Теорії і техніки особистісної психокорекції основаної на теорії екзистенціалізму

Курсова робота

зі спеціальності “Практична психологія”

на тему “ Теорії і техніки особистісної психокорекції основаної на теорії екзистенціалізму”




ПЛАН



ВСТУП

Екзистенціальна психологія як підґрунтя екзистенціального

напрямку психокорекції 

Структура існування

		“Буття в світі”

		“Буття за межою світу”

		Підстава існування

		Світо-проект 

		Модуси буття-в-світі 

2.Основні поняття і положення екзистенціального підходу в особистісній психокорекції

2.1 Техніки, які застосовуються під час психокорекції

2.2 Задачі психолога, що приймає участь у процесі екзистенціальної психокорекції

ВИСНОВКИ

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇЛІТЕРАТУРИ

ДОДАТАК №1

	
ВСТУП

	

	« Немає нічого, тільки усередині…

	Оскільки усе, що усередині – зовні ».

	Ґете

	

	Усе бере початок з чогось. Людина концентрує в собі масу усього і навіть не підозрює про це. І обертаючись в круговороті повсякденного життя, у неї саме по собі, з'являються проблеми. Як можна допомогти людині вирішити її проблеми, якщо вона сама не може зрозуміти себе, усвідомити всю багатогранність і різнобарвність палітри своєї сутності.

	Людина є ціле, незвідне до суми його частин;

	Людина існує в контексті власних людських проблем;

	Людина здатна до усвідомлення і здатна діяти раціонально;

	Людина завжди має вибір;

	Поводження людини інтенціонально, тобто має причину, завжди навмисно, людина може приймати усвідомлені рішення.

	Саме такі основні посилки висунув Д. Буженталь, один з теоретиків екзистенціального підходу. Що ж такого в цьому екзистенціальному підході? Саме це слово змусило мене звернути увагу на тему сьогоднішньої моєї роботи. Що це? Відкіля? Яка особливість цього підходу? Які основні поняття, положення і проблеми? 

	Екзистенціальна психологія бере початок у роботах Серена Кьєркегора (1813-1855) датського філософа і теолога. Кьєркегор був украй стурбований міцніючою в нього на очах тенденцією до дегуманізації людини. Він рішуче не погоджувався з тим, що людину можна розглядати як деякий об'єкт тим самим, зводячи її до рівня речей. Разом з тим він був далекий від того, щоб закріплювати за суб'єктивним сприйняттям властивостей єднання, припустимих людині реально. Для нього не існувало чіткої межі між суб'єктом і об'єктом, а так само між внутрішніми і зовнішніми переживаннями людини і тим, хто їх випробує, адже в кожен конкретний момент часу особистість мимоволі ототожнює себе зі своїми переживаннями. Кьєркегор прагнув зрозуміти людей такими, якими вони живуть усередині своєї реальності, тобто думаючими, діючими, що володіють волею істотами. Він підкреслював рівновагу волі і відповідальності. 

	Екзистенціалізм ідея про те, що існування (existence) передує сутності (essence).Існування означає явище і становлення, сутність же має на увазі статичну матерію, не здатну самостійно змінюватися. Існування припускає процес, сутність відноситься до кінцевого продукту. Існування зв'язане з ростом і зміною, сутність знаменує собою статистичність і вичерпаність.

	Екзистенціалізм не визнає розриву між суб'єктом і об'єктом «Наполеглива спроба зрозуміти людину, розширивши область її вивчення далі тієї межі, на якій проходить тріщина між суб'єктом і об'єктом » так визначив екзистенціалізм Ролло Мей (1958 р.Р.I I).

	Екзистенціалізм відкидає принцип пояснення явищ, що лежать в основі всього теоретичного знання.

	


	« Людина є не що інше, 

	як те що вона сама з себе робить »

	

	Ж.- П. Сартр

	

1. ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНА ПСИХОЛОГІЯ, ЯК ПІДГРУНТЯ ЕКЗИСТЕНЦІОНАЛЬНОГО НАПРЯМКУ В ПСИХОКОРЕКЦІІ.



Для нас, відповідно до наших завдань, найбільш важливе ім'я німецького філософа Мартіна Хайдеггера. Берретт вважає його і Карла Ясперса (1889 — 1969) творцями екзистенціальної філософії цього сторіччя. Що більш важливо, Хайдеггер — свого роду міст до психологів і психіатрів, чиї погляди на людину будуть описані. Центральна ідея хайдеггеровської онтології (онтологія — галузь філософії, що розглядає буття чи існування) полягає в тому, що індивід є буття-в-світі. Він не існує як “Я”, чи суб'єкт у відношенні зовнішнього світу; так само людина не є річ, чи об'єкт, тіло, взаємодіюче з іншими речами, що складають світ. Люди існують через буття-в-світі, а світ знаходить своє існування, оскільки є його Буття, що розкриває. Буття і світ суть одна. Бэрретт називає Хайдеггеровську онтологію польовою теорією буття. Філософія існування Хайдеггера викладена в його книзі «Буття і час» (1962), що вважається однією з найбільш впливових і найбільш складних книг сучасної філософії.

Хайдеггер був також феноменологом, а феноменологія зіграла важливу роль в історії психології. Хайдеггер був студентом Едмунда Гуссерля (1859-1938), творця сучасної феноменології, а Гуссерль, в свою чергу, був студентом Карла Штумпфа, одного з лідерів «нової» експериментальної психології, що виникла в Німеччині в другій половині дев'ятнадцятого століття. Келер і Коффка, що заснували разом з Вертгеймером гештальтпсихологію, також були студентами Штумпфа і використовували феноменологію як метод аналізу психологічних феноменів. Я виділила ці історичні факти для того, щоб підкреслити наявність загальних попередників психології, феноменології й екзистенціалізму.

Феноменологія — є опис даних (буквально — даностей) безпосереднього досвіду. Вона намагається не пояснити феномени, а зрозуміти їх. Ван Каам визначає її як «метод психології, що прагне розкрити і пролити світло на феномени походження, як вони виявлені у своєму сприйманій безпосередності». Ця ідея про феноменологію красиво виражена в параграфі, що відкриває «Гештальтпсихологію» Келера (1947).

