Соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні

2



Зміст

	

	Вступ

	Розділ 1. Теорія девіантної поведінки

	1.1 Історія девіантної поведінки

	1.2 Поняття "норми" і його зв'язок з девіантною поведінкою

	1.3 Форми і засоби соціального контролю корекції поведінки індивідів і груп

	Розділ 2. Основні форми девіантної поведінки

	2.1 Злочинність

	2.2 Алкоголізм

	2.3 Наркоманія

	2.4 Суїцид

	2.5 Проституція

	Розділ 3. Соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні

	3.1 Фактори, що впливають на поширення наркоманії в Україні

	3.2 Аналіз рівня поширення наркоманії у південному регіоні України

	3.3 Порівняльний аналіз епідеміологічної ситуації поширення наркотиків у Харківському регіоні та в Україні в цілому

	Висновок

	Список використаної літератури

	Аннотация

	Annotation

	Анотація

	


Вступ



	Тенденція до відхилення від загальноприйнятих правил поведінки має давню історію, вона з'явилася одночасно з зародженням людства. Уже тоді суспільство ставило на її шляху якісь перешкоди, що утримували людей від учинків, що суперечать уявленням людей про правила поведінки. Спочатку такими обмеженнями стали міфи і заборони - табу. Надалі поняття про дозволене і недозволене змінювалися, складалися інші правила. Тривалий час визначені правила встановлювала релігія. Поступово, у міру розвитку людського суспільства, стали формуватися і більш стійкі правові, моральні позиції людей стосовно девіантної поведінки.

	Практично все життя будь-якого суспільства характеризується наявністю відхилень. Відхилення, або як вони називаються науковим терміном - девіації присутні в кожній соціальній системі.

	Девіантна поведінка, що розуміється як порушення соціальних норм, придбала в останні роки масовий характер і поставила цю проблему в центр уваги соціологів, соціальних психологів, медиків, працівників правоохоронних органів.

	Динамізм соціальних процесів у період трансформації, кризова ситуація в багатьох сферах громадського життя, аномічний стан українського суспільства, неминуче приводять до збільшення девіацій, що проявляються в поведінкових формах, що відхиляються від норм. Поряд з ростом позитивних девіацій (політична активність населення, економічна заповзятливість, наукова і художня творчість) підсилюються девіації негативні - насильницька і корислива злочинність, алкоголізація і наркотизація населення, підліткова делінквентність, аморальність. Зростає соціальна незахищеність громадян. У цих умовах об'єктивно підвищується попит на наукові дослідження девіацій, їхніх форм, структури, динаміки взаємозв'язків.

	Об'єктом даного дослідження є українське суспільство.

	Предметом дослідження - девіантна поведінка та її форми.

	Мета - вивчення девіантної поведінки, її конкретних форм та їх особливостей.

	Досягнення мети припускатиме рішення наступних задач:

		теоретико-методологічний аналіз девіантної поведінки;

		аналіз конкретних форм девіантної поведінки (злочинність, алкоголізм, наркоманія, суїцид, проституція);

		вивчення проблеми молодіжної наркоманії в Україні.

	Робота складається з 3 розділів. В першому розділі розкриваються теоретичні основи девіантної поведінки. В другому міститься аналіз форм девіантної поведінки (наркоманія, злочинність, проституція, суїцид). В третьому розділі - соціологічний аналіз поширеності молодіжної наркоманії в Україні і харківському регіоні

	В емпіричній частині роботи був використаний аналіз даних соціологічних досліджень (Державного Центру соціальних служб для молоді).

	


Розділ 1. Теорія девіантної поведінки



1.1 Історія девіантної поведінки



	За всіх часів суспільство намагалося придушувати, позбуватися небажаних форм людської життєдіяльності і їхніх носіїв. Методи і засоби визначалися соціально-економічними відносинами, суспільною свідомістю, інтересами правлячої еліти. Проблеми соціального "лиха" завжди привертали увагу вчених. Філософи і юристи, медики і педагоги, психологи і біологи розглядали й оцінювали різні види соціальної патології: злочинність, пияцтво й алкоголізм, наркотизм, проституцію, самогубства і т.п. У становленні соціології як науки дослідження негативних явищ (Г. Тард і Э. Дюркгейм, А. Кетле і Г. Зиммель, П. Сорокін і Р. Мертон) зіграло свою роль.

	У надрах соціології зародилася і сформувалася спеціальна (приватна) соціологічна теорія - соціологія девіантної поведінки і соціального контролю. Саме під такою назвою функціонує один з 40 дослідницьких комітетів Міжнародної соціологічної асоціації. У джерел соціології девіантної поведінки стояв Э. Дюркгейм, а конституюванню в якості самостійного наукового напрямку вона зобов'язана - насамперед Р. Мертону й А. Коэну. [6]

	У колишньому СРСР поведінка, що відхиляється, тривалий час вивчався переважно в рамках спеціальних дисциплін: кримінології, наркології, суїцидології і т.п. Соціологічні дослідження почали в Ленінграді наприкінці 60-х - початку 70-х рр. В.С. Афанасьєв, А.Г. Здравомислов, И.В. Маточкін, Я.И. Гилинський. У розвитку і інституалізації соціології девіантної поведінки велика заслуга належить академікові В.Н. Кудрявцеву.

	Безумовною заслугою Я.И. Гилинського є правильне визначення перспективних напрямків розвитку соціології девіантної поведінки. Необхідно, відзначав він, по-перше, подальша "фундаменталізація", розгляд об'єкта соціології девіантної поведінки як моменту єдиного світового процесу саморуху матерії; по-друге, вивчення соціальних девіацій у кризові, бифуркаційні періоди, коли від співвідношення різних форм негативних і позитивних девіацій залежить майбутнє.

	Спробуємо розглянути девіантну поведінку на основі соціосинергетічної парадигми. Вивчення взаємодії особистісної і надіндивідуальної свідомості дозволяє сьогодні показати вплив соціальних девіацій на суспільний розвиток у повному обсязі. Цьому сприяє і наробітку в області західної соціальної психології. Мається багато теорій, що пояснюють появу і сутність девіацій. Досить повне представлення про них дає, зокрема, робота Н. Смелзера. На жаль, поза полем зору американського соціолога залишився соціально-психологічний підхід.

	Соціально-психологічний підхід найбільш переконливо представлений у концепції соціальних відхилень Р. Харре і теорії поведінки добровільного ризику С. Лінга. Названі дослідження пояснюють причини появи девіантної поведінки через вивчення психологічного стану девіанта з урахуванням зміни його положення в системі соціально-політичних координат. Соціально-психологічний підхід дозволяє заглянути в глибинні причини, що впливають на появу девіантної поведінки, скласти більш об'єктивне представлення про механізм соціальної еволюції, тому що намагається пояснити: [2]

	а) чому девіантна поведінка найчастіше з боку зовнішнього спостерігача з'являється як акт агресії;

	б) чому в сучасних умовах усе більше людей устають на шлях навмисного ризику, невід'ємного атрибута будь-який девіації;

	в) як відхиляється поведінка - з'являється "з середини", не з боку зовнішнього спостерігача, а суб'єкта девіацій, який ціннісний зміст останній знаходить у такій нестандартній формі поведінки.

	Дослідження соціальних психологів підводять до висновку: девіантна і нормативна поведінка - дві рівноцінні складові соціально-рольової поведінки. Девіантна поведінка - результат складної взаємодії процесів, що відбуваються в суспільстві і свідомості людини. Девіації спрямовані на подолання фрустрації - перешкоди, що встали на шляху досягнення мети, і виявляються через соціально значимі дії. Будь-яка девіантна поведінка припускає не тільки прагнення зруйнувати або змістити фрустируючий блок, але і концентрацію енергії (фізичної і психічної), необхідної для здійснення цього задуму. Антифрустируюча дія завжди супроводжується визначеною часткою ризику, але не обов'язково носить руйнівний характер. [6]

	Варто розрізняти два види девіантної поведінки: творчої і руйнівної спрямованості. Основним критерієм визначення характеру девіантної поведінки є не форма його реалізації, зокрема наявність атрибута насильства, а рівень справедливості перерозподілу джерел поповнення життєвої енергії. Агресивний вид девіацій як у прямій, так і в зміщеній формі націлений на подолання фрустрації шляхом неадекватного в сформованій ситуації перерозподілу соціальних благ, досягнення мети без врахування інтересів оточуючих людей, несправедливе рішення проблеми на користь однієї з взаємодіючих сторін за рахунок погіршення адаптаційних умов іншої. Агресивний характер поведінки обумовлюється не тільки вихованням, але і характером поведінки взаємодіючої сторони. Зміщений вид агресії свідчить про недостатній для подолання фрустрації енергетичному потенціалі людини.

	Девіантна поведінка деструктивної спрямованості - здійснення людиною або групою людей соціальних дій, що відхиляються від домінуючих у соціумі (окремій соціальній групі, страті) соціокультурних чекань і норм, загальноприйнятих правил виконання соціальних ролей, що тягнуть за собою стримування темпів розвитку суспільства: руйнування енергетичного потенціалу окремих особистостей і суспільства в цілому. Руйнівну (асоціальну) девіацію не можна ототожнювати тільки зі злочинністю.

	Творчі девіації (соціальні інновації, нововведення) - це соціально значимі в діях людини відхилення від загальновизнаних норм поведінки, що визначають найбільш прогресивний в енергетичному, а значить і адаптаційному плані, вектор еволюційного розвитку суспільства. Оскільки будь-яка девіація спочатку зароджується на рівні свідомості окремої людини і через його дії проводиться в життя, то цим ще раз підтверджується, що першопричиною соціальної еволюції, активною руйнівною силою її є людина, точніше внутріособистістний конфлікт, що виникає в процесі вибору їм тієї або іншої форми соціально-рольової поведінки.

	Кожна девіація містить у собі руйнівного і творчого початку, для процесу соціальної еволюції важливо, який компонент переважає. Позитивними девіаціями є тоді, коли сприяють прогресові системи, підвищують рівень її організованості, допомагають перебороти застарілі, консервативні або навіть реакційні стандарти поведінки. Межі між позитивною і негативною формами девіантної поведінки рухливі в часі і соціальному просторі. Творча девіація повинна розглядатися як зовсім нормальне явище в житті будь-якого суспільства, тому що навіть самий досконалий закон не в змозі врахувати всього різноманіття життєвих ситуацій. Ступінь досконалості закону відносна, оскільки суспільство мінливе. Соціальні ідеали (цінності), чекання, загальноприйняті правила, норми, як і критерії девіантної поведінки, згодом міняються. Якщо процес соціалізації і соціальний контроль відповідають за збереження соціокультурного коду, функцію соціального спадкування в процесі суспільного розвитку, то девіація - за функцію соціальної мінливості, пристосовності індивіда і всього суспільства до нових умов. Під новою соціальною реальністю ми розуміємо ситуацію, при якій виникає дихотомія сформованих у суспільстві цілей і засобів (неможливість задоволення старими способами колишньої потреби), а також виникнення нових потреб. [4]

	У випадку, якщо той або інший вид девіації здобуває стійкий характер, стає нормою поведінки для багатьох людей, суспільство зобов'язане переглянути принципи, що стимулюють "порушення правил" або провести переоцінку соціальних норм. В останньому випадку поведінка, що вважалася девіантною, оцінюється як нова норма. Для того щоб деструктивна девіація не одержувала широкого поширення, необхідно:

	а) розширювати доступ до законних способів досягнення успіху і просування по соціальним сходам;

	б) дотримувати соціальну рівність перед законом;

	в) постійно удосконалювати саме законодавство, приводити його у відповідність з новими соціальними реаліями;

	г) прагнути до адекватності злочину і покарання.

	Усе це в сукупності дозволить знизити соціальну напругу в суспільстві, зменшити його криміналізацію. Тільки при виконанні перерахованих вище вимог суспільство має право називатися правовим і демократичним.

	Оскільки будь-яка девіантна поведінка - це відхилення від загальновизнаної, неодноразово перевіреною практикою норми поведінки, вона завжди несе в собі елемент непередбачуваності, невідомості, можливої небезпеки. Тому девіація і ризик - сторони однієї медалі, соціальної мутації. Стан ризику - свого роду границя, риса, що розділяє хаос і порядок, інновацію й устояну нормативно-рольову форму поведінки. Чим менше ризик, тим більш передбачувана поведінка системи в цілому.

	Особливість сьогоднішнього часу - зростання числа осіб, змушених ризикувати, тому що ускладнення соціальної реальності збільшує кількість невідомих ситуацій. Сучасні розробки в області соціальної психології свідчать, що девіантна поведінка усе більше у своїй основі стає раціональною. Основна відмінність девіантів, що свідомо йдуть на ризик, від авантюристів - опора на професіоналізм, віра не в долю і випадок, а в знання й усвідомлений вибір - творчу інтуїцію. Саме цілераціональні дії індивідів визначають соціальний розвиток. Можна припустити, що в умовах стабільного суспільства для суб'єкта дії цінністю є навмисний ризик як процес (психологічна сторона дії); в умовах розбалансованого - навмисний ризик як ціль (енергетична і соціальна сторона дії). На етапі народження інновації велике значення має професіоналізм і знання девіанта, здатність до концентрації психічної енергії, на етапі її реалізації - його біологічний потенціал інформаційно-енергетичний код, темперамент і характер. [36]

	Девіантна поведінка, що супроводжується ризиком, сприяє самоактуалізації, самореалізації і самоствердженню особистості. Останнє є найважливішою психологічною причиною, що пояснює бажання людей відповісти на виклик швидко мінливої соціальної реальності. Девіантно-ролевий різновид соціальної поведінки нерозривно зв'язаний з аддикцією, із внутріособистісним конфліктом. Аддикція в загальному значенні слова - прагнення піти від стану внутрішнього психологічного дискомфорту, змінити свій психічний стан, що характеризується внутрішньою боротьбою.

	Девіантний шлях вибирають насамперед люди, що не мають легальної можливості для самореалізації в умовах сформованої соціальної ієрархії, чия індивідуальність придушується, фруструюча енергія блокується. Вони не вважають загальноприйняті норми порядку природними і справедливими, не можуть зробити кар'єру, змінити свій соціальний статус через легітимні канали соціальної мобільності. Усе це неминуче приводить їх до внутріособистісного конфлікту.

	Основні причини мотиваційних конфліктів, витиснутих у підсвідомість, визначаються в даний час не інстинктивними, а соціальними факторами. За даними інституту Бєхтєрєва, тільки 15 % мотиваційних конфліктів мають сексуальну основу, інші - соціальні джерела. Тверде регулювання каналів соціальної мобільності, блокування соціальних "ліфтів", що сприяють перетворенню психічної енергії в соціальну, приводять до посилення напруги системи (системна напруга, відповідно до термінології Р. Мертона) і, як наслідок, до збільшення числа девіантів, латентного формування нової соціальної стратифікації, до переписування сценарію соціально-рольових інтеракцій. Відносини социально-оріентированого "me" (соціальна роль) і імпульсивно-творчого "l" (енергетичний потенціал) у ході девіантної поведінки і мінливої соціальної ідентифікації гармонізуються. Якщо індивідуальна девіація націлена на самоствердження особистості, переосмислення нею власної самоідентифікації, то колективна девіація - на суспільне (нехай і в рамках спочатку неформальної групи) визнання нової самоідентифікації особистості іншими людьми. [6]

	Форма відповідної реакції суспільства на той або інший вид девіації повинна залежати від того, які (по ступені суспільства) соціальні норми порушуються: загальнолюдські, расові, класові, групові й ін.

	Можна виділити наступні залежності:

		Чим більш високий рівень (по ступені суспільства) соціальних норм порушується, тим більше рішучими повинні бути дії держави. Найвища цінність - природні права людини.

		Чим більш низький рівень соціальних норм порушується, тим більш увага повинна приділятися на неформальним мірам соціального контролю (соціальна винагорода або осудження, переконання і т.д.)

		Чим складніше соціальна структура суспільства, тим багатоманітніше повинні бути форми соціального контролю.

		Чим більш низький рівень соціальних норм порушується людиною, тим більш терпимою повинна бути реакція на його дії.

		Чим демократичніше суспільство, тим більше акцент повинний робитися не на зовнішній соціальний, а на внутрішній особистісний самоконтроль.

	Підкреслимо ще раз, девіантно - рольова поведінка - природна реакція людини на виникаюче в суспільстві протиріччя між соціальною метою і соціальними нормами її досягнення. Творчі девіації виконують найважливіші позитивні соціальні функції. Вони необхідні, щоб суспільство було гнучким і готовим до змін. Девіантна і нормативна поведінка - два рівноцінні складові соціально-рольової поведінки. Для нормального протікання соціогенеза (що розуміється в широкому змісті,) девіантно - рольова поведінка людини має не менше значення, чим його нормативно-рольова поведінка.

	Наука про злочинність і її причини сформувалася в другій половині XIX століття й одержала назву кримінологія. Якийсь час її називали також карною етиологією, карною соціологією або біологією - у залежності від того, фахівцями яких наук були вчені, що вивчали злочинність.

	Варто помітити, що ті або інші кримінологічні концепції, а точніше, погляди на злочинність висловлювалися і значно раніш мислителями. Перші теоретичні побудови в цій області ми знаходимо ще в Платона й Аристотеля. Велика увага проблемі злочинності приділяли такі мислителі XVIII століття, як Беккарія, Бентам, Вольтер, Гельвецій, Гольбах, Дідро, Локк, Монтеск'є й інші. Вони бачили причини злочинності в соціальній невпорядкованості суспільства і поганому вихованні громадян і пропонували законодавцям зм'якшити репресії і приділяти більшу увагу запобіжним заходам.

