 1983. – 271 с

			Виготський Л.С. Педагогічна психологія. – М., 1991. – 480 с.

			Выготский Л.С. Проблемы развития психики // Соб. соч. в 6 томах. – М.: Педагогика, 1983. – 368 с.

			Данилин К.Е. Восприятие межличностных предпочтений в группе: Автореферат дис…канд. психол. наук. – М.: МГУ им. М.В. Ломоносова, 1984. – 21 с.

			Донцов А.Ч. Симпозиум по проблемам межличностного восприятия в группе // Вопросы психологии, 1981. - №2. С. – 182 – 184.

			Ильин Е.П. Психофизиология состояний человека. — СПб.: Питер, 2005. — 412 с

			Леонтьев А.Н. Психология образа. // Вестник МГУ. Сер. 14. Психология, М., 1979. – С. 24 – 27.

			Ломов Б.Ф. К проблеме деятельности в психологии // Психологический журнал. 1981. № 1.–Т.2. – С. 3-17.

			Маслоу А. Психологія особистості. – М.: МДУ, 1992

			Найсер У. Познание и реальность. Смысл и принципы когнитивной психологии. Пер. с англ. В. Лучкова. Вступ. статья и общ. ред. Б. Величковского. – М.: Прогресс, 1981. – 230 с.

			Пиаже Ж. Избранные психологические труды. Психология интеллекта. Логика и психология. – М.: Международная педагогическая академия, 1994. – 680 с.

			Психологический словарь / Под общ. ред. А.В. Петровского, М.Г. Ярошевского, 2-е изд. – М.: Политиздат, 1990. – 494 с.

			Рубинштейн С.Л. Проблемы общей психологии. – М.: Педагогика, 1973. – С. 336 – 385.

			Kelly H.H. Attribution in social interaction // Attribution: perceiving the causes of behavior. – New York: Morristown, General Learning Press, 1971. –Р. 1 – 26.

			Levy J.H. Context effects in social perception // journal of Abnormal and Social psychology, 1960. – Vol. 61, №2

			Treenwald A.T. and Mahrain R.B. Implicit Social Cognition: attitudes, selfesteem and stereotypes // Psychological Review, 1995. – Vol. 102. №1. Р. 4 – 27.

2