«Це представляється єдиною початковою крапкою для психології, як і для всіх інших наук: світ такий, яким ми його наївно і непрактично сприймаємо. Наївність у процесі нашого розвитку може губитися. Можуть виявлятися проблеми, що спершу були цілком сховані від наших очей. Для їх дозволу може виявитися необхідним створювати представлення, що, як здається, мають мало зв'язку з первинним прямим досвідом переживань. Проте розвиток у цілому повинен починатися з наївної картини світу. Це джерело необхідне, тому що немає іншої основи, з якої може зрости наука. У моєму випадку, якій можна розглядати як репрезентативний щодо багатьох інших, ця наївна картина в даний момент представляє блакитне озеро, оточене темними лісами, велику сіру скелю, тверду і холодну, обрану мною для сидіння, папір, на якому я пишу, слабкий шум вітру, що важко розгойдує дерева, і сильні запахи судів і риболовлі. Але у світі є й інше: тепер я чіткіше зауважую, хоча це і не змішується з блакитним озером у сьогоденні, інше озеро, чий голубий колір м'якше, на березі якого я стояв кілька років назад в Іллінойсі. Я цілком звик бачити тисячі образів такого роду, що виникають, коли я один. І є ще щось у світі: наприклад, моя рука і пальці, що легко рухаються по папері. Тепер, коли я перестаю писати і знову оглядаюся навколо, є почуття здоров'я й енергії. Але в наступний момент я відчуваю щось начебто темної сили, що гнітить мене зсередини, що перетворюється в почуття, що за мною женеться, — я обіцяв підготувати цей рукопис за кілька місяців» 

Одним з найбільш явних і витончених сучасних феноменологів є Ервин Ладі. Стиснуте, грамотне обговорення феноменології одного з її ведучих прихильників-психологів у Сполучених Штатах представлене в Мак-Леода ( 1964).

Феноменологія, представлена в роботах гештальтпсихологів. І Эрвин Строс, спочатку використовував для дослідження феноменів таких психічних процесів, як сприйняття, научіння, запам'ятовування, мислення, відчування, але не для вивчення особистості. Зі своєї сторони, екзистенціальна психологія використовувала феноменологію для висвітлення тих феноменів, що часто розглядаються як приналежні до сфери особистості. Екзистенціальну психологію можна визначити як емпіричну науку про людське існування, що використовує метод феноменологічного аналізу.

З багатьох причин ми в першу чергу будемо розглядати екзистенціальну психологію в тому вигляді, у якому вона представлена в працях швейцарських психіатрів Людвіга Бінсвангера і Медарда Боса. Вони близькі до джерел європейської екзистенціальної думки і міцно ідентифікуються з екзистенціалізмом. Їхній переклад хайдеггеровскої онтології абстрактного Буття на проблеми вивчення буття індивідуального, ретельно розроблений, часто в співробітництві із самим Хайдеггером. Практикуючі психіатри, вони зібрали найбагатший емпіричний матеріал аналізу пацієнтів. 

Є багато американських екзистенціальних психологів, але їхні погляди по більшій частині вторинні стосовно Бінсвангера й інших європейських психологів і психіатрів. Одним з найбільш ревних прихильників екзистенціалізму в Америці є Ролло Мэй . Його вступні глави до книги «Існування» (1958), а також його книга «Екзистенціальна психологія» (2-е вд. 1969) були для американських психологів основним джерелом інформації про екзистенціалізм. Продуктивно пише з проблем феноменології й екзистенціалізму Едриен Ван Каам. Його перевага в тому, що він вивчав екзистенціалізм і феноменологію й в університетах Європи, і в Сполучених Штатах. Його книга «Екзистенціальні підстави психології» (1966) представляє вичерпну розробку предмета. Інший, видний американський екзистенціальний психолог — Джеймс Бугенталь Оатек. Деякі з інших теоретиків, зазнали впливу від екзистенціалізму теж, — Оллпорт, Ангьял, Фромм, Гольдштейн, Левін, Маслоу, Роджерс.

 Наприклад, Бінсвангер визначає екзистенціальний аналіз як феноменологічний аналіз актуального людського існування. Ціль — реконструкція внутрішнього світу, досвіду. Його система представлена в головній роботі, не переведеної на англійську мову. Джерело для англомовного читача — три глави Бінсванге-ра (1958а, 1958Ь, 1958с) у книзі «Існування» і робота «Бытие-в-мире: вибрані труди Людвіга Бінсвангера» (1963). 

Хоча основний вплив на Бінсвангера зробив Хайдеггер, на його погляди вплинули також ідеї Мартіна Бубера (1958).

Медард Бос 

1946 рік став поворотним в інтелектуальному житті Боса. Він особисто познайомився з Мартіном Хайдеггером. У результаті їхнього тісного співробітництва Бос створив екзистенціальну форму психології і психотерапії, що він назвав «буття-в-світі». 

Чому протистоїть екзистенціальна психологія — так, як вона представлена в роботах Бінсвангера і Боса — в інших психологічних системах і з чим вона не згідна? У першу чергу — це головне — вона заперечує проти переносу з природничих наук у психологію принципу причинності. У людському існуванні немає причинно-наслідкових відносин. В основному є лише послідовність поведінкових подій, але неприпустимо з послідовності виводити причинність. Щось, що відбувається з дитиною не є причиною його більш пізнього дорослого поводження. Обидві події можуть мати тотожній екзистенціальний зміст, але це не означає, що подія А — причина події В. Говорячи коротко, екзистенціальна психологія, відкидаючи каузальність, відкидає також позитивізм, детермінізм і матеріалізм. Вона стверджує, що психологія не походить на інші науки і не повинна будуватися по тій же моделі, що вони. Вона вимагає власного методу — феноменології — і власних понять — буття-в-світі, модуси існування, воля, відповідальність, становлення, трансценденція, просторовість, темпоральність — і багатьох інших, узятих з онтології Хайдеггера.

На місце поняття «каузальність» екзистенціальний психолог ставить поняття «мотивація». Мотивація завжди припускає розуміння (вірне чи невірне) відносин між причиною і наслідком. 

Мотивація і розуміння — діючі принципи при екзистенціальному аналізі поводження.

З цим першим запереченням тісно зв'язане тверде протистояння екзистенціальної психології дуалізму суб'єкта (духу) і об'єкта (тіла, середовища, матерії). Це поділ, приписаний Декарту, знайшло втілення в поясненні людських переживань і поводження в термінах стимулів чи середовища тілесних станів. «Думає людина, а не мозок». Екзистенціальна психологія стверджує єдність індивіда-в-світі. Любий погляд, що руйнує ця єдність, — фальсифікація, розбивши на осколки людського існування.

Екзистенціальна психологія також заперечує, що за феноменами стоїть щось, що їх пояснює, чи служить причиною їхнього існування. Пояснення людського поводження через представлення про “Я”, несвідомого, психічної чи фізичної енергії, про такі сили, як інстинкти, електричні процеси мозку, драйви й архетипи, не приймаються. Феномени є те, що вони є у всій безпосередності. Справа психології — можливий, більш ретельний опис феноменів. Ціль психологічної науки — феноменологічний опис, чи експлікація, а не пояснення і не доказ.