	Про злочинність і її причини міркували соціалісти-утопісти.Т. Мор бачив можливість її подолання в перебудові суспільства на соціалістичних початках.Ж. Мельє, викриваючи злочинну діяльність значної частини католицького духівництва, призивав до ліквідації суспільства, заснованого на пануванні приватної власності. Причини злочинності він бачив, насамперед, у нерівності людей, що породжує низинні почуття, і в існуванні паразитуючих елементів - багатих ледарів. Мореллі також думав, що людина стає злочинцем унаслідок неправильної організації суспільства, і бачив джерело всіх зол у приватній власності.А. Сен-Симон, Ш. Фур'є затверджували, що злочинність витікає з самої природи приватновласницького суспільства, заснованого на експлуатації і гнобленні людей, і вказували на безрезультатність боротьби зі злочинністю за допомогою одних лише карних покарань. На подібних позиціях стояв і Р. Оуэн. Для всіх соціалістів-утопістів характерно, що вони не обвинувачували самої людини, що стала на злочинний шлях, а вбачали причини злочинної поведінки в порочній організації суспільства, заснованого на приватній власності й експлуатації людей. [27]

	Такі ж ідеї розвивали Ж.П. Марат і А.Н. Радищев. Марат намагався доглянути джерела злочинності в порядках суспільства, що складається з “знехтуваних рабів і господ, що велять”. А.Н. Радищев також зв'язував характеристику стану злочинності із суспільним ладом держави і з історичними змінами, що відбуваються в суспільстві. Ми вправі вважати його і засновником карної статистики в Росії, тому що він поставив як державну задачу систематичний облік чинених злочинів.

	А.И. Герцен думав, що злочинність як явище громадського життя підлегла загальному законові причинності і порозумівається зовнішніми умовами життя людей. Він додавав, зокрема, велике значення економічному становищу населення, таким факторам, як соціальна нерівність і убогість, і відзначав, що буржуазне суспільство не здатне ліквідувати ні причини, що породжують злочинність, ні самі злочини.

	Розглянемо спеціальні теорії про природу злочинності і її причини, що розроблялися в області соціальних наук.

	Історія розвитку навчань про природу злочинності - це в основному історія боротьби двох напрямків. Представники одного з них досліджували злочинність як соціальне явище, представники іншого - як явище біологічне. Відомі спроби з'єднання двох напрямків в одне - природне, на рівні розвитку науки свого часу.

	Велику роль у розвитку буржуазної кримінологічної думки зіграла так звана антропологічна школа карного права, засновником якої був італійський психіатр Чезаре Ломброзо (1835-1909). Ім'я його давно вже стало загальним, як і терміни “ ломброзіанство “ і “ неоломброзианство". Філософською основою його теорії з'явився позитивізм, з'єднаний із соціал-дарвиністськими ідеями. Злочин, по Ломброзо, - явище настільки ж природне і необхідне, як народження і смерть людини, як зачаття і хвороби, зокрема психічні. Походження злочинності - біологічне. Також у наслідку він визнавав, що в тім або іншому ступені злочинність зв'язана і з середовищем. Ломброзо затверджував, що існують “ природжені “ злочинці; вони мають специфічні антропологічні, фізіологічні і психологічні ознаки і складають до 35 відсотків усіх злочинців. Ломброзо намагався описати характерний вигляд такого злочинця шляхом вимірів черепа, росту, ваги, виявлення аномалій будівлі тіла і т.п. На цій підставі він прийшов, наприклад, до дивовижного висновку про “ природжену злочинність “ ряду діячів французької буржуазної революції, Паризької комуни і представників I Інтернаціоналу. Пізніше Ломброзо, керуючись тими ж вихідними положеннями, назвав ще 16 груп факторів, що нібито впливають на злочинність, досить різноманітних і в значній мірі непорівнянних (сюди входили метеорологічні, географічні, економічні й інші дані, а також расові ознаки). Система мір попередження злочинів, по Ломброзо, містила в собі лікування, довічну ізоляцію і пряме фізичне знищення “ природжених “ злочинців. Безсумнівно, тут були закладені основи для впровадження в практику людиноненависницьких мір, що одержали державне визнання при фашизмі. [21]

	У наступний час популярність біологічних теорій злочинності помітно упала. Проте, пояснення злочинності тільки або головним чином біологічними причинами продовжує існувати, хоча й у модернізованому виді, з урахуванням розвитку природних наук. Чим же викликана живучість біологічних теорій у даній області?

	Насамперед, це пояснюється недостатньою вивченістю мотиваційної сторони вчинків людини, глибинних процесів формування її особистості. Справді, іноді дуже важко буває зрозуміти причини антигромадської поведінки тієї або іншої особи, особливо якщо це зв'язано з проявами невиправданої жорстокості. До того ж ще і сьогодні злочин - порушення закону, установленого людьми, - нерідко змішують з поведінкою, обумовленим розладом психіки людини, її хворобливими станом, коли вже неправомірно говорити про злочин у власному змісті слова. Нарешті, успіхи біологічних наук, медицини і генетики породжують у широких шарів населення надії на те, що ці науки допоможуть людям перебороти ті негативні явища - злочинність, алкоголізм, неврози і т.п., - з якими поки ще не справилися суспільні науки і соціальна практика, що спирається на них.

	Головна причина живучості біологічних теорій у буржуазному суспільстві полягає в тому, що воно ідеологічно зацікавлено в ідеї спадкоємної схильності людини до злочинів. Адже це дозволяє пояснити всі пороки експлуататорської системи тим, що злочинність, закладена нібито в природі людини, вічна. Біологічні теорії в чистому виді взагалі “ знімають “ соціальну характеристику злочинності, її причин і мір боротьби з нею і тим самим виправдують капіталізм.

	В даний час біологічні теорії девіантної поведінки здебільшого сполучаться із соціологічними, культурологічними, психологічними або іншими поясненнями. Вкажемо в цьому зв'язку на деякі основні навчання про причини злочинності, що одержали в даний час достатнє широке поширення.

	Чимале число прихильників має теорія спадкоємного нахилу до девіантної поведінки (О. Кинберг, О. Ланге, Е. Гейер, Ж. Пинатель, А. Штумпль і інші). Деякі з них - юристи, інші - медики. Вони думають, що, оскільки в спадщину передаються багато психічних властивостей, це характерно і для схильності до відхилень у поводженні.

	Різновидом даної теорії є концепція конституціонального нахилу до злочину. Німецькому психіатрові Э. Кречмеру належить ідея про зв'язок між фізичною конституцією людини, психічним складом і типом поведінки. Він поділяв людей по цих ознаках, затверджуючи, наприклад, що атлетично складені люди можуть бути схильні до тяжких насильницьких злочинів.

	Теорія ендокринного нахилу людини до злочину (Ди Туллио, Р. Фунес і інші) зводиться до визнання основною причиною злочинної поведінки наявності аномалій у залозах внутрішньої секреції.

	Відомою популярністю користується психоаналітична теорія З. Фрейда і його послідовників. Фрейд розглядав злочин як прояв уроджених, глибоко закладених у психіці людини несвідомих інстинктів і потягів, головним чином сексуального характеру, а також страху смерті. Людина, таким чином, виступала у відриві від реальних умов свого соціального буття. [6]

	Заслуговують на увагу дослідження французьких учених П. Дюпати і Ж.-П. Бриссо, що бачили причини девіантної поведінки в пороках соціального життя, у політичній і економічній нерівності людей. Аналізуючи статистичні дані, Дюпати прийшов до висновку, що число щорічно вчинених злочинів повинно бути завжди приблизно однаковим, оскільки існують загальні і постійні причини девіантної поведінки. Цей висновок з'явився передоднем соціальних теорій про вічність злочинності, що були розвиті наприкінці XIX - початку ХХ століття Э. Дюркгеймом, Н.Д. Сергеєвським, а в сучасний період - П. Сооїсом, М. Клайнердом і іншими. Найбільш чітко думка про вічність злочинності як соціального явища виразив французький соціолог Э. Дюркгейм, що вважав, що не можна представити суспільство без злочинів; вони, на його думку, є елементом будь-якого здорового суспільства.

	Э. Дюркгейм затверджував, що девіація відіграє функціональну роль у суспільстві, оскільки девіація і покарання девіанта сприяють усвідомленню границь того, що вважається припустимою поведінкою, і виконує роль факторів, що спонукують людей підтвердити свою прихильність моральному порядку суспільства. Дюркгейму належить ідея аномії - суспільного стану, що характеризується розкладанням системи цінностей, обумовленим кризою всього суспільства і його соціальних інститутів, протиріччям між проголошеними цілями і неможливістю їхньої реалізації для більшості. Люди виявляють, що їм важко координувати свою поведінку відповідно до норм, що в даний момент стають слабкими, неясними або суперечливими. У періоди швидких суспільних змін люди перестають розуміти, чого чекає від них суспільство, і випробують труднощі в узгодженні своїх учинків з діючими нормами. "Старі норми" вже не вважаються підходящими, а нові, що зароджуються норми ще занадто мрячні і не чітко сформульовані, щоб служити ефективними і значимими орієнтирами в поведінці. У такі періоди можна чекати різкого зростання кількості випадків девіації.

	Піддаючи критиці антропологічні теорії, багато представників соціологічної теорії злочинності призивали до соціальних реформ, однак, характеризуючи причини злочинності, вони не змогли виділити най головніше серед безлічі економічних, культурних, географічних, кліматичних і інших факторів. Соціальні причини злочинності не зв'язувалися ними з основними закономірностями розвитку суспільства, із суспільними відносинами.

	Американський соціолог Роберт Мертон спробував застосувати поняття аномії і соціальної солідарності Дюркгейма при аналізі соціальної дійсності у США. Для більшості американців, життєвий успіх особливо виражений у матеріальних благах, перетворився в культурно визнану мету. При цьому тільки визначені фактори, наприклад, гарна освіта і високооплачувана робота, одержали схвалення, як засоби до досягнення успіху. Ніякої проблеми не було б, якби всі американські громадяни мали однаковий доступ до засобів досягнення матеріального успіху в житті. Але біднякам і представникам національних меншостей часто доступні лише більш низькі рівні утворення й убогі економічні ресурси. Якщо ж вони інтерналізували цілі, що полягають у матеріальному успіху (а це відноситься не до всіх індивідів), сильні обмеження можуть штовхнути їх до нонконформізму і здійснення не традиційних учинків, тому що вони не в змозі досягти загальновизнаних цілей законними засобами. Вони намагаються домогтися престижної мети будь-якими засобами, в тому числі порочними і злочинними. [14]

	Суспільство з твердою класовою або кастовою структурою може не давати усім своїм членам рівних шансів висунутися, але в той же час вихваляти багатство; так було у феодальних суспільствах середньовіччя. Тільки тоді, коли суспільство проголошує загальні символи успіху для всього населення, обмежуючи при цьому доступ безлічі людей до визнаних засобів досягнення таких символів, створюються умови для антигромадської поведінки. Мертон виділив 5 реакцій на ділему мети - засобу, 4 з яких являють собою девіантні адаптації до умов аномії.

	Конформізм має місце, коли члени суспільства приймають як культурні цілі досягнення матеріального успіху, а також затверджені суспільством засоби для їхнього досягнення. Подібна поведінка складає опору стабільного суспільства.

	Інновація спостерігається, коли індивіди твердо дотримуються культурно встановлених цілей, але відкидають схвалені суспільством засоби їхнього досягнення. Такі люди здатні торгувати наркотиками, підробляти чеки, шахраювати, привласнювати чуже майно, красти, брати участь у крадіжках зі зломом і в розбійних пограбуваннях або займатися проституцією, вимаганням і купувати символи успіху.

	Ритуалізм має місце, коли члени суспільства відкидають культурні цілі або принижують їхня значимість, але при цьому механічно використовують схвалені суспільством засобу для досягнення таких ціліше. Наприклад, мети організації перестають бути важливими для багатьох ревних бюрократів, однак вони культивують засоби як самоціль, фетишизуючи правила і паперову тяганину.

	Ретритизм полягає в тому, що індивіди не визнають і культурні цілі і законні засоби і їхнього досягнення, нічого не пропонуючи в замін. Наприклад, алкоголіки, наркомани, бурлаки і занепалі люди стають ізгоями у власному суспільстві; "вони живуть у суспільстві, але не належать до нього".

	Бунт полягає в тому, що бунтарі відкидають культурні цілі суспільства і засоби їхнього досягнення, але при цьому заміняють їх новими нормами. Такі індивіди поривають зі своїм соціальним оточенням і включаються в нові групи з новими ідеологіями, наприклад, радикальний суспільний рух.

	Типи індивідуальної адаптації Мертона характеризують рольову поведінку, а не типи особистості. Людина може переходити від одного типу адаптації до іншого.

	Представники соціологічної школи в кримінології звичайно дотримували двох - або тричленної класифікації причин (чинників) злочинності. Ці фактори поділялися на індивідуальні (стать, вік, раса і т.д.); фізичні (географічне середовище, час року, клімат і т.д.); соціальні у власному змісті слова (безробіття, рівень цін на продукти, заробітна плата, споживання алкоголю і т.д.). Характерно, що мова завжди йшла про злочинність незаможних класів. У теорії факторів, що стала методологічною основою соціологічних теорій, вигадливо сполучилися несумісні і непорівнянні поняття. В одному ряді знаходилися явища дійсно істотні і явища, що роблять на злочинність незначний вплив. Один з видних американських учених, Э. Сатерленд, автор теорії “ диференціальної асоціації “, назвав теорію факторів “ каталогом непорівнянних цінностей “.

	Про теорію Сатерленда варто сказати докладніше. Він розрізняв фактори, що характеризують соціальні процеси, Сатерленд приходив до висновку про існування “диференціальної асоціації", під якою він розумів прийняття особистістю одних цінностей і заперечення інших. Особливу популярність він придбав у зв'язку з аналізом злочинності “ білих комірців", тобто представників буржуазного класу. Спроби увічнити злочинність, зв'язавши її безпосередньо з науково-технічною революцією, з розвитком суспільства, антиісторичні по своїй істоті. Подібне тлумачення західними вченими наслідків науково-технічної революції ще більш загострило теоретичну різноголосицю по проблемі злочинності. Нерідкі твердження, що треба відмовитися від вироблення загальної концепції причин злочинності. Американські соціологи Р. Мертон і Д. Белл, наприклад, вважають, що при вивченні причин злочинності варто обмежуватися дослідженням поводження індивідів або, у крайньому випадку, невеликих груп.Э. Сатерленд думав, що можна вивчати лише причини окремих злочинів. Найбільше чітко дану концепцію виразив Г. Манхейм: “ прийшов час взагалі відмовитися від пошуків причин злочинності". Зі сказаного видно, що як біологічні, так і соціологічні теорії в інтерпретації багатьох західних теоретиків ведуть, у кінцевому рахунку, до примирення з думкою про увічнення злочинності і не обіцяють людству ніяких перспектив у боротьбі з нею. [8]

молодіжна наркоманія девіантний україна


1.2 Поняття "норми" і його зв'язок з девіантною поведінкою



Соціальна норма визначає історично сформовану у конкретному суспільстві межу, міру, інтервал припустимої (дозволеної або обов'язкової) поведінки, діяльності людей, соціальних груп, соціальних організацій. У відмінності від природних норм фізичних і біологічних процесів соціальні норми складаються як результат адекватного або перекрученого відображення у свідомості і вчинках людей об'єктивних закономірностей функціонування суспільства. Тому вони або відповідають законам суспільного розвитку, будучи "природними", або недостатньо адекватні їм, або вступають у протиріччя через відображення об'єктивних закономірностей. У такому випадку аномальною стає "норма", "нормальні" відхилення від неї.

От чому відхилення можуть мати для суспільства різні значення. Позитивні служать засобом прогресивного розвитку системи, підвищення рівня її організованості, подолання застарілих, консервативних або реакційних стандартів поведінки. Це - соціальна творчість: наукова, технічна, художня, суспільно-політична. Негативні - дисфункціональні, дезорганізують систему, підриваючи з часом її основи. Це - соціальна патологія: злочинність, алкоголізм, наркоманія, проституція, суїцид. [7]

Межі між позитивною і негативною девіантною поведінкою рухливі в часі і просторі соціумів. Крім того, одночасно існують різні "нормативні субкультури" (від наукових співтовариств і художньої "богеми" до співтовариств наркоманів і злочинців).

	Збереження негативних явищ свідчить про наявність історичних передумов, об'єктивних і суб'єктивних умов, про суперечливість суспільного розвитку, де тісно переплелися як труднощі становлення способу життя, так і деформації економічних, соціальних, політичних і духовних процесів.

	Девіантна поведінка “ по-перше, існує по тому, що нова соціальна система виникає не на порожньому місці, а виростає з ряду елементів колишньої, зруйнованої системи - чи йде мова про людей або про елементи продуктивних сил, духовної або матеріальної культури.

	По-друге, процес розвитку самої нової соціальної системи звичайно нерівномірний, а це породжує диспропорції в співвідношенні деяких з її елементів і приводить до відставання деяких з них і тим або іншим дефектам функціонування.

	По-третє, може спостерігатися неповна адаптація системи, що розвивається, до зовнішніх і внутрішніх умов її існування. Говорячи іншими словами, соціальний, культурний або технічний розвиток може часом не поспівати за знову виникаючими суспільними, духовними або економічними потребами.