Екзистенціальна психологія з підозрою відноситься до теоретизування, тому що теорія — будь-яка теорія — припускає, що щось невидиме створює те, що видно. Для феноменолога реально те, що може бути побачене чи прожите. До істини не приходять шляхом інтелектуальних вправ; вона чи виявляється, чи розкривається в самих феноменах. Більш того, теорія (чи будь-яка упереджена думка) сліпа до істинності проживання, що розкривається. Ця істинність може бути доступна лише людині, цілком відкритої для світу. На думку екзистенціального психолога, вивчати — значить бачити без яких-небудь гіпотез, чи упередженості.

«...Хайдеггер вручає психіатру ключ, за допомогою якого він може, не будучи зв'язаним упередженнями якої-небудь наукової теорії, установити й описати досліджувані їм феномени в повному їхньому феноменальному змісті і відповідному контексті» 

Бінсвангер і Бос процвітали в скиданні із себе одіянь складного апарата фрейдовскої і юнговскої теорії, незважаючи на те, що були кваліфікованими аналітиками і багато років практикували. При читанні їхніх робіт виникає враження, що це самовикриття стало для них тим переживанням, що просунуло їх до волі.

Ціль екзистенціальної психології, як зазначає Бос, — виявити зв'язну структуру людської істоти. «Зв’язаність можлива лише в контексті цілого, що не піддавалося ушкодженню; зв’язність, як така, походить з цілісності» (Воss, 1963, с. 285).

Нарешті, екзистенціальна психологія твердо протистоїть поглядам на індивіда як на річ, на зразок каменю, чи дерева. Такий погляд не тільки не дає психологу можливості зрозуміти людей у світлі їхнього існування-в-світі, але і втілюється в дегуманізації людей. Екзистенціальні психологи виходять на арену соціальної критики, виступаючи проти відчуження, відсторонення і руйнування людей техніцизмом, бюрократизмом і механізацією. Коли з людьми спілкуються як з речами, вони починають і себе уявляти речами, якими можна володіти, яких можна контролювати, додавати їм форму, експлуатувати; їм неможливо виявляється жити істинно людським життям. Людина вільна й одна відповідає за своє існування. Воля, указує Бос, не є щось, чим люди володіють, вона є щось, чим вони є. Саме цей принцип екзистенціальної психології зв'язує її з гуманістичним рухом в американській психології.

Було б невірно, однак, вказати, що екзистенціальна психологія в основі своїй оптимістична щодо людини. Варто лише небагато почитати Кьєркегора, Ніцше, Хайдеггера, Сартра, Бінсвангера чи Боса, щоб зрозуміти, що це далеко від істини. Екзистенціальна психологія стурбована проблемою смерті не менше, ніж проблемою життя. Ніщо не заважає на шляху людини. У працях екзистенціалістів страх знаходить не менше значення, чим любов. Не може бути світла без тіні. Психологія, що вважає провину споконвічною і неминучою рисою людського існування, не занадто втішлива. «Я вільний» означає в той же час «Я цілком відповідаю за своє існування». Значення зв'язку «воля — відповідальність» докладно розглянута в книзі Еріха Фромма «Втеча від волі» (1941). Становлення людиною — складний проект, і деяким вдається його виконати. Багато в чому цей похмурий відтінок був відкинутий чи принижений в американських відгалуженнях екзистенціальної психології.

Тепер ми обговоримо деякі основи представлення екзистенціальної психології, сформульовані Бінсвангером і Босом.



1.1 СТРУКТУРА ІСНУВАННЯ



Буття-в-світі

Це — фундаментальне поняття екзистенціальної психології. Уся структура людського існування базується на цьому понятті. Буття-в-світі, є людське існування, приналежність, властивість людини, не частина буття на зразок фрейдовского «Я» чи юнговскої аніми; це все людське існування. Таким чином, Бос має на увазі ретельний розгляд специфічної природи людського існування, чи буття-в-світі, - існуванню предметів (не людей). У буквальному перекладі - означає «бути», «там». Але буквальний переклад не дозволяє судити про дійсне значення, що має на увазі Хайдеггер. Переклад за змістом — «там». «Там»16 — це виразно не світ як зовнішній простір. «Там — це відкритість світу, стан буття у світі, у якому все існування індивіда може бути виявлено, стати сьогоденням і бути сьогоденням.

Це означає безпосередність і неминучість екзистенціальної ситуації. Люди не мають існування, окремого від світу, і світ не має існування, окремого від людей. Як неодноразово повторює Бос, «людина розкриває світ». Люди— це просвіт, у якому усе, що повинно бути, дійсно виявляється, виникає, з'являється як феномен, тобто як те, що є» (1963, с. 70). Феномен є «світіння» безпосередньої реальності. За феноменами ніщо не важливо; вони не представляють зовнішніх проявів кінцевої реальності. Вони суть реальність. Отже, в екзистенціальному аналізі людина намагається побачити, що представляє проживання, і описати його настільки точно, наскільки дозволяють мовні засоби. Це представлення складає великі труднощі (у плані його прийняття) для представників західної наукової традиції, відповідно до якої варто шукати сховані чи невидимі причини і змісти. Людина не додає зміст об'єктам; вони відкривають свої змісти людині, коли він відкритий для їхнього прийняття. Основна характеристика — його відкритість, готовність до сприйняття усього, що є в сьогоденні. Бос говорить про людське перебування у світі, підкреслюючи непідробність буття-в-світі.

Буття-в-світі заліковує розрив між суб'єктом і об'єктом і відновлює єдність людини і світу. Необхідно підкреслити, що ця точка зору не затверджує, що люди зв'язані з світом, чи взаємодіють з ним. Це означало б, що люди і середовище — дві окремості. Людина і світ — це і не два полюси, як у біосфері по Ангъялу. 

Світ людського існування охоплює три простори: 1) біологічне чи фізичне оточення, чи ландшафт; 2) людське середовище; і 3) самої людини, включаючи тіло.

Буття-за-межою-світу (людські можливості)

Екзистенціальний аналіз підходить до людського існування, думаючи, що люди суть у світі, у них є світ, і вони прагнуть вийти за його межі (Бінсвангер). Говорячи про буття-за-межою-світа, Бінсвангер не має на увазі буття в іншому світі (у раї), але думає різнорідні можливості людини в транцендруванні зі світу перебування і вихід у новий світ. Люди можуть — і прагнуть до цього — реалізувати всі можливості свого буття. Тому що лише актуалізуючи свій потенціал, люди можуть жити автентичним життям. Обмежуючи можливості свого існування, чи відмовляючись від них, чи дозволяючи іншим (чи середовищу) керувати собою, вони ведуть не автентичне існування. Люди вільні вибирати будь-яке життя.

Бос цілком виразно стверджує, що буття представляє не що інше, як можливість відноситися до того, що ми зустрічаємо. «У реальності, — пише Бос, — людина існує завжди — і єдино — як міріади можливостей відносин і розкриття живих істот і предметів, з якими зустрічається» (1963, с. 183). Крім того, «людина повинна відповідально прийняти усі свої можливості, мир відносин, що розкриває, так, щоб усе висвічувалося цими відносинами, і ввійшло в його буття як найкраще; людина повинна прийняти свої життєві можливості, вона повинна зробити їх своїми, зібрати у власному автентичному Я, не утримуючи в звуженому менталітеті анонімного, не автентичного "кожного". Воля людини — у готовності прийняти все це й у тім, щоб дозволити цьому бути...» (1963, с. 48).

Підстава існування

Чи є які-небудь обмеження у відношенні вільного становлення людини? Одним з них виступає підстава існування, у яке «закинутий» людина. Стан цієї «занедбаності», тобто те, як виявляються люди у світі, що є їхню підставу, складає їхню долю. Вони змушені проживати цю долю, щоб досягти автентичного життя. Для народженого жінкою основа існування буде інша, чим для чоловіка, факт буття жінкою частково визначає можливості її існування. Якщо вона відкидає ці можливості і намагається, наприклад, бути чоловіком, тоді вона обрала не автентичний спосіб буття-в-світі. Покарання за не автентичність — почуття провини. Автентичне існування визначається розпізнаванням основи свого існування; не автентичне виникає із самоізоляції від своєї основи. «Чим впертіше людина пручається своєї занедбаності у своє існування... тим більший вплив знаходить занедбаність» (1958, с. 340). Це виражається в екзистенціальній слабкості, що означає, що «людина не автономна у світі, вона відгороджується від основи свого існування, що вона не приймає існування на себе, а довіряється далеким силам, роблячи їх, а не себе, відповідальними за свою долю» (1963, с. 290). Поняття «занедбаність» використовується також у змісті обдурити світ настільки, що люди стають відчужені від самих себе. Вони уступають чужій силі. 

Світо-проект

Світо-проект — термін, введений Бінсвангером для всеосяжного паттерна індивідуального модусу буття-в-світі. Світо-проект людини визначає, як він буде діяти у визначеній ситуації і які в нього характерні риси і симптоми. Границі проекту можуть бути вузькими і стиснутими, а можуть бути широкими й експансивними.

Бос не говорить про різні світо-проекти, але обговорює існування в термінах чи відкритості закритості, відвертого чи таємного, світлого і темного, широкого і вузького. Наприклад, все існування може бути абсорбоване в нав'язливість, чи їжі накопичення. Психологічний чи соматичний стан може бути чинником, що обмежує «утілення того чи іншого можливого відношення зі світом, з яких складається людське існування» (Воss 1963, с. 228).

Модуси буття-в-світі

Існує багато модусів буття-в-світі. Кожен модус — це спосіб саморозуміння, самоінтерпретації і самовираження . Бінсвангер, наприклад, говорить про дуальний модус, що досягається двома людьми в любові. «Я» і «Ти» стають «Ми». Це автентичний модус людського буття. Множинний модус описується Бінсвангером як світ формальних відносин, змагання, боротьби. Індивід, що живе для себе, обрав сингулярний модус існування, а той, хто ховається в юрбі, обрав модус анонімності. Звичайно в людини не один, а багато модусів існування. «Задача науки про людину (екзистенціалісти називають її антропологія) — зрозуміти тотальність людського самопроживання у всіх модусах існування» (1963, с. 173) Усі теорії дегуманізують людей, зображують їх механічними об'єктами, розчленовують єдність особистості. Екзистенціалісти вважають, що безпосереднє переживання завжди має перевагу перед будь-якими митецькими поясненнями. Коли переживання переплавляються в деякі надбуттєві теоретичні моделі, вони відокремлюють того хто їх спочатку випробував, і отже втрачають свою дійсність.


2. ОСНОВНІ ПОНЯТТЯ І ПОЛОЖЕННЯ ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНОГО ПІДХОДУ В ПСИХОКОРЕКЦІЇ. 



Складовими базисними поняттями, що можуть охарактеризувати екзистенціальну визначеність концепції є:

« ДІАЛОГ » - поняття, висунуте і розроблене М. Бубером. Згідно Буберу в мові існують основні слова, що утворюють словесні пари. Відмінність основних слів у тім, що вони не позначають щось існуюче, а, будучи вимовлені, породжують існування. Ці слова: « Я – ти », « Я – воно ». Якщо йти по слідам за Бубером, то основне слово « Я – ти » породжує і затверджує світ відносин на відміну від « Я – воно », що породжує досвід.

« ДОСВІД » - поняття, відношення до якого в науці і філософії вилилося в драматичну боротьбу. Категорія « досвід » співвідноситься не з об'єктивною істиною стосовно «моєї» екзистенції, а із суб'єктивністю «мого» онтологічно, а не буття, що гносеологічно осягається. У цьому змісті досвід маленької дитини нітрохи не менш щирий, чим досвід життя навченного старця. Саме тому з поняттям «досвід» тісно зв'язане поняття «переживання».

« ПЕРЕЖИВАННЯ » - поняття, що характеризує собою спосіб, чи стан буття. Воно було запропоновано в 1965 р. Джендліном, воно описується в такий спосіб: переживання, що скоріше відчувається, ніж осмислюється, чи розуміється, вербалізується; переживання відбувається в безпосередньому сьогоденні. Переживання – це мінливий потік відчувань, що робить можливим для кожного індивіда відчути щось у будь-який даний момент. Особливе значення надається піковим переживанням, що супроводжують самоактуалізацію, ріст особистості. Пікові переживання – максимальне відчуття повноти буття і усіх своїх потенцій.

« АВТЕНТИЧНІСТЬ » (дійсність) – поняття, уведене М. Хайдеггером і розвите К. Ясперсом у зв'язку з центральною проблемою філософії людини, а саме - проблемою перетворення несправжнього людського буття в справжнє Дійсність, по Ясперсу, - буття, нескуте і не укріплене якою-небудь однією концепцією, ідеєю, чи можливістю, що нав'язана ззовні і визначає вибір людини. Інакше кажучи, це щирість до кінця, стосовно інших і стосовно самого себе, при якому індивід вільний як від зовнішнього маніпулювання, так і від внутрішнього самоманіпулювання виявляючи себе в безпосередньому ясному і відповідально вільному бутті.