	По-четверте, не можна скидати з рахунків випадкові події. Усе це в сукупності і служить конкретним джерелом девіації". 

	Говорячи про девіантну поведінку, соціологи виходять з того, що вона являє собою “соціальне явище”, виражене в масових формах людської діяльності, що не відповідають офіційно встановленим або фактично сформованим у даному суспільстві нормам (стандартам, шаблонам)". 

	Що ж є причиною такої поведінки?

	Вона опосередковується головним чином економічними відносинами. Однак антигромадська поведінка не знаходиться в прямій залежності від їхнього стану. Взаємозв'язок тут більш складній і багатоплановій. Але про те, що вона існує в прямої залежності від їхнього стану, говорить вся історія розвитку суспільства.

	Але основне, що ми не повинні упускати з виду, це існування різних форм соціальної нерівності. Як показує життєва практика, ті або інші форми нерівності продовжують існувати, причому викликані вони не реально обумовленими розходженнями, а деформованими суспільними відносинами: приналежністю до влади, причетністю до тіньової економіки, що, по підрахунках одних фахівців, має фінансовий капітал у 70-90 млрд. руб. у рік, інші називають цифру в 100-150 млрд. руб., а треті доводять, що, якщо врахувати паразитування на всіх недоглядах і промахах, її “ціна" складе не менш 300-350 млрд. руб. (у цінах 1990 р.).

	Загострення протиріч між фізичним і розумовим, кваліфікованим і некваліфікованим, престижною і не престижною працею створює передумову для аморальної поведінки людей. Звичайно, це не означає, що некваліфікована праця прямо і безпосередньо спричиняє відхилення. І серед трудівників низької кваліфікації переважна більшість живе з почуттям громадського обов'язку, відповідальності. Разом з тим кримінологічні дослідження фіксують тісний взаємозв'язок між змістом праці і злочинною поведінкою. Осіб з високою виробничою кваліфікацією серед злочинців у 6 разів менше, ніж працівників цієї кваліфікації в загальній структурі населення. Так, у найбільш розвитому індустріальному й урбанізованому регіоні злочинна активність осіб, що виконують роботу вручну, перевищує відповідний показник для тих, хто трудиться за допомогою машин і механізмів, у 3,2 рази, а для зайнятих ремонтом і накладкою - 26 разів.

	За даними С.И. Плаксія, молоді люди, зайняті некваліфікованою, фізично важкою працею, у 3 рази частіше допускають порушення трудової дисципліни, серед них у 4,2 рази більше частка споживаючі спиртні напої щотижня, чим серед їхніх однолітків високої кваліфікації. Зв'язок між змістом праці й антигромадською поведінкою, звичайно, не прямий. Він опосередкований психологічним і моральним станом, що відбиває протиріччя між потребами працівника й обставинами його виробничої ситуації.

	Джерелом виникаючих антигромадських відхилень є розбіжність реального процесу розвитку суспільства і здійснення людьми права на пошук і ризик. Очевидно, що 130 тис. засуджених за господарські злочини (1991 р.) являють собою складний конгломерат спонукальних мотивів: від бажання допомогти в рішенні економічних проблем до користі і корисливості.

	Не менш важливим джерелом цих відхилень є дефіцитність і деформованість економіки, що ображають і принижують людей, їхнє достоїнство, що приносять величезні збитки. Наприклад, при транспортуванні і збереженні губиться 1/3 овочів і фруктів, ще 13% - у торгівлі.

	Споживчий дефіцит створює умови не тільки для аморальних, але і для злочинних дій - спекуляції, розкрадань, зловживань службовим становищем заради одержання тих або інших матеріальних вигод, хабарництва.

	При аналізі умов і причин відхилень не можна скидати з рахунка протиріччя інтересів різних шарів і груп трудящих. Сучасне суспільство не вільне від загострень і зіткнень інтересів, що можуть виникати в процесі взаємодії окремих підприємств, галузей народного господарства і суспільства в цілому.

	Несвоєчасне і неадекватне вирішення подібних протиріч накладає визначений відбиток на свідомість і поведінку людей. На ґрунті зневаги державними інтересами виростає розрив між словом і справою, соціальна апатія. Переживаючи безгосподарність, махінації, приписки, байдужність керівництва до матеріальних цінностей, люди починають пасивно відноситися до закликів, шукають шляхи полегшити свою працю за рахунок суспільства. Джерелом негативних явищ стають помилки і перекручення в керуванні, порушення законності, принципів демократії і справедливості. [25]

	Розглядаючи девіантну поведінку не можна обійти питання про соціальну спадковість. Спадковість, як відомо, не обмежується рамками біологічних процесів, поширюється на багато інші, у тому числі і на соціальні. Із соціальною спадковістю зв'язане відтворення як позитивних, так і негативних сторін способу життя людей. Механізм соціального спадкування не позбавлений протиріч. Одне з них полягає в тім, що предметом спадкування стає не тільки нормальний, але і порочний життєвий досвід, що за допомогою соціальної інформації передається від покоління до покоління.

	Як відзначав Л.М. Архангельський, моральні колізії можна розділити на зовнішні (між людьми) і внутрішні (коли в людини відбувається боротьба мотивів). Зовнішні колізії свідчать про розбіжність спрямованості ціннісних орієнтацій (аж до їхньої протилежності), що виявляються в суспільних відносинах як зіткнення різних моральних систем. Джерелом міжіндивідуальних непорозумінь можуть бути і розходження в моральних позиціях людей, обумовлені розбіжністю рівнів особистої культури, конкретних життєвих цілей і вибору засобів їхнього досягнення. Природа внутрішніх конфліктів інша. Вони визначаються суперечливістю індивідуальної моральної свідомості. Найчастіше це зіткнення між мотивами громадського обов'язку і мотивами, що виражають групові, сімейні, особисті інтереси. Внутрішні колізії можуть переростати в зовнішні конфлікти.

	Аналіз проявів девіантної поведінки, припускає виділення типологічних груп, що мають як загальні риси, так і специфічні особливості. Угруповання видів і форм відхилень має сенс здійснювати по сферах життєдіяльності людей. Багато груп можуть бути віднесені до усіх без винятку сферам громадського життя, а ряд з них не завжди уособлює девіантну поведінку, що відхиляється, хоча, зрозуміло, і характеризує визначені вади у свідомості і поведінки людей.

	Доцільніше розглядати поведінку людей по двох головних регуляторах життєдіяльності: мораль і право. Звичайно, границя між ними іноді порівняно умовна, проте, нею можна керуватися при вивченні конкретних форм девіантної поведінки.

	Соціальні норми, подібно іншим цінностям, виконують функції оцінки й орієнтації особистості, спільності. Разом з тим вони не обмежуються цими функціями. Норми здійснюють регулювання поводження і соціальний контроль за поведінкою. Вони носять яскраво виражений вольовий характер. Це не тільки вираження думки, але і вираження волі. При цьому, на відміну від індивідуального волевиявлення, норма виражає типові соціальні зв'язки, дає типовий масштаб поведінки. Норма не тільки оцінює й орієнтує, подібно ідеям, ідеалам, але і пропонує. Її характерною рисою є імперативність. Це єдність оцінки і розпорядження.

	Соціальні норми - це правила, що виражають вимоги суспільства, соціальної групи до поведінки особистості, групи в їхніх взаєминах один з одним, соціальними інститутами, суспільством у цілому.

	Регулюючий вплив норм полягає в тому, що вони встановлюють границі, умови, форми поведінки, характер відносин, мети і способи їхнього досягнення.

	Унаслідок того, що норми передбачають і загальні принципи поведінки, і конкретні її параметри, вони можуть давати більш повні моделі, еталони належного, ніж інші цінності. [38]

	Порушення норм викликає більш конкретну і чітку негативну реакцію з боку соціальної групи, суспільства, його інституціональних форм, спрямовану на подолання девіантної поведінки. Тому норми є більш діючим засобом боротьби з девіацією, засобом забезпечення порядку, стійкості суспільства.

	Норми виникають унаслідок потреби у визначеній поведінці. Так, наприклад, однією із самих древніх норм була норма чесного відношення до своєї частки в суспільній праці. На зорі людства можна було вижити, тільки дотримуючись даної норми. Вона з'явилася в результаті закріплення повторюваних необхідних спільних дій. Цікаво, що ця норма не втратила свого значення і в даний час, хоча нею актуалізують інші фактори.

	Різноманіття соціальної реальності, соціальних потреб породжує і різноманіття норм. Класифікувати норми можна по різних підставах. Для соціолога має значення виділення норм по суб'єктам, носіям норм. По цій підставі виділяють загальнолюдські норми, норми суспільства, групові, колективні. У сучасному суспільстві спостерігається складна колізія, взаємопроникнення цих норм.

	По об'єкту або сфері діяльності розмежовують норми, що діють в області визначених видів відносин: політичні, економічні, естетичні, релігійні і т.д.

	По змісту: норми, що регулюють майнові відносини, спілкування, що забезпечують права і свободи особи, що регламентують діяльність установ, взаємини між державами і т.д.

	По місцю в нормативно-ціннісній ієрархії: основні і другорядні, загальні і конкретні. За формою утворення і фіксації: жорстко фіксовані і гнучкі. По масштабах застосування: загальні і локальні.

	По способу забезпечення: які опираються на внутрішнє переконання, суспільну думку або на примус, на силу державного апарата.

	По функціях: норми оцінки, що орієнтують, контролюючі, регламентуючі, караючі, що заохочують.

	По ступені стійкості: норми, що спираються на соціальною звичку, на звичай, традиції і не мають такої підстави й ін. [19]

	

1.3 Форми і засоби соціального контролю корекції поведінки індивідів і груп



	Подолання і попередження антигромадської поведінки можливо лише на шляху удосконалювання соціального життя людей. Сполучення і комплексне використання економічних, соціально-культурних, виховних і правових мір - основна умова рішення цієї складної соціальної проблеми. Подолання девіантної поведінки і соціально небезпечних учинків зв'язано з виявленням і усуненням причин, що породжують їх, і умов, що сприяють їхньому здійсненню.

	Що стосується попередження злочинів, то під цим мається на увазі сукупність державних і суспільних мір, що мають метою усунення або нейтралізацію причин і умов, що сприяють здійсненню правопорушень. Попередження злочинів забезпечується всім комплексом заходів, спрямованих на розвиток і удосконалювання суспільних відносин, економіки, ідеології і культури, на створення і зміцнення такої організації громадського життя, що протистоїть будь-яким антигромадським проявам.

	Профілактика - головний напрямок боротьби зі злочинністю. Даний принцип являє собою прямий наслідок загальної концепції права, кримінологічної науки і практики. Справді, якщо злочинність обумовлена об'єктивними соціальними процесами і її причини знаходяться не в пороках людської натури, то звідси витікає, що боротьба з цим злом повинна ґрунтуватися, насамперед, на усуненні конкретних недоліків у житті суспільства, у вихованні дітей, на поліпшенні відносин у родині й у виробничому колективі, на удосконалюванні керування суспільними процесами, функціонування державних інститутів. Глибока філософська теза К. Маркса: “ Якщо характер людини створюється обставинами, то треба, стало бути, зробити обставини людяними “1.

	Попередження злочинності - один з важливих напрямків діяльності суспільства і держави по удосконалюванню суспільних відносин і вихованню нової людини. Загальні запобіжні заходи можуть бути економічними, політичними, ідеологічними, виховними, правовими, управлінськими і технічними. При цьому за всіма мірами профілактики злочинності варто бачити людину, з її потребами, із усіма властивими їй, як особистості особливостями.

	Різноманіття соціальних зв'язків людини складає, мабуть, головні труднощі при виборі методів виховання, впливу на поведінку, на формування моральних якостей і моральних поглядів людей. Саме тому попередження злочинів повинне носити комплексний характер.

	Матеріальні вкладення держави в сферу виробництва, в область ідеології і духовного життя створюють необхідні передумови для росту культури і свідомості людей. Справа, зрозуміло, не зводиться до економічних витрат. Великі соціально-економічні і виховні заходи держави і суспільства, спрямовані на рішення задач, сприяють поступовому подоланню злочинності. (Так, принаймні, було в середині 80-х, на сьогоднішній день фінансування державою зведено майже до нуля, а криза 17 серпня 1998 р. ще більш погіршила положення. Чи навряд тепер можна чекати зниження злочинності. Думаю, що в найближчі час можна чекати більшого сплеску злочинів, людьми раніше що не робили правопорушень.)

	Соціальні міри попередження злочинів носять конкретний характер. Насамперед, мова йде про такій розповсюдженій нині формі, як комплексні плани профілактики правопорушень, що є складовою частиною планів соціального розвитку. Важливо, що попередження правопорушень розглядається при цьому в тісному зв'язку з загальними задачами соціального розвитку.

	Система запобіжних заходів у різних регіонах і соціальних групах має свою специфіку і своїх адресатів. Поряд із загальноосвітніми і виховними мірами в планах профілактики правопорушень передбачається, що конкретно повинні робити юридичні органи (органи МВС, юстиції, прокуратури і суди), безпосередньо ведучу боротьбу зі злочинністю; спільна їхня робота з громадськими організаціями, а також координування їхніх дій. Адресат запобіжних заходів - це ті люди, поведінка яких свідчить про відхилення від норм закону або правил соціального співжиття. У планах профілактики правопорушень передбачаються шляхи і методи правового, морального і естетичного виховання населення, особливо молоді.

	Відхилення від норм поведінки повинні стає предметом уваги, насамперед у тому мікросередовищі, у тих соціальних осередках, де людина формується як особистість, - у родині, у школі, інституті, на роботі. Саме тут потрібно вести кропітку роботу по подоланню антисоціальних навичок і звичок.

	Аналізуючи життєвий шлях правопорушника, завжди можна знайти ті вади його особистості, що спочатку привели його до аморальних вчинків, а потім і до більш серйозного конфлікту з правилами поведінки в суспільстві, з карним законом. При цьому важливе значення мають не тільки життєві умови або особливості конкретної обстановки, наприклад невпорядкованість, дійсна або удавана образа, але також індивідуальні риси особистості, що реагує на сформовану ситуацію. [28]

	Різноманіття дій людей, що знаходяться в подібних умовах, порозумівається, насамперед, наявністю в самій об'єктивній дійсності різних шляхів і можливостей, що і складає основу для прийняття людиною того або іншого рішення. Профілактична робота, особливо спеціальні її форми, зв'язані з аналізом конфліктних ситуацій і попереджувальним впливом на осіб, повинна активізувати все соціально корисне з урахуванням ступеня зіпсованості людини і можливості її виправлення і перевиховання.

	При проведенні спеціальних запобіжних заходів необхідно враховувати, що в мікросоціальних групах у силу специфічних умов можуть складатися “свої" правила поведінки, “свій" спосіб життя, що протистоїть якщо не в цілому, то в значній частині існуючим в суспільстві нормам і моральним цінностям. Не секрет, наприклад, що в осіб, неодноразово суджених, часто існує “своя" психологія і “свої" погляди на норми поведінки в суспільстві. Диференційований підхід до оцінки способу життя людей у різних мікросоціальних групах повинен бути зв'язаний, природно, і з диференційованим підходом до самих людей, до використання різноманітних форм і методів роботи з ними. Пошуки “слабкої ланки" у життєвому шляху людини мають принципове значення для прийняття адекватних соціальних мір попередження та корегування девіантної поведінки антигромадських вчинків.

	Попередження злочинів за допомогою індивідуалізованого впливу на людей, що встали на шлях антигромадського поводження, здійснюється органами МВС, прокуратури, судами в тісній взаємодії з громадськими організаціями і колективами підприємств, установ і організацій. Складністю проблеми подолання злочинності визначається основний висновок: боротьба зі злочинністю не може бути прерогативою якого-небудь одного органа в державі. Зміцнення родини, поліпшення виховання дітей, підвищення культури населення, вирівнювання соціальних розходжень - усе це справа всього суспільства.

	Своєчасне виявлення несприятливих ситуацій і надання допомоги людям, що потрапили в таку ситуацію, - самий важкий, але зате і самий реальний і гуманний шлях попередження антигромадської, злочинної поведінки.

	Загальні і спеціальні профілактичні заходи припускають цілеспрямоване формування людських потреб, створення найбільш сприятливих можливостей для їхнього задоволення, а також посилення ролі моральних початків у поведінці людей. Це стосується всіх класів і соціальних груп. Разом з тим необхідно враховувати і більш приватні територіальні, економічні, національні і соціально-психологічні розходження. Ці розходження часом помітно позначаються на мотивах поведінки, рівні правової і моральної свідомості. Профілактична робота повинна проводиться диференційовано, з огляду на вікові, професійні й інші особливості людей.

	Говорячи про попередження антигромадських і соціально небезпечних дій, необхідно мати на увазі, що види цих дій різноманітні і від їхньої оцінки багато в чому залежить система профілактичних мір.

	Під антигромадською поведінкою розуміється поведінка людини, спрямована проти інтересів суспільства в цілому, окремих його осередків, конкретних людей, контрольована його свідомістю і волею. Очевидно, що така людина повинна мати всі якості соціальної особистості, включаючи визначений стан психічного здоров'я, тобто ця людина повинна бути осудною. [27]

	Антигромадські вчинки, зв'язані з порушенням моральних норм і правил, переборюються переважно за допомогою виховних мір.

	Правопорушення - більш серйозні антигромадські діяння. Це порушення не тільки моральних, але і правових норм. Найбільш небезпечним видом антигромадської поведінки поводження є злочин, за здійсненням якого випливає карне покарання.