« САМОАКТУАЛІЗАЦІЯ ». На думку одного з її творців, А. Маслоу, це поняття виступає в синонімічному ряду з такими поняттями, як: «ріст», «саморозвиток», «індивідуація». Воно визначається двома істотними ознаками: 1) прийняттям і вираженням внутрішнього ядра, тобто актуалізацією латентних здібностей і потенціалу; 2) мінімальною наявністю нездоров'я (неврозів і інших утрат дієздатності). У джерелах же осмислення лежить пошук вихідної ціннісної парадигми, яку можна назвати здоров'ям, причому повним, тобто здоров'ям, як цілковитим розкриттям людських можливостей в індивідуальному житті.

« ЦІННІСТЬ » - поняття, що в екзистенціальній психокорекції відбиває зміст, що відноситься до спрямованості, спрямованості переживань. Цінність, ще не зміст, але вже, принаймні, його умова. Реалізація цінності може складати життєвий зміст. Розрізняють наступні цінності: когнітивні переваги, естетичні, моральні, культуральні «Я». А Маслоу запропонував таку дихотомію цінностей:

		В-цінності – побутові цінності, цінності повноти буття.

		Д-цінності – депріваціонні цінності, цінності, що виникають від недоліку чого-небудь.


2.1 ТЕХНІКИ, ЯКІ ЗАСТОСОВУЮТЬСЯ ПІД ЧАС ПСИХОКОРЕКЦІЇ ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНОГО НАПРЯМКУ.



Процес екзистенціальної корекції дуже складний, і складається в розвитку внутрішньої самосвідомості, що модифікує власні структури сприйняття, що змінює конструкт «Я і зовнішній світ».

На цьому шляху можливий опір клієнта, тому що людина обмежена в доступі до своїх внутрішніх потенціалів тим, як вона формує конструкт «Я і зовнішній світ».

В екзистенціальній психокорекції мова йде не про психотехніку як про сукупність прийомів, використовуваних для рішення задач основної особистісної проблематики, а розглядаються підходи рішення цих задач.

		Перший підхід – упор на розвиток самосвідомості. Усвідомлення власних мотивів, вибір переваг, система цінностей, мети і змісту. У контексті екзистенціальної парадигми упор робиться на звільнену функцію самосвідомості, оскільки першість віддається не рефлексивній самосвідомості, а скоріше ціннісному переживанню свого «Я», відкриттю для себе значимості і цінності власного життєвого світу. Дати клієнту пережити й усвідомити свої обмеження, усвідомити потенційну волю від минулого, цінність свого «Я» і життя в сьогоденні – такі основні передумови і відповідні їм відносини екзистенціального підходу.

		Другий підхід - культивування волі відповідальності.

Відповідно до даної установки психолог прагне надати клієнту допомогу у виявленні способів відходу від відповідальності і волі і заохочує прийняття ризику у відношенні цих цінностей. Роз'яснення того що в клієнта завжди є вибір, заохочення відкритого визнання власного відмовлення від прийняття власності, підбадьорення у відстоюванні власної незалежності й акцент на особистих бажаннях і переживаннях клієнта, на його особистому виборі в тієї чи іншій життєво важливій ситуації – такі передумови реалізації даної установки .

В екзистенціальній психокорекції відсутнє пряме навчання. Людина може навчитися тільки сама. Тому особливу значимість мають саме нюанси в поведінці, установках психолога. Розвиток відкритості, сенситивності клієнта до нюансів відносини в спілкуванні – такий шлях екзистенціальної психокорекції. 

		Третій підхід – допомога чи відкриття в створенні змісту.

У реалізації даної установки корисна техніка фіксування на змісті, запропонована Ю. Джендліном. Зміст її складається на тілесних відчуттях, у процесі будь-яких дій. Клієнта просять помовчати і зрозуміти свої справжні переживання, їхня значимість для нього. Важливим моментом у застосуванні техніки є відкриття екзистенціального вакууму, тобто безглуздості життя, і конфронтація з клієнтом, чи полегшення його можливих переживань у зв'язку з цим.

Психолог не вказує, у чому сенс життя клієнта, а лише створює умови для відкриття клієнтом, чи створення своїх власних ним самим. Причому варто пам'ятати, що зміст для екзистенціального психолога не дається безпосередньо, а приходить попутно, із залученням людини у творчість, творчу діяльність, у яких його ініціації спрямовані звичайно не на себе, а зовні.

		Четвертий підхід – унікальність і ідентичність. Ключ до реалізації даного механізму психокорекції – у заохоченні клієнта відкрито висловлювати свої почуття і створення диференціювання між почуттями і переживаннями: реактивними, ситуативними і глибинними. Основна лінія реалізації даної передумови – відкриття власного автентичного «Я» і «Я» несправжнього, коли клієнт говорить, робить і почуває не те, що властиво йому, і не те що хочеться, а те, що зв'язано з імітацією життя, іграми, а не справжніми відносинами чи близькості відчуження. Власна ідентичність, де «Я», «МОЄ», а де «НЕ Я», «НЕ МОЄ», і переживання своєї ідентичності, свого «Я» як неповторного унікального життєвого світу – такий основний орієнтир даної психокорекціонної передумови.

		П'ятий підхід – робота з тривогою. В екзистенціальній психокорекції, у відмінності від інших, не існує обов'язкового правила – знижувати рівень тривожності клієнта. Тривога розглядається як один із проявів буття, тому психологу цікаво, яким чином клієнт намагається впоратися із тривогою; яку функцію виконує тривога; чи схильний клієнт прийняти свою тривогу, чи намагається придушити її.



2.2 ЗАДАЧІ ПСИХОЛОГА, ЩО БЕРЕ УЧАСТЬ У ПРОЦЕСІ ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНОЇ КОРЕКЦІЇ.



Самим головним моментом у психокорекції і взагалі в роботі психолога, це «не нашкодити». Усвідомити проблему клієнта, зіставити свої власні можливості, і реально необхідну допомогу, - от з чого повинна починатися робота з надання будь-якого виду психологічної допомоги. Адже якщо психолог відчуває непевність у своїх силах і можливості допомогти, то цю же непевність, що як флюїди, відчуваються і передаються в атмосфері, відчує і клієнт. У цій ситуації навіть може з'явитися не бажання і страх у клієнта. Адже думки його будуть спрямовані на те, що він дійсно «поганий», що йому допомогти не можна. Саме в цій ситуації можливе ще більше занурення в себе, повна замкнутість, відмова від усього, і не бажання робити нові спроби убік здійснення корекції. Для запобігання подібної ситуації, і для проведення психокорекції перед психологом ставляться такі задачі:

		Психолог повинен цілком бути присутнім, що б сприяти клієнту в його зануренні в себе, і допомагати йому в більш повному, виразному описі свого інтересу в рішенні проблеми.

		Другим аспектом є формування і підтримка переконаності клієнта в тому, що він здатний, щось зробити сам для самого себе.

		Найважливішою задачею стає допомога клієнту у виявленні в собі сили, що руйнує і трощить його самого і його життя; допомогти знайти консервативні структури, що він сам побудував і, відповідно сам може їх змінити.

		Так само, психолог повинний бути співчуваючим і турботливим, особливо в моменти важких, глибоких і емоційних переживань клієнта.

		Сам же психолог повинен бути глибоко впевнений у тому, що клієнт у стані допомогти собі сам.

Під час проходження психокорекції, між психологом і клієнтом виникають визначені взаємини. Саме в екзистенціальній корекції взаємини між клієнтом і психологом являють собою особливу цінність, оскільки як ясно вже з аналізу психотехнік, ці відносини представляють самоцінність. Вони здобувають неповторний особистісний відтінок, особистісний зміст, нюансіровка, уся гама переживань у зв'язку зі спілкуванням з людиною як зі значимим іншим – джерело могутніх дій і особистісних змін; повага, довіра і віра клієнту; саморозкриття і чесність стосовно себе; відмовлення від маніпулювання і готовність прийняти відношення до себе у відповідь на свою прозорість, за допомогою якої психолог своєю особистістю моделює продуктивні способи переживання, не беручи на себе відповідальність за нав'язування іншому свого поводження, - така корекціонна серцевина.

Самим головним результатом, що буде характеризувати успішність проведення екзистенціальної психокорекції, стане розширення буття клієнта і збільшення його життєвих сил.




ВІСНОВОК



Таким чином, ми можемо зробити такий висновок, що, сама головна мета екзистенціальної психокорекції – допомогти клієнту знайти сенс життя, усвідомити особистісну волю, відповідальність і відкрити свої потенції як особистості в повноцінному спілкуванні. Адже людина, що звертається по допомогу, дійсно потребує її. Вона не відчуває себе в цьому житті, вона не бачить для чого вона живе, система цінностей його життя розсіяна і не усвідомлена. А все це виходить з того, що вона не почуває себе як незалежна і повноцінна особистість, здатна жити, діяти і насолоджуватися плодами своєї діяльності. Він не усвідомлює і не почуває ціни свого життя, вважаючи, що все безглуздо, що нічого і не що не має цінності, а він, людина, ні що інше як тварина, що не має права ні на що, і життя якого нічого не коштує. 

У той же час, задачею екзистенціальної взаємодії виступає безумовне визнання особистості клієнта і його долі найважливішими, унікальними, що заслуговують визнання життєвим світом, саме існування якого є цінність. Саме психолог має найскладнішу задачу, не тільки переконати клієнта в тому, що він, його особистість своєрідна, не ординарна, індивідуальна, і що аналогів у цьому світі немає, а і зробити так, щоб клієнт повірив у це сам, що б він відчув, усвідомив усю повноту і красу свого існування. Так само акцент буде робитися на індивідуальні позитивні якості клієнта, що так само буде сприяти найшвидшому і ефективнішому проходженню психокорекції. І для того що б корекція проходила успішно, у психолога є визначені передумови його позиції, це розуміння клієнта в термінах його власного життєвого світу, образа себе, і дійсності, що на даний момент оточує його. Основна увага психолога приділяється поточному, моменту життя клієнта і його «цієї хвилинним» переживанням. Складність позиції так само в тому, що психолог повинний вміти сполучати розуміння клієнта і здатність конфронтації з тим, що іменується обмеженим існуванням у клієнта. Чи здатність, властивість психолога «бути у світі» - сама очевидна умова його успішної корекційної діяльності. Адже основні зусилля психокорекції спрямовані на допомогу клієнту прийняти всерйоз свій феноменологічний світ, усвідомити реальність своїх усвідомлених чи неусвідомлених виборів і їхніх наслідків. Для цього клієнт не повинен обмежуватися досягненнями інсайту, а повинен формулюватися як чекання дій, що виникають із проясненої цінності особистості її потенцій. Саме із за цього в клієнтах заохочується відкритість, спонтанна активність і зосередженість на основних проблемах життя: народження, любов, тривога, доля, провина, смерть, відповідальність – тобто на екзистенціальних проблемах, що не мають раціонального рішення, але конфронтація, з якими дозволяє вирішувати поточні психологічні проблеми клієнта. Адже клієнт повинен бути зацікавлений, глибинно включений, уважний до себе і до свого життя, саме в цьому виявляється глибокий зміст і рівень його суб'єктивності. Він повинен хоч якось реагувати на глибинний інтерес до самого себе. І він буде мати потребу в корекції саме в тому випадку, коли цей інтерес буде ушкоджений.

Так само, дуже важливим, є опис клієнтом свого інтересу, що дозволить розширити границі його можливостей у пошуках рішень, за допомогою фіксації уваги на суб'єктивних переживаннях. Сам же процес пошуку буде здійснюватися через повне занурення в себе, саме усвідомлення своїх власних тілесних відчуттів, думок емоцій, і звичайно ж – чекання відкриття.



			
СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ

			

				Абрамова Г.С. Практична психологія. – М.,1997

				 Берн Э. Транксакційний аналіз и психокорекція. – СПб., 1994

				Бондаренко А.Ф. Психологічна допомога: теорія і практика. – Київ, 1997

				Бурлачук Л.Ф. Введення в практичну психологію. – Київ, 1997

				Кьєркегор С. Страх і трепіт. – М., 1993

				Кьєркегор С. Збірник статей. М., 1994

				Мей Р. Мистецтво психологічного консультування. М., 1994

				Мей Р. Людина в пошуках себе. I953

				Мей Р., Ейнджел Е., Елендбергер Г. Існування, новий вимір в психіатрії і психології. 1958

			Мітрохін Л. Н. Буржуазна філософія 20 століття. Політіздат 1974

				Осипова А.А. Введення в теорію психокорекції. Москва-Вороніж., 2000

				Осипова А.А. Загальна психокорекція. – М., 2000

				Фрейджер Р. Психологічна енциклопедія особистості. СПб., 2002

				Холл К., Ліндсей Г. Теорії особистості. М., 1997

				Хьелл Л., Зіглер Д. Теорії особистості. – СПб., 1997 

		
У дослідженні особистості, при психокорекційних впливах, особливого значення набувають методи, досить чуттєві до зміни тих або інших індивідуально-психологічних показників, що відображують ефективність проведеної корекції.