	Усі ці дії суть вчинки людей осудних, котрі, щоправда, можуть мати ті або інші відхилення в психіці, що впливають на характер їхньої поведінки, але відхилення, що не змінюють їхній сутнісної характеристики. Тому і попередження антигромадських дій таких осіб зв'язано, насамперед, з їхнім соціальним вихованням.

	У той же час зустрічаються діяння несамовитих, котрі є соціально небезпечними і які іноді необґрунтовано плутають з антигромадською поведінкою. Такими можуть бути дії, на перший погляд подібні зі злочинами (наприклад, убивство одною людиною іншої і т.п.).

	Очевидно, що раннє виявлення, як фізіологічних особливостей дитини, так і несприятливих мікро соціальних ситуацій могло б сприяти корекції її поведінки, насамперед шляхом створення соціальних умов, необхідних для формування повноцінної людської особистості.


Розділ 2. Основні форми девіантної поведінки



2.1 Злочинність



	Соціологічні дослідження злочинності і її заподій беруть початок у роботах російського статистика К.Ф. Германа (1824 р.). Могутній поштовх у розвитку соціології злочинності дала робота франко-бельгійського вченого - математика-статистика Л.А. Кетле "Соціальна фізика" (1835 р.). У ній, спираючи на статистичний аналіз, Кетле дійде висновку про те, що всякий соціальний лад припускає визначена кількість і визначений порядок злочинів, що випливають з його організації.

	У міру вивчення проблем злочинності більша кількість факторів, що впливають на її динаміку, попадає в поле зору дослідників. До них можна віднести: соціальний стан, рід зайняти, освіту, убогість як самостійний фактор. Виявлене також особливе значення декласування, тобто руйнування або ослаблення зв'язків між індивідом і соціальною групою. У 30-і роки нашого сторіччя дослідження, проведені представниками так називаної чикагської школи в соціології, виявили вплив внутріміських розходжень на рівень злочинності: самі "злочинні райони" - райони, де є присутнім високий ступінь соціальної дезорганізації. Дотепер залишається дискусійною проблема співвідношення біологічного і соціального у формуванні злочинної поведінки.

	Як відзначають дослідники, розвиток злочинності в нашій країні по основних якісних показниках наближається до загальносвітових тенденцій. Хоча поки регіструємий рівень злочинності в нас нижче, ніж в індустріальних країнах, але дуже високий темп приросту злочинів. У цьому зв'язку потрібно враховувати, що злочинність має поріг кількісного і якісного насичення, за яким вона з кримінологічної, правоохоронної проблеми перетворюється в проблему політичну. [1]

	В Україні на стан злочинності великий вплив робить перехід до ринкових відносин і поява таких феноменів, як конкуренція, безробіття, інфляція. Фахівці відзначають, що поки ще характер злочинності в нашій країні можна визначити як "патріархальний", але вже помітні процеси, що говорять про "індустріалізації" девіантності.

	Незадоволена соціальна потреба викликає до життя стихійний прояв нормативно неурегульованих видів діяльності, що прагнуть заповнити функцію законних інститутів, однак за рахунок існуючих норм і правил. У своїх крайніх проявах подібна активність може проявитися в протиправних, злочинних діях.

	Дисфункції політичних інститутів, що виростають з дезорганізації суспільства, часто зв'язані зі зміною форм державного правління, в умовах ослаблення легітимності державної влади можуть викликати ріст політичних, тобто протидержавних, злочинів (насильницьке захоплення або утримання влади, насильницька зміна конституційного ладу, публічні заклики до такої зміни, тероризм і т.п.). Злочинність функціонально зв'язана з протіканням соціальних процесів, що визначають характер і напрямки суспільного розвитку, зміст соціальних змін. [1]

	Політичне насильство безпосередньо зв'язане з рівнем стабільності даного суспільства. Рівень політичного насильства залежить також від характеру існуючого режиму. Характер режиму може бути оцінений по ступені переваги в процесі регулювання суспільних відносин або примусових методів, або методів дозвільного характеру.

	Економічна злочинність являє собою явище, що виникає в ході й у зв'язку з взаємодією держави і економіки. У ході цієї взаємодії державні структури, що розпоряджаються практичним і правовим ресурсом влади, пересікаються з економічними інститутами, суб'єктами господарських відносин, що розпоряджаються матеріальними (майновими, грошовими) ресурсами.

	Там, де відсутнє роздільне існування об'єкта і суб'єкта регулювання, де вони злиті воєдино, там регулювання закінчується і починається беззаконня, тому що реальне регулювання припускає доцільно орієнтоване обмеження діяльності об'єкта регулювання з боку регулюючого суб'єкта на основі принципів, правил і норм, обов'язкових для них обох.

	Без досягнення реального домінування на ринку легального, впливового приватного капіталу неможливий серйозний ріст продуктивної економіки.

	Злочинність - відображення пороків людства. І дотепер викорінити її не удалося жодному суспільству. У даний час необхідно зосередитися на реальній задачі - зниженні темпів приросту й утриманню злочинності під контролем на соціально допустимому рівні.

	Соціологія розглядає злочинність як соціальне явище, що носить деструктивний для суспільства характер. Її можна визначити як відносно стійку розповсюджену форму девіантної поведінки, що досягла ступеня суспільної небезпеки і визначена карним законодавством.

	У зв'язку зі значним зменшенням віку злочинців - поняття злочинності серед неповнолітніх і молоді зв'язано з віковими групами від 14 до 29 років, хоча ряд тенденцій має місце й у молодших вікових групах.

	Специфічними рисами злочинності молоді і неповнолітніх є:

	По-перше, її висока латентність (тобто неповнота виявлених злочинів).

	Через це нефактичний рівень злочинності в 2-3 рази вище, ніж зареєстрований. Латентність зв'язана з наступними факторами:

	а) дорослі потерпілі не завжди звертаються в правоохоронні органи;

	б) значна частина злочинів відбувається у своєму ж середовищі, взаємини в якій специфічні й у ряді випадків виключають повідомлення батькам, учителям, працівникам міліції;

	в) у правоохоронних органів у даний час недостатньо сил і засобів, і тому вони прагнуть зосередити них на боротьбі з тяжкими злочинами, у той час як заява про менш тяжкі злочини (а це 4/5 усіх злочинів неповнолітніх, тобто крадіжки, хуліганство, грабежі) часто залишаються без реєстрації і заходу для них не приймаються. [1]

	По-друге, серед молодого покоління підвищеною кримінальною активністю відрізняються неповнолітні. Рівень злочинності серед підлітків у 1,5 разів перевищує аналогічний показник серед інших молодіжних груп.

	По-третє, злочинність неповнолітніх носить переважно груповий характер - 3 з 5 чинених злочинів.

	По-четверте, злочинність неповнолітніх і молоді в значно більшому ступені, ніж злочинність дорослих, "відчутно" до мір боротьби з нею, до рівня контролю з боку родини, виховних установ, соціальних служб, громадськості, тим більше, що до 80 % злочинів відбувається поблизу місця проживання, навчання, у тому числі і безпосередньо в навчальних закладах і гуртожитках. Біля половини злочинів неповнолітніх відбувається через відсутність батьківського контролю.

	Процес перетворення злочинності обумовлений, як правило, залученням неповнолітніх у злочинну діяльність шляхом передачі кримінального досвіду і підбурювання карними елементами.

	Усе більше молодих людей утягують у сферу організованої злочинності.

	У цілому молоді люди у віці від 14 до 29 років роблять 57% усіх зареєстрованих злочинів.

	Процес правопорушення підлітка в правопорушника або злочинця забирає тривалий час. В міру наростання соціальної дезадаптації девіантний підліток стає об'єктом впливу різних інститутів, що займаються профілактикою дитячої бездоглядності і правопорушень неповнолітніх. Вони, у залежності від виконуваних ними функцій можуть бути розділені на 4 категорії:

		Установи первинної соціальної профілактики (дитячі сади, школи, установи додаткової освіти, мед. установи і т.д.), діяльність яких спрямована на забезпечення адекватної соціалізації основної маси дітей, реалізацію їхніх прав і законних інтересів.

		Установи первинної спеціальної профілактики (соціальні притулки, реабілітаційні центри для дітей з обмеженими можливостями, центри соціальної допомоги родини і дітям, психолого-медико-соціальні центри, центри постинтернатної адаптації і т.д.), що надають допомогу соціально - дезадаптованим дітям і дітям, опинившимся у важкій життєвій ситуації, що мають підвищений ризик здійснення правопорушення.

	3. Установи вторинної спеціальної профілактики (відділи попередження правопорушень неповнолітніх органів внутрішніх справ, відкриті і закриті спеціальні учбово-виховні установи), що повинні здійснювати ресоціалізацію неповнолітніх правопорушників і дітей, що зробили суспільно небезпечні діяння до досягнення віку настання кримінальної відповідальності.

	4. Установи кримінально - правової і кримінально-виконавчої профілактики (виховні колонії), головною задачею яких є попередження рецидивної злочинності неповнолітніх.

	Таким чином, ріст дитячої злочинності в Україні відповідає загальносвітової тенденції, яку можна розглядати в якості мегатенденції - спрямованої, тривалої і глобальної динаміки розвитку соціального феномена. Субстанціальні причини мегатенденції повинні бути однаковими незалежно від просторових і тимчасових розходжень. Вони є постійно діючими факторами. Наростаюча соціальна дезорганізація веде до втрати соціальними інститутами даного суспільства можливості реалізовувати основну функцію - задоволення конкретної соціальної потреби.

	Наслідки злочинності.

	1. Це створення угруповань для контролю над визначеною територією або видом діяльності з метою одержання прибутку у виді злочинного промислу (рекет, проституція, торгівля наркотиками, і т.д.).

	2. Рецидив. В останні роки він складає більш 40% (в інших країнах, наприклад, у ФРН - 5 %).

	4. Це крадіжки, співучасть у шахрайстві, вимагання, убивство і навіть зґвалтування.

	5. Військові злочини (за даними військової прокуратури в 1997 р. в армії зареєстроване близько 12 тис. злочинів у результаті яких постраждали більш 3,5 тис. чоловік, загинули 862 військовослужбовців, більш 350 покінчили життя самогубством).

	6. Навмисні убивства, замахи на убивство, розбої, і т.п.

	

2.2 Алкоголізм

	

	Віддавна людству відомі оп'яняючі напої. Виготовлялися вони з рослин, і їх споживання було частиною релігійного ритуалу. Порівняно дешевий спосіб одержання міцних напоїв був освоєний у XVI в. Корінні зміни відбулися після того, як був відкритий промисловий спосіб одержання етилового спирту. Саме це відкриття уможливило масове споживання алкоголю, і в XVIII в. пияцтво придбало широкий розмах у таких європейських країнах, як Англія, Німеччина, Швеція й ін. Приблизно в цей же час у Росії швидко входить у вживання горілка. Можна сказати, що XIX в. породив, а XX в. збільшив досить складну проблему для людської цивілізації - проблему алкоголізму. [41]

	Фактично алкоголь ввійшов у наше життя, ставши елементом соціальних ритуалів, обов'язковою умовою офіційних церемоній, святий, деяких способів часопроводження, рішення особистих проблем. Однак ця соціокультурна ситуація дорого обходитися суспільству. Як свідчить статистика, 90% випадків хуліганства, 90% зґвалтувань при обтяжуючих обставинах, майже 40% інших злочинів зв'язані зі сп'янінням. Вбивства, грабежі, розбійні напади, нанесення тяжких тілесних ушкоджень у 70% випадків відбуваються особами в нетверезому стані; близько 50% усіх розводів також зв'язано з пияцтвом.

	Вивчення різних аспектів споживання алкоголю і його наслідків представляє велику складність. За якими критеріями можна судити про алкогольну ситуацію і її динаміку? Як правило, використовуються три групи соціологічних показників гостроти алкогольної проблеми і масштабів поширення пияцтва в країні: по-перше, рівень споживання алкоголю на душу населення і структура споживання; по-друге, характеристики масової поведінки, що є наслідком споживання спиртного; по-третє, збиток, заподіяний економіці і суспільству пияцтвом.

	Показник рівня споживання алкоголю має сенс тільки в сполученні з даними про структуру споживання. Варто враховувати і ще цілий ряд характеристик, наприклад, регулярність споживання, тривалість, зв'язок із прийомом їжі. Важливі й особливості розподілу загального обсягу споживання алкоголю серед населення: чисельність і склад питущих, непитущих, питущих помірковано; розподіл споживання алкоголю між чоловіками і жінками, по віку і інших соціально-демографічних ознаках. Поведінка при однаковому ступені сп'яніння й оцінки цієї поведінки також істотно розрізняються в соціокультурних і етнічних групах. Усі перераховані характеристики входять у поняття моделі алкогольного споживання.

	В історії боротьби суспільства з алкоголізмом можна знайти два напрямки. По-перше, обмеження приступності спиртних напоїв, скорочення їхнього продажу і виробництва, підвищення цін, жорсткість каральних мір за порушення і обмеження. По-друге, зусилля, спрямовані на зменшення споживання алкоголю, поліпшення соціальних і економічних умов життя, ріст загальної культури і духовності, спокійна, зважена інформація про шкоду алкоголю, формування в населення безалкогольних стереотипів поведінки.

	Історія боротьби з алкоголізмом знала і спроби введення на території деяких країн "сухого закону" (Англія, США, Фінляндія, Росія). Але вони не досягли своєї мети, тому що наявність алкоголеві - не єдина і не головна причина існування алкоголізму. Проблема подолання пияцтва й алкоголізму є важкою, вона включає економічний, соціальний, культурний, психологічний, демографічний, юридичний і медичний аспекти. Тільки з обліком усіх цих аспектів, можливо її успішне рішення. Пияцтво, алкоголізм, токсикоманія - соціальні пороки, що “вписані” у громадське життя досить ґрунтовно.

	Життєвий досвід і наукові дослідження переконливо показали величезну шкоду і непоправний збиток, що наносити зловживання алкоголем фізичному і психічному здоров'ю, працездатності і творчій активності людини, добробутові родини і суспільства в цілому.

	Пияцтво - вікове зло, воно пустило глибокі корені в нашому побуті, породивши цілу систему питних звичаїв.

	Більшість соціологів, юристів і економістів, що займаються соціальним аспектом алкоголізму, як основну причину пияцтва висувають живучість звичок і звичаїв, що дісталися нам від предків, прихильність людей “до диких питних звичаїв”.

	Разом з тім під впливом вікових традицій і звичок підсилювалася дія й інших відомих факторів, що сприяли розвиткові алкоголізму. [41]

	Про негативний вплив пияцтва батьків на потомство знали ще в далекій давнині. Грецька міфологія оповідає, що богиня Гера родила від сп'янілого Зевса кульгавого Гефеста. Виречення Плутарха “п'яниці народжують п'яниць" стало крилатим. Нині ж учені-медики єдині в думці про те, що спадкоємний фактор являє собою той ґрунт, на якому легше усього формується пристрасть до спиртного і наркотиків, розвивається алкоголізм і наркоманія. В однаковій мірі доведень пагубний вплив алкоголізму і наркоманії батьків на здоров'я їхніх дітей. Діти алкоголіків і наркоманів народжуються кволими, хворобливими, психічно і фізично відсталими, погане учаться, конфліктують з однолітками і т.п.

	За останні десятиліття зросло число випадків алкоголізму і наркоманії серед молоді, включаючи підлітків і юнаків. Фахівці-медики пояснюють це, насамперед тим, що діти, що виросли в алкогольних родинах, мають у тому або іншому ступені ослаблений біологічний ґрунт або схильність до алкоголізму. Цьому, зрозуміло, сприяє і раннє знайомство молоді зі спиртними напоями. Так, дослідження показали, що багато молодих людей до моменту закінчення школи вже знали смак вина. А деякі з них навіть устигли звести з ним більш близьке знайомство.

	Зв'язані з алкоголізмом захворювання по небезпеці ставляться медициною відразу ж після серцево-судинних захворювань і злоякісних пухлин. Зловживання алкоголем скорочує середню тривалість життя на 15 - 20 років. По статистиці Центрального інституту травматології й ортопедії в Москві, близько 20% побутових і 46% вуличних травм, чи так інакше, зв'язані з пияцтвом. У 20 - 25% дітей, що страждають розумово-психічною неповноцінністю, батьки зловживали алкоголем.

	Алкоголь, за свідченням авторитетних джерел, має основні властивості наркотичної речовини. Як усякий наркотик, алкоголь здатний “притягати” до себе, збуджувати бажання і потребу випити ще. Прийняті спочатку малі дози спиртного непомітно переростають у великі й глибше затягують людину в болото пияцтва. У людському організмі немає органа, на який би алкоголь не діяв руйнуюче, і в першу чергу на мозок.

	Алкоголь - “кращий" засіб позбавити людину розуму, самого коштовного, що дано йому природою. Він є вірусом соціальної епідемії пияцтва.

	Психічна залежність виявляється в тім, що в свідомості особи, що зловживає алкоголем або наркотиками, поступово починають домінувати думки про спиртний або про інших одурманюючі речовини. Ці думки приймають настирливий, нав'язливий характер. [41]

	У міру прогресування алкоголізму або наркоманії формується своєрідний алкогольно-наркотичний світогляд. Позбавлення алкоголіка або наркомана можливості продовжувати пияцтво, уживання наркотиків викликає в нього пригноблений стан, дратівливість, схильність до конфліктів.

	Серед значної частини населення існує думка, що пияцтво й алкоголізм - поняття однозначні, хоча з погляду медицини не рівнозначні і характеризують якісно різні стани. Пияцтво - це морально-етична розбещеність, коли людина втрачає контроль над своєю поведінкою і діями. Під пияцтвом розуміється систематичне або надмірне вживання спиртними напоями без хворобливого потяга до них. Алкоголізм же - захворювання, викликане тривалим уживанням спиртних напоїв і що характеризує фізіологічною потребою і потягом до них. Пияцтво, таким чином, передує розвиткові хронічного захворювання - алкоголізму з властивими йому наркотичними явищами й ознаками. До останнього зокрема, треба віднести психічну і фізичну залежність.

	Психічна залежність відрізняється великою стійкістю. Вона нерідко є причиною рецидивові після лікування.

	Фізична залежність при алкоголі полягає в тім, що неодмінною умовою щодо нормального самопочуття алкоголіка є підтримка в організмі визначеної концентрації одурманюючої речовини. Його зниження негайно викликає порушення функції багатьох органів і систем життєдіяльності організму, тобто комплекс розладів, називаних у медицині похмільним синдромом.

	За даними статистики, 80% убивств і більш 90% випадків хуліганства відбувається в п'яному виді. Від 60 до 80% прогулів, чинених на промислових підприємствах, також зв'язані зі споживанням алкоголю або інших одурманюючих засобів. У середньому по країні злочини, зв'язані з алкоголем, складають 43%.

	Правда у тім, що в загальній сукупності проблем, що виникають у зв'язку з вживанням алкоголю і наркотичних засобів, центральне місце займає проблема соціальної, моральної деградації. Саме отут корінь небезпеки пияцтва, алкоголізму і наркоманії як соціального явища. Моральна деформація особистості п'яниці і наркомана є джерелом антигромадської поведінки. Алкогольне або наркотичне сп'яніння, що веде до тимчасового придушення моральних і психічних регуляторів людської поведінки, досить часто виступає безпосередньою причиною того або іншого злочину. [22]

	Взаємозв'язок алкоголізму, наркоманії і злочинності визначається:

	протиправними діями, зв'язаними з виготовленням (виробництвом), поширенням алкогольних напоїв і наркотиків і т.д.;

	здійсненням алкоголіками і наркоманами злочинів з метою заволодіння спиртним, наркотиками або засобами для їхнього придбання;

	злочину, чиненими під безпосереднім впливом алкоголю і наркотиків на психічний стан споживачів.

	Алкоголізм і наркоманія є прямими стимуляторами антигромадської поведінки, у тому числі злочинної.

	Причини, що визначають взаємозв'язок між пияцтвом, алкоголізмом, наркоманією й інтенсивністю злочинної поведінки особистості, як говориться, лежать на поверхні:

	у стані сп'яніння знижується можливість особистості контролювати свої вчинки в конкретних життєвих ситуаціях;

	здійснення злочинів стимулює алкогольна деградація особистості і зв'язаний з нею спосіб життя;

	неправомірна поведінка п'яниць провокує і загострює конфлікти і т.п.

	Паралельно з ростом корисливої мотивації поведінки алкоголіків і наркоманів збільшується їхня схильність до паразитичного способу життя. Це зв'язано з утратою ними бажання займатися суспільно корисною працею.

	Масове зловживання спиртними напоями об'єктивно спричиняє збільшення числа молодих людей з явищами явної деградації, аморальної поведінки:

	Наслідки алкоголізму та наркоманії

	Вплив алкоголю на організм людини приводить:

	а) до важких наслідків медичного і соціального характеру;

	б) ризик народження дітей з фізичними і психічними аномаліями;

	в) крадіжки, співучасть у шахрайстві, вимагання, убивство і навіть зґвалтування.

	г) навмисні убивства, замахи на убивство, розбої, і т.п.

	

2.3 Наркоманія

	

	Термін походить від грецьких слів narke - "заціпеніння" і mania - "розповідь, божевілля". Це захворювання, що виражається у фізичній і (або) психічної залежності від наркотичних засобів, що поступово приводить до глибокого виснаження фізичних і психічних функцій організму. Наркоманія (наркотизм) як соціальне явище характеризується ступенем поширеності споживання наркотиків або прирівняних до них речовин без медичних показань, куди входити як зловживання наркотиками, так і хворобливе (звичне) їхнє споживання. Конвенція про психотропні речовини 1977 р. як наркотики розглядає речовини, що викликають залежність (звикання) на основі порушення або гноблення центральної нервової системи, порушення моторних функцій, мислення, поведінки, сприйняття, появи галюцинацій або зміни настрою. Усього нараховується близько 240 видів наркотичних речовин рослинного і хімічного походження. [33]

	Атмосфера самозаспокоєності в 60 - 70-х рр. виявилася однієї з головних причин того, що в суспільстві не звертали досить уваги на цю гостру соціальну проблему. Це зло охопило різні суспільні групи, вразило представників найбільш дієздатної частини населення.

	За даними А.А. Габіані, наркоманія поширена головним чином серед чоловіків у віці до 35 років, що проживають у містах. Особливо тривожить те, що третина з них - молодь до 25 років. Хоча наркоманія являє собою, насамперед міську проблему, однак географія споживання наркотичних засобів розширилася, пагубна пристрасть проникнула навіть в окремі сільські райони.

	Середня тривалість життя наркомана 5-7 років. Серед підлітків (до 18 років), що вживає наркотики, смертність вище на 30%. Серед наркоманів до 25років - на 50%, після 25 років - на 70%. 

	Вище рівень смертності серед чоловіків, найчастіше гинуть від передозування. “Професійна" хвороба наркоманів - гепатит. В останні роки з нею почав конкурувати СНІД. Більшість усіх випадків зараження СНІДом відбувається через шприц.

	З погляду рівня освіти наркомани мало чим відрізняються від своїх однолітків: більшість (83,3%) має середнє, незакінчену вищу або вищу освіту, 61,7% працювали, 5,8% училися, не працювали і не училися - 24,8% (але якщо дивитися правді в особу ті за останні кілька років “утворених” наркоманів вусі менше, а останніх вусі більше).

	Приблизно кожен другий живе в родині, де хтось зловживає спиртним або наркотиками, має судимість або важко хвора, часто психічними або нервовими захворюваннями.

	Досить широко поширена полінаркоманія. Гашиш приймають 83,9%, морфій-46,7, опій - 43,8, кокаїн - 11,7, героїн - 2%. Більшість - зразково 3/4 - почали з гашишеві, що, всупереч існуючій думці про нібито незначну шкідливість, приводити до тяжких наслідків. Викликає заклопотаність і та обставина, що багато хто відносяться до категорії хронічних наркоманів, тобто осіб, давно і систематично приймаючі наркотики.

	Більшість опитаних (77,1%) пристрастилися до зілля під впливом інших осіб. До числа спокусників відносяться головним чином друзі і знайомі. Майже 2/3 малі гедоністичні устремління, відчували спрагу гострих відчуттів, четверта частина вступила на цей шлях, наслідуючи іншим, зі снобістських спонукань.

	Число тих, хто шукав у наркотиках забуття після перенесеної психічної травми, особистої драми або потягнувся до них через незадоволеність життям, не велике. Приведені дані спростовують спрощене уявлення, начебто головна причина споживання наркотиків - бажання перебороти страждання, придбати щиросердечну рівновагу.

	Споживачі наркотиків платять за них чималі гроші. Зрозуміло, що відповідну суму більшість споживачів наркотиків можуть дістати тільки злочинним шляхом, тому що багато хто з них не працюють, а якщо і трудяться, то таких грошів не заробляють. Це дозволяє зробити висновок, що наркоманія ставши такою суспільною проблемою, не бачити якої вже не можна: потрібне глибоке пророблення мір боротьби з цим явищем, у тому числі і за допомогою виявлення глибинних соціальних причин. [40]

	

2.4 Суїцид

	

	Суїцид - намір позбавити себе життя, підвищений ризик здійснення самогубства. Ця форма поведінки пасивного типу, що відхиляється, є способом відходу від нерозв'язних проблем, від самого життя.

	У різні епохи й у різних культурах існували свої оцінки цього явища: часто самогубство засуджували (з погляду християнської моралі самогубство вважається тяжким гріхом), іноді ж допускали і вважали у визначених ситуаціях обов'язковим. При оцінці конкретних суїцидальних актів багато що залежить від мотивів і обставин, від особливостей особистості. Дослідження свідчать, що фактором, що провокує суїцидну поведінку, виступає специфічна комбінація таких характеристик, як стать, вік, освіта, соціальний і родинний стан. [3]

	Світовий досвід дослідження самогубств виявляє основні закономірності суїцидної поведінки. Суїциди в більшому ступені характерні для високорозвинених країн, і сьогодні існує тенденція до збільшення їхнього числа. Суїцидна активність має визначені тимчасові цикли. Факт весняно-літнього піка й осінньо-зимового спаду її був відзначений ще Э. Дюркгеймом. Кількість самогубств зростає у вівторок і знижується в середу-четвер. Кінець тижня більше "небезпечний" для чоловіків. Співвідношення між чоловіками і жінками приблизно таке: 4: 1 при вдалих самогубствах і 4: 2 при спробах, тобто суїцидна поведінка чоловіків частіше приводить до трагічного результату.

	Дюркгейм виділив 4 типи самогубств: аномічне, егоїстичне, альтруїстичне і фаталістичне.

	Аномічний тип самогубств одержує поширення, коли в суспільстві виникає неузгодженість ціннісного світу. Люди можуть переживати економічні негоди, війни й інші катаклізми без процентного росту самогубств, якщо зберігається високий ступінь їхньої соціальної інтеграції.

	Егоїстичне самогубство обумовлене розривом соціальних зв'язків у силу тих або інших причин (смерть близьких, розлучення). Соціальна роз'єднаність у цих і подібних випадках породжує відчуття нікчемності, самітності, безцілісності існування.

	Альтруїстичне самогубство, навпроти, обумовлено дуже сильним поглинанням індивіда соціальною групою. Прикладами подібного типу може бути самогубство дружини після смерті чоловіка.

	Фаталістичне самогубство виникає, коли з боку групи виходить надлишковий контроль, що виражається в строгій регламентації в особистому житті. Для деяких індивідів це може стати нестерпним. [6]

	Відзначено, що імовірність прояву цієї форми відхилень залежить і від вікової групи. Самогубства відбуваються частіше у віці після 55 і до 20 років, сьогодні самогубцями стають навіть 10-12-літні діти. Світова статистика свідчить, що суїцидна поведінка частіше виявляється в містах, серед самотніх і на крайніх полюсах суспільної ієрархії.

	В Україні на початку XX в. суїцидна поведінка не одержала такого поширення, як у ряді європейських країн. До 80 р. р. ситуація істотно змінилася: СРСР по частоті самогубств перевершив деякі з європейських країн (30 на 100 тис. населення), потім спостерігалося зниження числа самогубств до 19 на 100 тис. населення в 1989 р. Однак та глибока соціально-економічна криза, у якої знаходяться сьогодні республіки колишнього СРСР, викликає, як вважають соціологи, нову хвилю самогубств.

	Дослідження суїцидної поведінки на території колишнього СРСР виявляє цілий ряд особливостей. Усі колишні республіки Радянського Союзу можна умовно розділити на дві групи: перша - республіки Європейської частини колишнього СРСР, Росія, Грузія, у них рівень самогубств серед міського населення нижче, ніж серед сільського, і складає близько 70%; друга - республіки Середньої Азії, Закавказзя (крім Грузії), Казахстан; тут рівень міських самогубств вище, ніж у сільській місцевості, у середньому у 2 рази. Перше співвідношення можна назвати європейським, а друге - азіатським типом поширення самогубств. Азіатський тип поширення самогубств порозумівається національно-релігійними традиціями, особливостями міжособистісних відносин, великою кількістю багатодітних родин, урбанізацією; європейський - несприятливою соціально-економічною обстановкою на селі, стагнацією сільського життя, відтоком працездатних селян у міста, старінням сільських жителів. По цих же причинах серед міст по числу самогубств лідирують малі і середні.

	Нарешті, безсумнівний зв'язок суїцидної поведінки з іншими формами соціальних відхилень, наприклад, з пияцтвом. Судовою експертизою встановлено: 68% чоловіків і 31% жінок покінчили з життям, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння. На обліку як хронічні алкоголіки знаходились 12% що зробили самогубство чоловіків. Для профілактики самогубств важливе значення має з'ясування стану емоційно-вольової сфери людини, що намагається покінчити із собою, її психічне відношення до майбутнього суїциду. Оскільки самогубство - діяння навмисне, то, перш ніж говорити про його попередження, необхідно розглянути мотиви і причин самогубств:

	1. Особисто-сімейні конфлікти, у тому числі сімейні конфлікти, розвід; хвороба, смерть близьких; самітність; невдала любов; образи з бокові навколишніх; полова неспроможність.

	2. Стан здоров'я, у тому числі психічні захворювання; соматичні захворювання; каліцтва.

	3. Конфлікти, зв'язані з антисоціальною поведінкою суїцидента, у тому числі побоювання кримінальної відповідальності; страх іншого покарання або ганьби.

	4. Матеріально-побутові труднощі.

	5. Конфлікти, зв'язані з роботою або навчанням,

	у тому числі конфлікти на роботі; неуспіхи в навчанні.

	6. Інші мотиви. [36]

	Більшість людей, що планують самогубство, не хоче вмирати. Їх переповняє почуття безнадійності, гніву на оточуючих; вони переконують себе, що їхні проблеми ніколи не будуть вирішені. Це спроба знайти допомогу і підтримку у навколишніх. Така людина може стати жертвою власних дій і, навпроти, орієнтована на лікування, він швидко розуміє, що самогубство - не вихід зі сформованої ситуації. Методами профілактики запобігання самогубств є постійні спостереження за особами із суїцидальними настроями, наявність телефонів довіри й анонімних психологічних консультацій, а у відомій ситуації - негайна допомога психіатра. В Україні сьогодні з'явився ряд суїцидологічних центрів і кабінетів соціально-психологічної допомоги, де люди в критичній ситуації можуть одержати професійну допомогу.

	Винятково відповідальним етапом профілактики самогубств виступає надання допомоги суїциденту з боку соціального працівника. Як показує практика, існує три основних способи допомоги людині, що думає про суїцид:

		Своєчасне діагностування і відповідне лікування суїцидента.

		Активна емоційна підтримка людини, що знаходиться в стані депресії.

		Заохочення його позитивної спрямованості з метою полегшення негативної ситуації. При цьому важливо дотримувати наступних правил:

	будьте упевнені, що ви в стані допомогти;

	набирайтеся досвіду від тихнув, хто вже був у такій ситуації;

	будьте терплячі;

	не намагайтеся шокувати або загрожувати людині, говорячи "Піди і зроби це";

	не аналізуйте його поведінкові мотиви, говорячи: "Ви так почуваєте собі, тому що. ";

	не сперечайтеся і не кажіть: "Ви не можете убити себе, тому що. ";

	робіть усе від вас залежне, але не беріть на себе персональну відповідальність за чуже життя.

	Центральною частиною подолання кризового стану людини і визначення шляхів його виходу з важких ситуацій є індивідуальна профілактична бесіда із суїцидентом. Зрозуміло, вона має свою специфіку, що виявляється в наступному:

		Ні в якому разі не можна запрошувати людини на бесіду через третіх осіб, запрошення необхідно зробити обов'язково особисто (краще спочатку зустрітися, звернутися з яким-небудь нескладним проханням або дорученням, щоб був привід для зустрічі).

		При виборі місця бесіди - відсутність сторонніх осіб (ніхто не повинний переривати розмови, скільки б він не продовжувався).

		Бажано спланувати бесіду не в робочий час, коли кожний зайнятий своїми справами.

		У процесі бесіди доцільно не вести ніяких записів, не поглядати на годинник і тім більше не виконувати які-небудь "побіжні" справи. Треба усім своїм видом показати суїциденту, що важливіше цієї бесіди для вас зараз, нічого немає.

	Профілактична бесіда, як правило, повинна, містити в собі 4 етапи.

	Початковий етап - встановлення емоційного контакту зі співрозмовником. На цьому етапі бесіди рекомендується використовувати такі психологічні прийоми, як: "співпереживання", "емпатичне вислуховування". Отут важливо вислухати суїцидента терпляче і співчутливо, без критики, навіть якщо ви з чимось і не згодні (тобто необхідно дати людині можливість виговоритися). У результаті ви будете сприйматися як людина чуйна, що заслуговує довіри.

	Другий етап:

	а) установити послідовність подій, що привели до кризи;

	б) зняти відчуття безвихідності ситуації. З цією метою доцільне застосування наступних прийомів: "подолання винятковості ситуації": "підтримка успіхами" і ін.

	Третій етап - спільне планування діяльності по подоланню кризової ситуації. Отут бажано використовувати такі прийоми, як: "планування" - тобто пробудження суїцидента до словесного оформлення планів майбутньої діяльності; "утримання паузи" - цілеспрямоване мовчання, щоб дати йому можливість виявити ініціативу в плануванні своєї діяльності.

	Завершальний етап - його головна задача: остаточне формулювання плану діяльності, активна психологічна підтримка суїцидента. У цих умовах доцільно використовувати наступні психологічні прийоми: "логічна аргументація", "раціональне уселяння впевненості".