	Однією з основних задач психокорекції, є досягнення істотних зрушень у сфері самосвідомості і, у першу чергу, по відношенню до себе.

	Теорія диференціації емоцій, визнає за емоціями, функції детермінант поведінки в найширшому діапазоні його проявів, із крайності в крайність. Емоції розглядаються не тільки як основна мотиваційна система, але й у якості фундаментальних особистісних процесів, що додають зміст і значення людському існуванню. Їм приділяється важлива роль, як у поведінці, так і в його внутрішньому світі.

	У ході написання курсової роботи, було проведене дослідження студента Петренко О. О.( П.І.П.. змінені). У ході роботи були проведені: дослідження самооцінки особистості, що б визначити рівень самооцінки особистості, дослідження тривожності, для визначення реактивної й особистісної тривожності, а також дослідження настрою. Причиною проведення дослідження стали фіксовані данні, при спостереженні за Петренко О.О.: останнім часом мала місце пригніченість, відсутність настрою, небажання будь що робити. Петренко відчував незадоволення собою, своєю поведінкою. При виконанні будь якої роботи не доводив її до кінця, або робив з абсолютною пасивністю. Не звертав уваги на себе і свій зовнішній вигляд. З’явилося відчуття тривожності, що нічого не може зробити сам, що ні на що не здатний.

	За результатами, отриманими у ході роботи і результатам, проведених досліджень, визначили, які техніки психокорекції потрібно застосувати.

	Тренінг, який сприяє підвищенню почуття впевненості в собі.

	Ціль тренінгу – підвищення поінформованості з прав особистості; формування вміння розпізнавати невпевненість, впевненість та агресивність; навчання вербальним та не вербальним основам поведінки.

	Для підвищення впевненості використовують наступні 5 процедур: 

	Знаходження відповіді, навчання реагуванню збільшує впевненість за допомогою моделювання(як відкритого, так і схованого) і інструктування. Увага приділяється як вербальним, так і не вербальним компонентам впевненого поводження.

	Відтворення відповіді викликає нову відповідну реакцію за допомогою рольової гри, репетицію поводження і тренування.

	Удосконалювання відповіді шліфує і закріплює нові форми поводження за допомогою відповідного зворотного зв'язку, критики керівництва.

	Когнітивне переструктурування кидає виклик ірраціональним переконанням, що заважають прояві впевненості в собі, пропонуючи нову інформацію, що підвищує впевненість.

	Генералізація досвіду – спроба вивести нові форми поводження в реальне життя і застосувати їх у різноманітних ситуаціях. Цей метод, використовують доти, поки клієнт не досягне необхідного рівня впевненості.

	Так само одним з методів корекції, є тренінг самоствердження.

	Оцінка сильних і слабких сторін навичок впевненості в собі звичайно виробляється на ранніх стадіях. Бути впевненим у собі – значить уміти визначати і виражати свої бажання, потреби, любов, роздратування, критику.

	Клієнтові пропонується:

	Скласти докладний список соціальних ситуацій, при яких він відчуває страх або виявляє недостатню впевненість у собі.

	У кожній ситуації визначити одну або кілька альтернативних поведінкових реакцій, що відбивають обмірковану впевненість у собі, і за допомогою якої можна перебороти страх. Обговорити пропозицію з тренером.

	Повторювати заплановані починання в зміні поводження по ступені труднощів. Поділити роль з одним із тренерів, або тренуватися перед дзеркалом. Реакції, що не виникали дотепер необхідно закріпити, відчути, а потім перенести в критичну ситуацію.

	Не застрявати на визначеному поводженні. Існує можливість прореагувати агресивно в критичній ситуації, трохи відмінної від модельованої ситуації.

	Справлятися з епізодами страху або тривоги при соціальних контактах: навчання релаксації, самоінструкції.

	Свідомо розглядати окремі ситуації з плану, постійно вправлятися на практиці.

	Постійно закріплювати успіх через повторення.

	Заключний етап тренінгу – навчання захистові від агресії інших. Впевнене поводження веде до підвищення самооцінки. Впевнені відповіді складають один з варіантів комунікацій, що допомагають у досягненні нормального поводження і сомоактуалізації. Тренінг сомоактуалізації використовується для підлітків з різними порушеннями поведінки, з емоційними порушеннями. З такими складностями і зштовхнувся Петренко О.О.

	Так само психологом, який проводить курс психокорекції, будуть використані методи індивідуального психокорекційного впливу: переконання і навіювання..

	Так само, серйозним аспектом, що має значення, буде позиція, займана психологом під час проведення психокорекції. Тобто, рольова стратегія, прийнята психологом у взаємовідносинах з клієнтом. У даному випадку – позиція «знизу», що дозволить психологові підвищити самооцінку клієнта, апелювати до його значимості.

	Мають місце бути присутнім тренінги комунікативного розвитку сенситивного росту. При використанні, якого, клієнтові пропонується говорити про себе все гарне. Робити аспект на те, які якості позитивного характеру переважають у клієнті. Чим вони значимі для нього, яке вони мають значення, у чому їхня особливість. Як багато їх, і чи дійсно їх така кількість. Таким чином, розмовляючи з клієнтом про нього самому, клієнт сам по собі починає замислюватися про себе, знаходячи все позитивне в собі, таким чином, підвищуючи себе у своїх очах.

	Результатом проведеної корекції, було досягнення необхідного рівня особистісних показників, підвищення особистісної самооцінки, само значимості.. Таким чином, було досягнуто одне з найбільших завдань психокорекції, зрушення в сфері самосвідомості, і в першу чергу стосовно самого себе.

	
МЕТОДИКА ДОСЛІДЖЕННЯ НАСТРОЇВ

	

	Метою дослідження є діагностика настрою як емоційного стану особистості.

	Досліджуваному пропонується подивитися на шкалу кольорового діапазону настроїв. Орієнтуючись на позначення кольорів, потрібно вибрати саме той колір, який відповідає настою сьогодні. 

	Діагностика проводилась на протязі шести днів.

	Шкала кольорового діапазону настроїв:

	Червоний   - Захоплений

	Оранжевий  - Радісний

	Жовтий  - Приємний

	Зелений  - Спокійний, врівноважений

	Блакитний   - Сумний

	Фіолетовий  - Тривожний

	Чорний  - Вкрай не задовільний

	Білий   - Важко сказати.

	1 2 3 4 5 6 

	Петренко О.О. ч ф б ч б ф

	

	 Загальна оцінка емоційного стану відповідає настрою, що переважає за весь період дослідження. Ця оцінка передбачає можливість відхилень від норми в переживаннях, в емоційних станах досліджуваного.

	 В Петренка О.О. спостерігається затяжний стан суму, тривоги незадоволення; невідповідність емоційних станів життєвим ситуаціям; Тривала одноманітність емоційних станів. 

	
ДОСЛІДЖЕННЯ ТРИВОЖНОСТІ

	

	Метою дослідження є оцінка реактивної та особистісної тривожності.

	Досліджуваному пропонується бланк для відповідей, на якому надруковані питання з обох сторін аркуша. І досліджуваному пропонується закреслити відповідну цифру праворуч, залежно від того, яке у нього самопочуття в даний момент. Над запитаннями довго не роздумувати, тому що правильних і не правильних відповідей немає.

	

	

	

	Ні, це не так

	Можливо, так

	Правильно

	Зовсім не правильно 

	

	Я спокійний. 

	1

	2

	3

	4

	

	Мені ні що не загрожує. 

	1

	2

	3

	4

	

	Я напружений. 

	1

	2

	3

	4

	

	Я відчуваю жаль. 

	1

	2

	3

	4

	

	Я почуваюся вільно. 

	1

	2

	3

	4

	

	Я прикро вражений 

	1

	2

	3

	4

	

	Мене хвилюють можливі невдачі 

	1

	2

	3

	4

	

	Я відчуваю, що відпочив.

	1

	2

	3

	4

	

	Я стривожений.

	1

	2

	3

	4

	

	Я відчуваю внутрішнє задоволення.

	1

	2

	3

	4

	

	Я впевнений в собі.

	1

	2

	3

	4

	

	Я нервую.

	1

	2

	3

	4

	

	Я не знаходжу собі місця.

	1

	2

	3

	4

	

	Я збентежений.

	1

	2

	3

	4

	

	Я не відчуваю скутості, напруженості.

	1

	2

	3

	4

	

	Я задоволений.

	1

	2

	3

	4

	

	Я стурбований.

	1

	2

	3

	4

	

	Я дуже збуджений, і мені ніяково.

	1

	2

	3

	4

	

	Мені радісно.

	1

	2

	3

	4

	

	Мені приємно.

	1

	2

	3

	4

	

	
Клієнт повинен уважно прочитати кожне з наведених речень, і закреслити відповідну цифру праворуч, залежно від того, як він почувається частіше.

	

	

	

	Майже ніколи

	Інколи

	Часто

	Майже завжди 

	

	Я відчуваю задоволення.

	1

	2

	3

	4

	

	Я швидко стомлююся.

	1

	2

	3

	4

	

	Я легко можу заплакати.

	1

	2

	3

	4

	

	Я хотів би бути таким же щасливим, як інші.

	1

	2

	3

	4

	

	Нерідко я програю, тому, що не швидко приймаю рішення.

	1

	2

	3

	4

	

	Звичайно я відчуваю себе бадьорим.

	1

	2

	3

	4

	

	Я спокійний, холоднокровний, зібраний.

	1

	2

	3

	4

	

	Очікувані труднощі дуже турбують мене.

	1

	2

	3

	4

	

	Я дуже переживаю через дрібниці.

	1

	2

	3

	4

	

	Я цілком щасливий.

	1

	2

	3

	4

	

	Я беру все близько до серця.

	1

	2

	3

	4

	

	Мені не вистачає впевненості в собі.

	1

	2

	3

	4

	

	Звичайно, я відчуваю себе безпечно.

	1

	2

	3

	4

	

	Я намагаюсь уникати критичних ситуацій.

	1

	2

	3

	4

	

	У мене буває хандра.

	1

	2

	3

	4

	

	Я задоволений.

	1

	2

	3

	4

	

	Всілякі дрібниці відволікають мене.

	1

	2

	3

	4

	

	Я дуже переживаю свої розчарування,

	І потім не можу довго про них забути.

	1

	2

	3

	4

	

	Я врівноважена людина.

	1

	2

	3

	4

	

	Мене охоплює сильний неспокій, коли я думаю про свої справи.

	1

	2

	3

	4

	 

	PT= E1-E2+35 OT=E3-E4+35 PT= 49 OT=50

	Особистісна тривожність – це стійкий стан. Високій показник тривожності свідчить про наявність невротичного конфлікту. Можливо мають місце нервові та емоційні зриви. Петренко має високій рівень тривожності.

	
ДОСЛІДЖЕННЯ САМООЦІНКИ ОСОБИСТОСТІ

	

	Метою дослідження є визначення рівня самооцінки.

	Даний метод дослідження складається з 2-х серій. Досліджуваному пропонується бланк з написаними на ньому рисами особистості. Досліджуваний повинен уважно прочитати їх і розглянути відповідно до належності їх до ідеальної особистості. Проранжувати їх, оцінивши кожне в балах від 20 до1. 20 – найбільш корисна, 1 – найменш корисна, всі інші оцінки, від 19 до 2 поставте згідно з ставленням до інших рис.

	Друга серія, має такі ж самі умови виконання, тільки відповідно до себе самого.

	№1 позначає колонку з оцінкою про “Я” ідеальне, №2 позначає колонку з оцінкою про “Я” реальне.

	№1 

	Риси особистості

	№2

	d

	D2

	10

	19

	Поступливість

	Сміливість

	10

	9

	0

	10

	0

	100

	9

	Запальність

	15

	-6

	36

	1

	Нервозність

	20

	-19

	361

	8

	Терпимість

	7

	1

	1

	15

	Захоплюваність

	8

	7

	49

	2

	Пасивність

	19

	-17

	289

	5

	Холодність

	6

	-1

	1

	20

	Ентузіазм

	3

	17

	289

	13

	Обережність

	14

	-1

	1

	4

	Вередливість

	4

	0

	0

	6

	Повільність

	16

	-10

	100

	3

	Нерішучість

	17

	-14

	196

	17

	Енергійність

	5

	12

	144

	18

	Життєрадісність

	1

	17

	289

	14

	Помисливість

	18

	-4

	16

	 11

	Упертість

	 12

	 -1

	 1

	 12

	Безпечність

	 2

	 10

	 100

	 7

	Соромливість

	 13

	 -6

	 36

	 16

	Відповідальність

	 11

	 5

	 25

	

	
n-число запропонованих рис особистості 

	n=20

	d- різниця номерів рангів

	r = 1-6  r=

	Е- сума d2

	Коефіцієнт рангової кореляції –1,2

	Це дуже низькій показник, якій свідчить про значущий негативний зв’язок між “Я” реальним і “Я” ідеальним. Він відображає невідповідність уявленню Петренка про своє “Я”, про те, якою їй потрібно бути, і те, якою вона є за її уявленнями насправді. Цю невідповідність пропонується інтерпретувати, як дуже занижену самооцінку. 





1