	Якщо в ході бесіди людина активно висловлювала суїцидальні думки то її необхідно негайно направити в найближчу лікувальну установу. [39]

	Сьогодні існує Міжнародна асоціація по запобіганню самогубств, за рекомендацією якої в багатьох містах світу і нашої країни були створені служби попередження самогубств. Це нова форма організації медичної і соціально-психологічної допомоги людям, що бідують у кваліфікованій раді або медикаментозному лікуванні. Служби орієнтовані на широкі кола населення і, у першу чергу, на осіб, що випробують стан психологічної кризи, людей, підданих впливові стресогенних факторів і що є потенційно суїцидонебезпечними.

	Одним з головних принципів діяльності служб є їхня анонімність. Розуміння того, що болісні для людини питання не одержать розголос, робить пацієнта більш розкутим, полегшує встановлення з ним контакту. Неухильно дотримується ще один принцип, що рекомендується міжнародними суїцидологічними організаціями, - підрозділ служби не повинний розташовуватися на території психіатричних установ. Це усуває бар'єр, що заважає людині звернутися до психотерапевта. Адже нерідко такому крокові перешкоджає страх бути психічно хворим, бути поставленим на психіатричний облік.

	Служби можуть бути укомплектовані як добровольцями, так і фахівцями-психотерапевтами. Головна перевага служби полягає в тому, що її основні ланки діють не автономно, а об'єднані в систему. Структурні підрозділи - “телефон довіри”, кабінети соціально-психологічної допомоги, кризові стаціонари - мають спадкоємний зв'язок і координуються центром.

	Ціль телефонної служби - прагнення запропонувати будь-якій людині, що знаходиться в кризовій ситуації і думає про самогубство, телефонний контакт зі співробітником, готовим вислухати його як друг, здатним допомогти абоненту перебороти кризову ситуацію, з яким він зштовхнувся. Серед принципів служби особливе місце займає абсолютна таємність, заборона вимагати винагороди за послуги і заборона створювати будь-який тиск. Принципи працівників служб - “не судити, не критикувати і навіть не дивуватися”, а допомогти абонентові самостійно прийти до правильного рішення. Населення широко інформується про наявність “телефонів довіри”, але самогубства при цьому не згадуються, повідомляється тільки, що виявляється “допомога в лиху, безнадійності і депресії”.

	Аналіз матеріалів кримінальних справ і перевірок обставин причин самогубств неповнолітніх, проведений Генеральною Прокуратурою Росії, показує, що 62% усіх самогубств неповнолітніх зв'язано сімейними конфліктами і неблагополуччям, острахом насильства з боку дорослих, безтактною поведінкою окремих педагогів, конфліктами з учителями, однокласниками, друзями, черствістю і байдужністю навколишніх. Вивчення проблеми суїциду серед молоді показує, що в цілому ряді випадків підлітки вирішувалися на самогубство з метою звернути увагу батьків, педагогів на свої проблеми і протестували таким страшним образом проти бездушшя, байдужності, цинізму і жорстокості дорослих. Вирішуються на такий крок, як правило, замкнуті, ранимі по характеру підлітки від відчуття самотності, власної непотрібності стресів і втрати сенсу життя.

	Приведені факти свідчать про помітне зниження виховних функцій установ освіти, коли підлітки, залишаючись наодинці зі своїми проблемами і потрапляючи в гострі конфлікти, в умови соціально-правової незахищеності, не в змозі самостійно знайти вихід із кризової ситуації, адекватно і критично її оцінити, залишаючись наданими самі собі, шукають вихід у самогубстві. [35]

	Серйозне занепокоєння викликає і те, що органи системи профілактики не завжди орієнтується на інтереси конкретної дитини або підлітка, допускають формалізм, тяганину, не з'ясовують причини й умови, що спонукали підлітка розстатися з життям, а виходить, детально не аналізують кожен такий конкретний факт і, у силу цього, не можуть розробити належну систему мір запобігання і профілактики подібних трагічних подій. Не можна визнати нормальним, що практично у всіх матеріалах по фактах спроб неповнолітніх покінчити життя самогубством відсутні які-небудь зведення про психологічну реабілітацію і допомогу підліткам, які бажали розстатися з життям. Послуги психолога, на жаль, недоступні ще в багатьох районах, особливо сільських.

	У ряді територій не забезпечується належний рівень державного контролеві за умовами змісту і виховання дітей підлітків в освітніх установах. Тим часом, нерідкі випадки рукоприкладства педагогів і інших антипедагогічних впливів на неповнолітніх, злочинів у відношенні дітей у стінах навчальних закладів.

	

2.5 Проституція

	

	Під проституцією розуміється така форма позашлюбних сексуальних відносин, що не ґрунтується на особистій схильності або почуттєвому потязі, при цьому для однієї зі сторін (жінки) важливим стимулом є заробіток.

	Проституцію можна визначити як надання сексуальної прихильності за гроші. Немає чітко визначеного розходження між оплачуваною коханкою, що віддає себе заступникові за гроші, і повією, хоча останню відрізняє насамперед те, що вона віддається не одному, а багатьом покупцям. Слово "проституція" вкоренилося в кінці 18 століття. У традиційних суспільствах куртизанки найчастіше мали високий соціальний статус.

	Ключовою ознакою сучасної проституції є те, що жінки і їхні клієнти звичайно не знають один одного. І хоча чоловіки можуть стати завсідниками подібних закладів, спочатку відносини встановлюються не на основі особистого знайомства. Проституція прямо зв'язана з розвитком капіталізму, виникненням великих міст і комерціалізації суспільних відносин. [30]

	У сучасній Україні ряди повій поповнюються в основному за рахунок бідноти, як було і раніш, але до них приєднується і значне число представниць з більш забезпечених шарів. Зростаюче число розводів штовхає деяких дівчат, що потрапили в нестаток, до проституції. Крім того, деякі дівчини не зуміли знайти роботу після одержання утворення, улаштовуються масажистками або дівчинками по виклику, підшукуючи собі тим часом іншу роботу.

	Повій можна класифікувати в категоріях професійних понять і умов роботи. Вони визначають частоту, з яким жінка займається проституцією. Багато жінок цим займаються лише тимчасово, зробивши це лише кілька разів і потім відмовившись надовго або назавжди. "Випадкові" повії - це ті, хто досить часто, але не регулярно приймає гроші за секс як збільшення до основного доходу. Інші займаються цим постійно, роблячи проституцію основним джерелом доходу. В умовах роботи виділяється середовище, у якому робота виконується, і процес взаємодії, у якому жінка працює. "Вуличні" повії працюють на вулиці. "Дівчинки по виклику" домовляються з клієнтами по телефону запрошуючи їх до себе додому або виїжджаючи до них. "Домашня" повія - жінка, що працює в приватному клубі або борделі. "Масажистки" працюють у стінах лікувально-оздоровчих установ, що офіційно пропонує тільки законні послуги. Багато жінок займаються проституцією на бартерній основі (як оплату приймаються не гроші, а товари або послуги). Більшість "дівчинок по виклику" постійно займаються сексуальним бартером, обмінюють секс на телевізійну апаратуру, послуги по ремонті машин і побутової техніки, одяг, консультації юристів і стоматологічну допомогу.

	Прийнята в 1951 році резолюція ООН засуджує тих, хто організує проституцію або наживається на повіях, але не забороняє проституцію як таку. Резолюція була формально прийнята 53 країнами - членами ООН хоча законодавство цих держав по проблемі проституції досить різноманітні. У ряді країн проституція поза законом. В інших країнах (наприклад, у Великобританії) заборонені лише визначені види - такі як вулична і дитяча проституція. У деяких країнах центральні або місцеві влади видають дозвіл офіційно визнаним публічним будинкам або секс - салонам таким як "Ерос-центр" у ФРН або "Удома сексу" в Амстердамі лише не багато країн дозволяють чоловічу проституцію. [21]

	Часто в проституцію утягуються діти. Так, соціологами були проведені дослідження дитячої проституції в США на основі інформації 596 департаментів поліції і 125 установ соціального забезпечення по всій території країни. Згідно з цими даними, річний доход від дитячої проституції може досягти 2 млрд. доларів. У результаті дослідження дитячої проституції в США, західноєвропейських країнах і Росії говорять про те, що вона має в основному "малий масштаб", наприклад, діти, що утекли з будинку і залишилися без засобів до існування, звертаються до проституції, щоб вижити.

	Можна виділити 3 основні категорії дітей, що займаються проституцією.

		"Втікачі" - ті, хто або залишає будинок і не розшукується батьками або завзято біжить усякий раз, коли його знаходять і повертають батькам.

		"Гуляки" - це ті, хто в основному живе будинку, але у визначені періоди часу поводить поза ним, пропадаючи, наприклад, час від часу на кілька ночей.

		"Відказники" - діти, батьки яких байдужні до того, що вони роблять.

	Усі категорії включають як хлопчиків, так і дівчинок.

	Як широко поширилася дитяча проституція? Ця проблема торкається сотень тисяч дітей, якщо не мільйони. Один з делегатів Всесвітнього конгресу проти комерційної сексуальної експлуатації дітей (1996) говорив: "Дітей купують і продають як сексуальний ширвжиток. Ними торгують у своїх країнах і продають за кордон як контрабанду, них укладають у борделі і примушують скоритися численним мисливцям за сексом".

	Ця проблема придбала міжнаціональний розмах, її вплив поширився на різні покоління людей. По оцінках фахівців, щороку мільйон дітей надходить на незаконний секс - ринок, оборот якого обчислюється млрд. доларів. Одні діти змушені займатися проституцією для того, щоб вижити, допомогти своїй родині або заробити на одяг і інші речі. Досить часто дітей викрадають і змушують займатися проституцією. Багато дівчинок і хлопчиків починають торгувати собою через погане ставлення в родині - на вулиці вони виявляються через насильство вдома і кровозмішення. У вуличному житті свої небезпеки - сексуальні приставання педофілів і інших, навіть деяких поліцейських. Так, 6-літню дівчинку в Бразилії піймав поліцейський і примусив до ганебних дій, пригрозив убити її родину, якщо вона розповість його начальникові. Наступного дня він привів із собою ще 5 чоловіків.

	Згідно даним Шведського інституту по справах дітей, однієї з головних причин дитячої проституції, безсумнівно, є секс - туризм. (неймовірне захоплення дитячою проституцією за останні 10 років - прямий наслідок туристичного бізнесу).

	Дитяча проституція є частиною індустрії "секс - туризму" у деяких країнах світу, наприклад, у Таїланді і на Філіппінах. Цільові тури, орієнтовані на проституцію, доставляють у ці райони чоловіків з Європи, США і Японії. Учасниці азіатських жіночих організацій організували публічні протести проти цих турів, що проте продовжуються. Секс - туризмові на Далекому Сході історично передувало постачання повій американським військам у період корейської і в'єтнамської воєн. "Рекреаційні центри" були створені в Таїланду, на Філіппінах, у В'єтнамі, у Кореї і на Тайвані. Деякі з них збереглися і донині (наприклад, на Філіппінах), обслуговуються регулярні партії туристів, а також військових, розквартированих у регіоні.

	У довгому списку причин є міжнародна реклама дитячої секс - індустрії за допомогою технічних нововведень. "Інтернет" - це найбільше джерело дитячої порнографії.

	Всесвітній масштаб проблеми:

	Бразилія: щонайменше 250 тис. дітей займаються проституцією.

	Східна Європа: 100 тис. бездомних дітей. Багато кого пересилають у публічні будинки з Західної Європи.

	Індія: 400 тис. дітей працює в секс - індустрії.

	Канада: організовані угруповання звідників пропонують як повій 1000 дівчинок - підлітків.

	Китай: від 200 тис. до 500 тис. дітей займаються проституцією. В недавні роки заманили за кордон і продали в М’янму для заняття проституцією приблизно 5 тис. китайських дівчат.

	Колумбія: на вулицях Боготи число дітей яких використовують для сексу, за 7 років зросло в 5 разів. [6]

	Наслідки проституції

	Проституція одночасно виявляє собою одну з причин не тільки антигромадської, але і протиправної поведінки окремих осіб, причину здійснення досить багатьох видів злочинів. До їхнього числа можна віднести звідництво, залучення в проституцію неповнолітніх, зараження венеричними хворобами. Більш зв'язано з проституцією здійснення і таких небезпечних злочинів, як вимагання, порушення правил про валютні операції, крадіжки, грабежі, розбої і т.п. Таким чином, проституція - аж ніяк не тупикова або відособлена соціальна ситуація в протиправній поведінці. Вона нерідко виступає як своєрідний каталізатор антигромадських проявів, оскільки спосіб життя таких жінок і самі вони притягають до себе різних кримінальних особистостей. І не випадково саме повії нерідко стають жертвами рекетирів, використовуються організованою злочинністю.


Розділ 3. Соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні



	Сьогодні соціологи фіксують вагоме помолодіння різних форм девіантної поведінки. Тому виникає необхідність більш розгорнуто обдивиться проблему молодіжної наркоманії.

	Об'єктом даного дослідження є молодь України.

	Предметом дослідження - поширеність наркоманії, як форми девіантної поведінки у молодіжному середовищі.

	Мета - проаналізувати результати соціологічних досліджень відносно поширення молодіжної наркоманії в Україні.

	Досягнення мети припускатиме рішення наступних задач:

		Проаналізувати чинники, що впливають на поширення наркоманії в Україні.

		Розглянути рівень поширення молодіжної наркоманії в цілому по Україні, в різних регіонах, різних типах поселення. Особливу увагу приділити Харківському регіону та районам міста.

	Гіпотеза дослідження - Найменша поширеність наркоманії там, де знаходиться велика кількість культурних, наукових, установ, проживає відносно стабільна популяція жителів. Більш висока поширеність у так званих "спальних" районах, що примикають до промислових зон.

	

3.1 Фактори, що впливають на поширення наркоманії в Україні

	

	Точну кількість осіб, що зловживають наркотиками в нашій країні, визначити навряд чи можливо через недосконалість системи соціального контролю, але за деякими оцінками в 1994 р. їхнє число могло скласти від 1 до 3% усього населення України. Більшість наркоманів (до 70%) - це молоді люди у віці до 30 років. Співвідношення чоловіків і жінок складає приблизно 10: 1 (на Заході - 2:

	1). Більш 60% наркоманів уперше пробують наркотики у віці до 19 років. Таким чином, наркоманія - це насамперед молодіжна проблема.

	Геополітичне положення України характеризується тим, що, будучи країною "Східної Європи", вона фактично розташовується в центрі Європи. Україна є країною транзиту наркотиків із країн Центральної Азії в центральні регіони Росії (насамперед у Москву і Ленінград), країни Західної і Центральної Європи. Частина минаючих у такий спосіб через Україну наркотиків неминуче осідає в Україні і також сприяє росту чисельності хворих наркоманією.

	Кліматичні умови України які дозволяють вирощувати різні сорти маку, коноплі і деяких інших, утримуючих аддиктивні речовини, рослин, що є основою для формування "сировинної бази" вітчизняного нелегального наркобізнесу і збільшує наркологічну ситуацію в країні.

	Демографічними особливостями України є різнорідність її регіонів. Так в одних регіонах переважає сільське населення, в інших - міське. Роками в промислові регіони сходу і південно-сходу України переміщалися з усього Радянського Союзу шари населення різнорідні по національному складу. Тут легко могли знайти роботу на металургійних комбінатах, на вуглевидобувних шахтах, одержати житло люди, що не могли соціально адаптуватися в інших місцях (наприклад, після відбуття покарання у виправно-трудових установах).

	У результаті в південно-східному регіоні сформувалася так називана "маргінальна культура", для якої, насамперед, характерна відсутність національних традицій. Висока криміногенність, що виникає в такій ситуації, описана в літературі. Крім того, у східному регіоні більш значимий вплив процесів, що відбуваються в Росії, у західних регіонах сильніше вплив Польщі, Угорщини. У Криму великий вплив Росії, Туреччини.

	Останнім часом унаслідок несприятливих умов на Кавказу, у Закавказзі підсилився потік жителів цих регіонів в Україну. Вони також переважно осідають у південно-східному і східному регіонах. Збільшилася кількість мігрантів зі східної, південно-східної Азії, Африки, одним з нелегальних бізнесів, яких найчастіше є торгівля наркотиками.

	Загальновідома глибока економічна криза, у якій знаходиться Україна. Вона, з однієї сторони, призвела до високого рівня прикордонних нервово-психічних розладів, зміні світогляду громадян, зниженню загальноосвітнього рівня, а з іншої сторони до згортання лікувальних і профілактичних програм, спрямованих на зниження рівня поширення наркоманії і зменшення шкоди, зв'язаної з наслідками високого рівня наркотизму населення.

	

3.2 Аналіз рівня поширення наркоманії у південному регіоні України

	

	Виготовлення та розповсюдження наркотичних речовин в Україні стало предметом вигідного бізнесу. Незважаючи на суворий контроль з боку правоохоронних органів, практично у кожному місті їх можна купити. Є відомі місця, де проводиться їх здобут. Особливо це стосується так званих "легких" наркотиків.

	Доступність цих наркотиків, та ефект їхньої дії, зумовлюють досить активне залучення молоді до їх вживання. Особливо стрімко це відбувається у підлітковому віці, коли особливості психологічного розвитку та соціалізації особистості роблять її більш сенситивною до зовнішніх впливів.

	В Україні на становленні молодого покоління позначаються несприятливі соціально-економічні умови сучасного українського суспільства. Це підвищує вразливість молоді та підлітків до негативних впливів, набуття ризикованих звичок та форм поведінки. Однак активна профілактична робота, яку проводять спільними зусиллями Центри соціальних служб для молоді, неурядові організації, медичні, освітні установи, правоохоронні органи, все ж дає певні плоди. У таблиці 3.2.1 представлено рівень вживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону України у 2001-2002 рр.

	Як видно в таблиці, тенденція вживання наркотиків серед молоді визначених міст залишається стабільною, що свідчить не тільки про дієвість профілактичної роботи в регіоні, а й про позицію молодих людей щодо наркотиків. Більшість молодих людей не мають досвіду їх вживання, особливо це характерно для молодих мешканців м. Миколаєва.

	Частка чоловіків та жінок, що робили одну чи декілька спроб вживати наркотики, зменшується у м. Миколаєві. Однак зростає частка молодих чоловіків - мешканців м. Севастополя, що вживали наркотики декілька разів (таблиця 3.1)

	

	Таблиця 3.1 Рівні вживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону України. 

 Миколаїв Одеса Севастополь



2001

2002

2001

2002

2001

2002



ніколи

79

85

85

82

74

74

один раз

11

6

5

8

13

11

кілька разів

7

5

8

5

9

11

час від часу

2

2

2

4

3

4

регулярно

1

2

0

1

1

0

	

	Порівняння даних опитувань 2001-2002 рр. засвідчує чітко виражену тенденцію вживання наркотиків в основній масі молоді та підлітків різних вікових груп (див. табл.3.2). Так, у м. Миколаєві та м. Одесі збільшується частка різних за віком молодих людей, що ніколи не вживали наркотики, та зменшується питома вага тих, хто мав досвід спроби наркотиків (за винятком молодих одеситів 19-20 років). Крім того, в Одесі збільшується відсоток тих, хто долучається до вживання наркотиків, тобто мав одноразову спробу вживання наркотичних речовин. Це тривожний сигнал, який показує активність наркодилерів та сприйнятливість молодих людей щодо впливу з їхнього боку.

	Зовсім інша картина спостерігається у м. Севастополі. На відміну від Одеси та Миколаєва, в цьому місті зменшується кількість тих молодих людей, що ніколи не мали досвіду вживання наркотиків, особливо це стосується 17-18 річних та 25-28 річних молодих людей. Саме серед цих вікових груп збільшується питома вага тих, хто вживає наркотики.

	

	Таблиця 3.2 Рівні вживання наркотичних речовин підлітками та молоддю Південного регіону України (чоловіки, жінки).



Миколаїв

Одеса

Севастополь



Чоловіки

жінки

чоловіки

жінки

чоловіки

жінки



2001

2002

2001

2002

2001

2002

2001

2002

2001

2002

2001

2002

ніколи

70

88

88

94

76

73

94

92

66

60

82

87

один раз

13

8

8

4

9

11

2

5

17

15

10

7

кілька разів

11

4

4

1

12

9

4

2

11

19

7

4

час від часу

5

0

0

1

3

6

0

1

5

5

1

2

регулярно

1

0

0

-----

0

1

0

-----

1

1

0

-----

	

	Миколаїв відокремлюється від Одеси та Севастополя зниженням рівня поширеності вживання „легких наркотиків” у молодіжному середовищі 2002 р. У Севастополі відбулось збільшення відсотка молодих людей, які вживали похідні від конопель, особливо значуще це серед 19-20 річних. Цей факт потребує значної уваги з боку організацій, що проводять профілактичну роботу, перш за все, телебачення, періодичних видань, ЦССМ.

	В Одесі, навпаки, значно зменшилася питома вага 14-16 річних споживачів канабісу. При цьому серед 17-18 річних молодих людей та старших 21 року тут спостерігається значний спад інтересу до вживання похідних конопель.

	За даними опитувань споживачів ін’єкційних наркотиків - базового у вересні 2001 р. та підсумкового у жовтні 2002 р. - спостерігається тенденція залучення саме підлітків до вживання наркотиків (див. Табл.3.3). Причому більш активно залучається молодь чоловічої статі.

	Таблиця 3.3Співвідношення відповідей респондентів на запитання "У якому віці Ви вперше спробували наркотик?" за даними опитувань 2001 та 2002 рр.





Серед усіх опитаних



Чоловіки

Жінки



2001

2002

2001

2002

2001

2002

12-15 років

14

26

15

21

13

17

16-17 років

27

26

25

28

29

26

18-19 років

24

22

26

23

22

27

20-22 роки

18

18

17

18

18

20

Більше 23 років

12

4

12

6

12

6

Немає відповіді

5

4

5

4

6

4

	

	З цієї таблиці ми бачимо, що сильно зменшується вік та збільшується кількість тих, хто вперше спробували наркотик.

	

3.3 Порівняльний аналіз епідеміологічної ситуації поширення наркотиків у Харківському регіоні та в Україні в цілому

	

	На 31.12.1998 в органах охорони здоров'я України було зареєстровано 61063 хворих наркоманією (12,15 на 10 тисяч населення) і 21432 споживачів наркотиків без явища наркотичної залежності (2,18 на 10 тисяч населення). По різних експертних оцінках, реальна чисельність хворих наркоманією в країні значно перевищує це число і складає приблизно 260 тисяч чоловік [8,11]. На думку деяких фахівців, на кожного зареєстрованого споживача наркотиків приходиться 50 незареєстрованних [6]. Захворюваність наркоманією в Україні має стійку тенденцію до росту протягом останніх 10 років [11].

	Безумовними лідерами, як по абсолютній кількості хворих наркоманією, так і у відносних показниках на 10 тисяч населення є промислово розвиті області сходу, південно-сходу і півдня України: Дніпропетровської, Миколаївської, Одеської, Запорізької, Донецька області (33,84; 29,9; 25,61; 18,71; 16,19 на 10 тисяч населення відповідно). Поширеність наркоманії у цих областях у 3-7 разів вище, ніж у Харківській області. Так, наприклад, одна Дніпропетровська область протягом уже 7 років забезпечує п'яту частину загальнодержавного приросту числа хворих наркоманією. Харківська область на їхньому тлі виглядає благополучної: 5,07 на 10 тисяч населення на 31.12.98 р.

	Цей показник один з найнижчих на Україні і є 19-й серед 27 адміністративних одиниць України. Кількість хворих наркоманією, що складаються на обліку в наркологічній службі, залежить, насамперед, від двох показників:

	1) знову виявлених хворих, що беруться на облік, і від

	2) знятих з обліку в зв'язку з видужанням, зі смертю, або зі зміною місця проживання.

	Необхідно відзначити, що захворюваність і, отже, поширеність наркоманії залежить в основному від загальної соціально-економічної обстановки в країні, і лише в незначному ступені від діяльності наркологічних служб [3], від яких, однак, багато в чому залежить виявлення хворих наркоманією, зняття їх з обліку по видужанню або в зв'язку зі смертю [11].

	Показниками, що безпосередньо відбивають діяльність, наркологічних служб регіонів є: розгорнуті наркологічні потужності й ефективність їхньої роботи.

	По забезпеченості ліжками наркологічного профілю область займає 9 місце (2,2 ліжка на 10000 жителів), тобто відноситься до групи областей з найбільш розвиненою стаціонарною наркологічною службою. До цієї групи відносяться області з розвиненою промисловістю, включаючи Київську область. Виключенням з цього правила є м. Київ, де забезпеченість населення наркологічними ліжками майже в 3 рази нижче (0,8 на 10000 населення).

	Ефективність роботи наркологічної служби оцінюють по багатьом параметрам, у тому числі по:

	1) кількості хворих у стані ремісії на кожні 100 зареєстрованих хворих (ремісія 1-5 років);

	2) кількості хворих, знятих з обліку в зв'язку зі смертю і виліковністю на кожні 100 зареєстрованих хворих.

	3) кількості хворих, знятих з обліку по видужанню на кожні 100 зареєстрованих хворих.

	В усім світі ефективність лікування наркоманії низька. Невисока вона й в Україні. Однак і в цій об'єктивно складній ситуації задача наркологічної служби полягає в тому, щоб досягти максимуму можливої ефективності. По всіх трьох згаданим вище параметрах (див. табл.4-6) Харківська область входить у групу областей з найвищою ефективністю лікування (4-7 місця).

	Остання обставина прямо зв'язана з тим, що в Харкові розташовані ведучі наукові установи України в області наркології. Це, насамперед, Український НДІ клінічній і експериментальній неврології і психіатрії і кафедра наркології Харківського інституту удосконалення лікарів. Проведений аналіз переконує в тім, що наркологічна служба Харківської області є в Україні однієї з найефективніших.

	У зв'язку зі смертю в Харківській області було знято з обліку в 1999 році 1294 наркологічних хворих, що є одним з найнижчих показників по Україні, що також свідчить про ефективність роботи наркологічної служби.

	

	Таблиця 3.4 Поширеність наркоманії по регіонах України. 

Від 0 до 3,0 на 10 тис. Населення

1 Харківська обл. 

7 Київська обл. і м. Київ

Від 3,0 до 6,0 на 10 тис. Населення

2 Сумська обл. 

8 Запорізька обл. 

Від 6,0 до 9,0 на 10 тис. Населення

3 Полтавська обл. 

9 Миколаївська обл. 

Від 9,0 до 12,0 на 10 тис. Населення

4 Дніпропетровська обл. 

10 Одеська обл. 

Від 12,0 до 15,0 на 10 тис. Населення

5 Донецька обл. 

11 АР Крим

Від 15,0 до 18,0 на 10 тис. Населення

6 Луганська обл. 

12 Закарпатська обл. 

	

	Необхідно відзначити, що темп розвитку епідемії різко збільшився в 1991 році. Тоді, коли в країні почався практичний перехід до нових форм господарювання і суспільного устрою, що, як відомо, супроводжувалося різким зниженням життєвого рівня значних мас населення, девальвацією і руйнуванням колишньої системи цінностей і іншими несприятливими процесів у суспільстві. Справедливість цього спостереження підтверджує той факт, що перелом 1991 року в темпах розвитку епідемії відбувся в основному за рахунок знову таки промислово розвинутих областей, де зазначені вище негативні суспільні процеси придбали особливу гостроту через різкий спад промислового виробництва. Ці процеси знайшли відображення й у Харківській області (табл.3.5).

	

	Таблиця 3.5Динаміка поширеності наркоманії серед населення м. Харкова і Харківської області в 1989-1999 р. 

Роки

Поширеність наркоманії, зареєстрована наркослужбою



Чол. 

Приріст до попереднього року в %

1999

1593

4,5

1998

1524

7,0

1997

1417

2,8

1996

1378

5,0

1995

1313

13,8

1994

1154

24,1

1993

930

13,6

1992

819

12,3

1991

729

15,7

1990

630

7,3

1989

587

-

	

	У традиційно аграрних областях з 1989 по 1998 р. захворюваність наркоманією і токсикоманіями не змінилася і залишалася на відносно низькому рівні. Зареєстрована захворюваність усіма видами наркоманії склала в області 0,87 на 10000 населення. По цьому показнику Харківська область зайняла 20-те місце серед інших областей України.

	Таким чином, захворюваність наркоманією в області була набагато нижче, ніж у всіх інших областях з розвинутим промисловим виробництвом і обласними центрами - мегаполісами, включаючи Київ. Більш того, захворюваність наркоманією в Харківській області була навіть нижче, ніж у деяких областях з переважним розвитком аграрного сектора й обласних центрів з населенням до 1 млн. жителів (Сумська, Полтавська, Житомирська, Чернігівська).

	В Україні меншу захворюваність наркоманією мають тільки області західного регіону (Закарпатська, Чернівецька, Тернопільська, Львівська, Івано-Франківська, Вінницька). Найбільш висока захворюваність наркоманією в 1998 р. була в Одеській області - 5,21 на 10 тисяч населення, Дніпропетровської - 4,62, Миколаївської - 4,61, Запорізької - 3,48, місті Києві - 3,45, АР Крим - 3,03, Донецької області - 2,3. Варто пам'ятати, що Дніпропетровська і Донецька області безпосередньо граничать з Харківською областю.

	Аналіз ситуації зв'язаної з поширенням наркоманії в Україні показує, що протягом усього періоду спостережень відбувався безперервний ріст захворюваності як по Україні в цілому, так і у всіх окремих її областях. При цьому особливо великий темп поширення епідемії був у промислово розвитих областях сходу і півдня країни.

	Харківський регіон знаходиться на північному сході України. На поширення наркоманії в ньому впливають усі викладені вище фактори. Особливістю регіону є його різнорідність. Місто Харків - могутній індустріальний центр. У цілому в регіоні переважає сільське населення. Ряд сільських районних центрів має розвиту промисловість і є великими транспортними вузлами (Куп’янськ, Лозова), деякі райони залишаються "чисто" сільськогосподарськими.

	Низькі цифри захворюваності токсикоманіями, як в Україні в цілому, так і в Харківському регіоні порозуміваються повільним формування залежності до токсикоманічним препаратів і труднощами діагностики токсикоманій - відсутність достовірних об'єктивних ознак поза станом сп'яніння і поза синдромом скасування [5]. Звертає на себе увагу той факт, що якщо число хворих, що знаходяться на диспансерному обліку, наркоманів значно перевершує профілактичний облік, то число тих, що знаходяться на диспансерному обліку хворих токсикоманіями значно менше профілактичного обліку.

	Це пояснюється тим, що:

	1) основна частина осіб, що споживають одурманюючі засоби, що не відносяться до наркотиків, не попадає в поле зору лікарів і, отже, не ставиться на облік;

	2) значна частина осіб, що вживають токсикоманічні препарати, рано або пізно пробують наркотичні препарати. Таким чином, включаються в незаконний оборот наркотиків, попадають у поле зору правоохоронних органів, що них ставлять на облік, як споживачів наркотичних препаратів;

	

	Таблиця 3.6 Порівняльні статистичні показники поширення і захворюваності наркоманією і токсикоманієюпо Харківській області й в Україні (31.12.1998 р.) 



Україна

Харківська область



Абсолютні значення

На 10 тисяч населення

Абсолютні значення

На 10 тисяч населення

1. Наркомани "Д" облік

61063

12,15

1524

5,07

"Профілактичний" облік

21432

4,27

619

2,06

Захворюваність

10644

2,12

260

0,87

Вперше узяті на проф. облік

10960

2,18

446

1,48

2. Токсикомани "Д" облік

943

0, 19

23

0,08

"Профілактичний" облік

2070

0,41

99

0,33

Вперше узяті на проф. облік

1253

0,25

80

0,27

Захворюваність

222

0,04

9

0,03

	

	З табл.3.6 видно, що всі основні показники епідемічного процесу в Харківській області нижчі, ніж середньостатистичні по Україні.

	3) наркотичні препарати унаслідок своєї більшої наркогенності, ніж токсикоманічні, частіше і швидше приводять до залежності, тобто хвороби як такий. Співвідношення осіб, що вживають токсикоманічні препарати і знаходяться на профілактичному обліку значно вище, ніж співвідношення осіб, що вживають наркотичні препарати і знаходяться на профілактичному обліку, як споживачі наркотиків. Зловживання аддиктивними препаратами, що не відносяться до наркотичних для досягнення ейфорії найчастіше зустрічається в підлітковому віці в період, якому можна було віднести до "первинного пошукового полінаркотизму" (по В.С. Битенському, 1989) [1, 4, 9]. Через цей етап формування хвороби проходять більшість хворих наркоманією.

	У 1999 р. найбільша поширеність наркоманії у Харківській області відзначалася в Лозівському, Красноградскому, Первомайському, Куп'янському, Балаклійскому, Дергачівському, Харківському районах.

	Ці райони відрізняються деякими особливостями:

	1) мають розвинуту промисловість і є великими вузловими транспортними центрами - Лозівський, Куп'янський, Красноградський, Першотравневий райони;

	2) близькі до обласного центра - Харківський сільський район, Дергачівский;

	3) близькі до регіонів з високим рівнем поширення наркоманії, мають традиційні тісні економічні, транспортні й інші зв'язки з цими регіонами - Лозівський район, Красноградский райони. Безумовним лідером по кількості наркоманів на 10 тисяч населення є Лозівський район. Безумовно, одним з найважливішим факторів високого рівня поширення наркоманії в ньому з'явилася близькість і тісний зв'язок з районами з високим рівнем наркотизму Дніпропетровською, Донецькою, Запорізькою областями.

	Поширеність хворих, що страждають залежністю від психоактивних речовин, різна в районах міста (табл.3.7).

	

	Таблиця 3.7 Поширеність хворих, що страждають залежністю від психоактивних речовин, по районах міста на кінець 1999 р. 

Адміністративний район

Наркомани і токсикомани на 10 тисяч населення

Показник наркотизму (усі наркологічні хворі на 10 тисяч населення) 

Дзержинський район

4,41

84,83

Київський район

2,34

102,84

Комінтернівський район

6,15

188,7

Ленінський район

5,95

153,12

Московський район

5,75

125,5

Жовтневий район

5,73

175,69

Орджонікідзевський район

4,49

194, 19

Фрунзенський район

2,69

117,74

Червонозаводський район

7,52

193, 20

	

	Це пояснюється, насамперед, розходженням демографічних показників у районах. Найменша поширеність наркоманії у Київському районі, до якого відноситься велика частина історичного центра міста, тут знаходиться велика кількість культурних, наукових, установ, проживає відносно стабільна популяція жителів, загальновідомо, що в цьому районі і більш питома вага пенсіонерів. Більш висока поширеність у так званих "спальних" районах, що примикають до промислових зон. Немає паралелізму між поширенням наркоманії і токсикоманії і загальним рівнем наркотизму в районі. Становлять інтерес показники Дзержинського й Орджонікідзевського районів.

	У цих районах практично однакові показники поширеності наркоманії і токсикоманії (4,41 і 4,49 на 10 тисяч відповідно). При цьому загальний рівень наркотизму різко відрізняється (84,83 і 194,19 на 10 тисяч населення). Це пояснюється демографічними особливостями районів. Орджоникидзевський район є "робочим районом", тут традиційно живуть працівники промислових гігантів: ХТЗ, ХЗТД і інших.

	Осередковий характер поширення наркоманії можна побачити при аналізі проживання по "традиційним" районах міста, що входять до складу різних адміністративних районів. Найбільша поширеність відзначається на Салтівці, вул. Одеській, селищі Герцена, у Київському районі.

	На Салтівському жилмасиві проживає більшість осіб із залежністю від психоактивних речовин Київського району. У тому же адміністративному районі знаходиться сел. Жуковського, П’ятихатки, з/д Комунар. Будучи фактично "спальними" районами, вони відносно благополучні. Це пояснюється відносною стабільністю популяції жителів, особливістю соціального складу, жителів районів (велика кількість ІТП, військовослужбовців, студентів). Традиційно тут одержували житло співробітники високо технологічних заводів "Електроприлад", "Комунар", великих наукових центрів УФТИ, Фтинта, ХАИ, військовослужбовці. Загальновідомо, що для роботи на перерахованих підприємствах існувала система допуску до роботи, що часто відсівало осіб зі схильністю до асоціального поводження.

	Наркоманія як і раніше залишається захворюванням головним чином міського населення України (більш 95% споживачів наркотиків, що знаходяться на обліку по цьому захворюванню - городяни, що проживають або в обласному, або в районних центрах). Протягом останніх 8 років відзначалася тенденція до збільшення частки сільських жителів, споживачів наркотиків. Їхня чисельність в Україні зросла з 1% у 1990 році до 4% у 1997 році і до 5% у 1999 р., тобто в 5 разів. Можна припустити випереджальні темпи розвитку епідемії наркотизму на селі. Цим і пояснюється те, що якщо по поширеності наркоманії далеко попереду промислові регіони України, то по захворюваності сільськогосподарські райони доганяють промислові. У Харківській області частка сільського населення в структурі страждаючих наркоманією особливо швидко збільшувалася (табл.3.8).

	

	Таблиця 3.8. Динаміка співвідношення жителів міста і села серед хворих наркоманією 1989-1998 р. 

Роки

Міські жителі (%) 

Сільські жителі (%) 

1998

92,31

7,69

1997

92,77

7,23

1996

96,88

3,13

1995

95,68

4,32

1994

94,35

5,65

1993

97,67

2,33

1992

98,13

1,87

1991

95,93

4,07

1990

96,37

3,63

1989

99,36

0,64

	

	Можна простежити тенденцію від переваги страждаючою наркоманією жителів обласного центра в структурі загальної кількості хворих до переваги жителів районних центрів, а потім сільського населення. До 1994 року кількість хворих наркоманією, що знаходилися на обліку в обласному центрі значно перевищувала кількість хворих наркоманією, що проживають у сільських районах (районні центри разом із сільською місцевістю).

	У 1999 році кількість наркоманів, що проживають у сільських районах, перевищила показники обласного центра. При цьому співвідношення загальної кількості наркологічних хворих, що знаходяться на обліку в органах охорони здоров'я, істотно не змінилося.

	За той же проміжок часу, загальна кількість наркологічних хворих трохи знизилася, як у місті Харкові, так і в сільських районах. Як і раніше кількість хворих, що проживають у сільських районах, перевищує кількість хворих, що проживають в обласному центрі. Зменшення кількості хворих, що знаходилися на обліку в наркологічній службі, може бути пояснено зниженням її активності в плані виявлення і постановки на облік наркологічних хворих.

	На що впливає, насамперед, два чинники:

	1) недостатнє фінансування,

	2) демократизація роботи наркологічної служби (більшість хворих, що звернулися самостійно, прагнуть лікуватися анонімно - більш 15% пролікованих хворих 1-м наркологічним відділенням 9-й ГКНБ; анонімним наркологічним стаціонаром 15-й ГКПБ надана допомога 340 наркологічним хворим, значна частина з яких наркомани).

	Співвідношення загальної кількості наркологічних хворих жителів м. Харкова і сільських районів, що знаходяться на обліку в органах охорони здоров’я. Перехід від традиційного для вітчизняного села алкоголю до наркотиків, не є простою еквівалентною заміною однієї одурманюючої речовини іншою. Як було показано И.Н. П’ятницькою (1975), відмінність традиційних для даного етносу одурманюючих речовин від нових наркотиків полягає в тому, що, споживаючи традиційні психоактивні речовини, людина тривалий час, а іноді і довічно зберігає свої соціальні зв'язки, у той час як споживач наркотиків, як правило, відчужується від суспільства вже на самому початку хвороби - як тільки стає відомо про його пристрасті. [13]. Збільшує поширення наркоманії на селі труднощі у проведенні там лікувальних і профілактичних заходів.

	Висновки:

	Аналіз ситуації зв'язаної з поширенням молодіжної наркоманії в Україні показує, що протягом усього періоду спостережень відбувався безперервний ріст захворюваності як по Україні в цілому, так і у всіх окремих її областях. При цьому особливо великий темп поширення епідемії був у промислово розвитих областях сходу і півдня країни.

	Наркоманія як і раніше залишається захворюванням головним чином міського населення України (більш 95% споживачів наркотиків, що знаходяться на обліку по цьому захворюванню - городяни, що проживають або в обласному, або в районних центрах). Протягом останніх 8 років відзначалася тенденція до збільшення частки сільських жителів, споживачів наркотиків. Їхня чисельність в Україні зросла з 1% у 1990 році до 4% у 1997 році і до 5% у 1999 р., тобто в 5 разів.

	Можна припустити випереджальні темпи розвитку епідемії наркотизму на селі. Цим і пояснюється те, що якщо по поширеності наркоманії далеко попереду промислові регіони України, то по захворюваності сільськогосподарські райони доганяють промислові. У Харківській області частка сільського населення в структурі страждаючих наркоманією особливо швидко збільшувалася.

	Найменша поширеність наркоманії у Київському районі міста Харкова, до якого відноситься велика частина історичного центра міста, тут знаходиться велика кількість культурних, наукових, установ, проживає відносно стабільна популяція жителів, загальновідомо, що в цьому районі і більш питома вага пенсіонерів. Більш висока поширеність у так званих "спальних" районах, що примикають до промислових зон. Немає паралелізму між поширенням наркоманії і токсикоманії і загальним рівнем наркотизму в районі.


Висновок

	

	Девіантна поведінка - це відхилення від загальновизнаної, неодноразово перевіреної практикою норми поведінки, вона завжди несе в собі елемент непередбачуваності, невідомості, можливої небезпеки. Тому девіація і ризик - сторони однієї медалі, соціальної мутації. Стан ризику - свого роду границя, риса, що розділяє хаос і порядок, інновацію й устояну нормативно-рольову форму поведінки. Чим менше ризик, тим більш передбачувана поведінка системи в цілому.

Кожна девіація містить у собі руйнівний і творчий початок, для процесу соціальної еволюції важливо, який компонент переважає. Позитивними девіації є тоді, коли сприяють прогресові системи, підвищують рівень її організованості, допомагають перебороти застарілі, консервативні або навіть реакційні стандарти поведінки. Межі між позитивною і негативною формами девіантної поведінки рухливі в часі і соціальному просторі.

	Під новою соціальною реальністю ми розуміємо ситуацію, при якій виникає дихотомія сформованих у суспільстві цілей і засобів (неможливість задоволення старими способами колишньої потреби), а також виникнення нових потреб.

	Найбільш чітко думка про вічність девіацій, як соціального явища виразив французький соціолог Э. Дюркгейм, який вважав, що не можна представити суспільство без девіацій; вони, на його думку, є елементом будь-якого здорового суспільства. У періоди швидких суспільних змін люди перестають розуміти, чого чекає від них суспільство, і відчувають труднощі в узгодженні своїх вчинків з діючими нормами. "Старі норми" вже не вважаються підходящими, а нові, що зароджуються, ще занадто мрячні і не чітко сформульовані, щоб служити ефективними і значимими орієнтирами в поведінці. У такі періоди можна чекати різкого зростання кількості випадків девіації. Девіантний шлях вибирають насамперед люди, що не мають легальної можливості для самореалізації в умовах сформованої соціальної ієрархії, чия індивідуальність придушується, фруструюча енергія блокується. Вони не вважають загальноприйняті норми порядку природними і справедливими, не можуть зробити кар'єру, змінити свій соціальний статус через легітимні канали соціальної мобільності. Усе це неминуче приводить їх до внутріособистісного конфлікту.

	В Україні на стан різних форм девіантної поведінки великий вплив робить перехід до ринкових відносин і поява таких феноменів, як конкуренція, безробіття, інфляція. Дисфункції політичних інститутів, що виростають з дезорганізації суспільства, часто зв'язані зі зміною форм державного правління, в умовах ослаблення легітимності державної влади можуть викликати ріст політичних, тобто протидержавних, злочинів (насильницьке захоплення або утримання влади, насильницька зміна конституційного ладу, публічні заклики до такої зміни, тероризм і т.п.). Злочинність функціонально зв'язана з протіканням соціальних процесів, що визначають характер і напрямки суспільного розвитку, зміст соціальних змін.

	Ступінь досконалості закону відносна, оскільки суспільство мінливе. Соціальні ідеали (цінності), чекання, загальноприйняті правила, норми, як і критерії девіантної поведінки, згодом міняються. Якщо процес соціалізації і соціальний контроль відповідають за збереження соціокультурного коду, функцію соціального спадкування в процесі суспільного розвитку, то девіація - за функцію соціальної мінливості, пристосовності індивіда і всього суспільства до нових умов.

	В третьому розділі проведено соціологічний аналіз поширеності молодіжної наркоманії в Україні і Харківському регіоні, тому що наркоманія - це насамперед молодіжна проблема, більш 60% наркоманів уперше пробують наркотики у віці до 19 років.

	Виготовлення та розповсюдження наркотичних речовин в Україні стало предметом вигідного бізнесу. Аналіз ситуації зв'язаної з поширенням наркоманії в Україні показує, що протягом усього періоду спостережень відбувався безперервний ріст захворюваності як по Україні в цілому, так і у всіх окремих її областях. При цьому особливо великий темп поширення епідемії був у промислово розвитих областях сходу і півдня країни.

	Точну кількість осіб, що зловживають наркотиками в нашій країні, визначити навряд чи можливо через недосконалість системи соціального контролю, але за деякими оцінками в 1994 р. їхнє число могло скласти від 1 до 3% усього населення України. Більшість наркоманів (до 70%) - це молоді люди у віці до 30 років. Співвідношення чоловіків і жінок складає приблизно 10: 1 (на Заході - 2:1).

	В роботі було розглянуто теорію девіантної поведінки, поняття "норми" і його зв'язок з девіантною поведінкою, форми і засоби соціального контролю корекції поведінки індивідів і груп, основні форми девіантної поведінки (злочинність, алкоголізм, наркоманію, суїцид, проституцію). Було проведено соціологічний аналіз молодіжної наркоманії в Україні, порівняльний аналіз епідеміологічної ситуації поширення наркотиків у Харківському регіоні із ситуацією в Україні в цілому, проаналізовано фактори, що впливають на поширення наркоманії в Україні.

	


Список використаної літератури



	Аванесов Г.А. Криминология и социальная профилактика. - М., 1980.

	Андреева Г.М. Социальная психология. Учебник для высших учебных заведений. - Г.: Аспект Пресс, 2000.

	Бандура А., Уолтерс Р. Подростковая агрессия. Изучения влияния воспитания в семейных отношениях. - Г.: Апрель Пресс, Изд-во Эксмо-пресс, 1999.

	Божович Л.И. Проблемы формирования личности. - Г.: Изд-во "Институт практической психологии", Воронеж: НПО "МОДЭК", 1995.

	Вековая и педагогическая психология. Учеб. пособие для студентов пед. ин-тов. Под ред. проф. А.В. Петровского.Г., "Образование", 1973.

	Волков Ю.Г., Добреньков В.И., Нечипуренко В.Н., Попов А.В. Социология: Учебник. - М.: Гардарики, 2000.

	Волков Ю.Г., Мостовая И.В. Социология. - М.: Гардарики, 1998.

	Выготский Л.С. Педология подростка. Соб. соч.Г., 1984, том 4.

	Габиани А.А. На краю пропасти: наркомания и наркоманы. М., 1990. С.156

	Габиани А.Л. Наркотики в среде учащейся молодежи // Социологические исследования. 1990. № 9. С.90-91

	Гилинский Я.И. Социология девиантного поведения и социального контроля // Социология в России / Ред.В.А. Ядов.2-е изд. М., 1998.

	Гилинский Я.И., Смолинский Л.Г. Социодинамика самоубийств // Социологические исследования. 1988. № 5. С.62

	Голод С.И. Проституция в контексте изменений половой морали // Социологические исследования. 1988. № 2. С.66

	Гофман А.Б. Семь лекций по истории социологии. - М., 1995

	Грэйс Крайг Психология развития. - Спб.: Издательство "Питер", 2000.40

	Гуревич П.С. Психология. - М: Знание, 1999.

	Данилин А., Данилина И. Героин. - "Врачи предупреждают" - М.: ЗАО Изд-во Центрполиграф", 2000.

	Данилин А., Данилина И. Как спасти детей от наркотиков. - "Врачи предупреждают". - Г.: ЗАО Изд-во "Центрполиграф", 2000.

	Дружинин В.Н. Психология общих способностей. - Спб.: Питер Ком, 1999.

	Дюркгейм Э. Самоубийство: Социологический этюд.М., 1994.

	Зимняя И.А. Педагогическая психология: Учебн. пособие. - Ростов н\Д.: Изд-во "Феникс", 1997.

	Иванов В.Н. Девиантное поведение: причины и масштабы // Социально-политический журнал. - 1995. - № 2.

	Ковальова А.И., Луков В.А. Соціологія молоді: Теоретичні питання. - Г.: Социум, 1999.

	Комісарів Б.Г., Фоменко А.А. SOS: наркоманія. - Ростов н\Д: вид-во "Феникс", 2000.

	Коэн А. Исследование проблем социальной дезорганизации и отклоняющегося поведения // Социология сегодня. - М., 1965.

	Коэн А. Содержание делинквентной субкультуры // Социология преступности. М., 1966

	Курганов С.М. Мотивы действий несовершеннолетних правонарушителей // Социологические исследования. 1989. № 5. С.61

	Окружающая среда и здоровье населения Украины". (http://sci. aha.ru/ATL/)

	Ланцова Л.А., Шурупова М.Ф. Социологическая теория девиантного поведения // Социально-политический журнал. - 1993. - № 4.

	Лунеев В.В. Преступность в XXI веке: Методология прогноза // Социологические исследования. - 1996. - № 7.

	Льюис К.С. Христианское поведение // Иностранная литература. 1990. № 5.С. 208 М.: Юрид. Лит., 1988. - 176 с.

	Н.П. Дубинин, И.И. Карпец, В.Н. Кудрявцев. Генетика, поведение, ответственность. М.: Политиздат., 1982. - 301 с.

	Осипова О.С. Девиантное поведение: благо или зло? // Социологические исследования. - 1998. - № 9.

	Петелин Б.Я. Организованная преступность несовершеннолетних // Социологические исследования. 1990. № 9. С.94

	Проблемы, дискуссии, предложения. Проституция и преступность. Психология. - М: Проспект, 1999.

	Радугин К.А. Социология: курс лекций. - М.: Центр, 2000.

	Смидович С.Г. Самоубийства в зеркале статистики // Социологические исследования. 1990. №4.

	Социология. - Ростов-н/Дону: Феникс, 1999.

	Стариков Е. Маргиналы, или размышление на старую тему: "Что с нами происходит?" // Знамя. 1989. № 10. С.133

	Тощенко Социология. М: “Прометей”., 1994. - 383 с.

	Шихирев П.Н. Жить без алкоголя? Социально-психологические проблемы пьянства и алкоголизма. М., 1988. С.4

	


Аннотация

	

	Работа посвящена анализу теории девиантного поведения. Автор рассматривает понятие девиантного поведения, анализирует причины его возникновения, его конкретные формы (наркоманию, преступность, алкоголизм, проституцию, суицид) их социальные последствия, особенности девиантного поведения молодежи.

	В работе содержится социологический анализ распространенности молодежной наркомании в Украине и Харьковском регионе. Эмпирическую базу третьего раздела составили материалы социологических исследований Государственного Центра социальных служб для молодежи.


Annotation



	The work is devoted to the analysis of deviant behaviour theory. The author examines the concept of deviant behaviour, analyses the reasons of its origin, concrete forms (drug addiction, criminality, alcoholism, prostitution, suicide) and its social consequences, specific features of deviant behaviour of young people.

	The work contains sociological analysis of youth drug addiction level in Ukraine and Kharkov region. Empirical base of the third chapter is built upon materials of sociological researches of State Center of social services for young people.

	


Анотація

	

	Робота присвячена аналізу теорії девіантної поведінки. Автор розглядає поняття девіантної поведінки, аналізує причини її виникнення її конкретні форми (наркоманію, злочинність, алкоголізм, проституцію, суїцид) їхні соціальні наслідки, особливості девіантної поведінки молоді.

	У роботі міститься соціологічний аналіз поширеності молодіжної наркоманії в Україні і Харківському регіоні. Емпіричну базу третього розділу склали матеріали соціологічних досліджень Державного Центра соціальних служб для молоді.