Із педагогічної скарбниці Софії Русової

2





Зміст

Вступ

«Душа дітей, їх задоволення — от що чарувало мене»

«Саша Ангел»

Порятунок «Кобзаря»

«Треба, щоб Русова цілу Європу об'їхала й розповіла про стан України»

«Ніжним серцем відчула горе й кривду народу...»

Із педагогічної скарбниці Софії Русової

Твори Русової

Основні ідеї

Використана література






Вступ

Лише за незалежної України ім'я видатного педагога Софії Русової, яка все своє життя присвятила творенню національної системи виховання, повернулося на рідну землю. Дуже прикро, що кілька поколінь вихователів і вчителів нічого не чули про цю талановиту дочку України. Дослідники ж вважають, що за обсягом і рівнем просвітянської роботи Русова стоїть на одному щаблі з Оленою Пчілкою і Христиною Алчевською, а за силою і пристрастю, з якими звучало її слово на захист духовності української культури, Софію Русову можна порівняти з Лесею Українкою.

Як сталося, що дочка шведа й француженки (дівоче прізвище Ліндфорс) зробила для України більше, ніж дехто із словесних ратаїв рідної мови й культури? Софія полюбила Україну всім серцем і була переконана: «Найдорожчий скарб у кожного народу — його діти, його молодь, й що свідоміше робиться громадянство, то з більшою увагою ставиться воно до виховання дітей, до забезпечення їм найкращих умов життя».



«Душа дітей, їх задоволення — от що чарувало мене»



Народилася Софійка 18 лютого 1856 року в селі Олешня на Чернігівщині. П'ята дитина в сім'ї, вона була такою кволою, що ніхто не сподівався, що виживе. Серед благодатної природи минуло дитинство. Зразкову родину Ліндфорсів поважали сусіди і селяни, проте щастя було недовгим. Коли Софійка була зовсім маленькою, померли її сестра Наталя і брат Володя. Від туги і горя тяжко захворіла й невдовзі померла мати. Діти залишилися під опікою батька, Федора Ліндфорса, який справою свого життя вважав безкорисливе служіння народові. Визволенню селян з кріпацтва Ліндфорс віддавав усі свої сили.

Проти нього згуртувалися місцеві землевласники, усіляко чинячи опір діям справедливого мирового посередника. Батько, тяжко переживаючи цю ситуацію, відмовився від посади. Проте викликав з Петербурга свого сина Олександра Ліндфорса, який у той час навчався у Пажеському корпусі. Але чернігівське панство ополчилося і на молодого Ліндфорса, фактично змусивши родину віддати землю в оренду й перебратися до Києва.

Так Софійка запізналася з новим для неї міським життям. Навчається у Фундуклеївській гімназії, знайомиться з новими людьми.

«Серед гостей особливо близьким було молоде подружжя Старицьких — Михайло Петрович і Софія Віталіївна,— зазначає дослідниця Олена Проскура.— З цією щирою й сердечною дружбою в родинне життя Ліндфорсів уперше ввійшов свідомий український елемент».

Проте взимку 1871 родину спіткало горе: раптово помирає батько. Зовсім юна Софія залишилася круглою сиротою. Перед нею, утім, як і перед сестрами, постало питання: як бути далі? Як заробляти на життя? Від батька дівчата успадкували прагнення безкорисливо служити людям. Тому разом із сестрою Марією вирішують присвятити себе школі. По науку їдуть до Петербурга, вивчають педагогічну літературу — твори Песталоцці, Руссо, Дістервега, Фребеля. Отже, вибір зроблено.

У своїх «Споминах» Софія Федорівна згодом напише: «Скільки разів пізніше я каялася, коли буденна педагогічна праця мене не задовольняла! Скільки разів я залишала її, шукала задоволення в літературній роботі, але для цього мені не вистачало здібностей, а життя знову в різних обставинах кликало мене до цієї «педагогіки». Я в ній теж шукала постійно чогось мистецького, творчого, ухиляючись від усякої традиційності, формалізму... Я ненавиділа рутину, формальну дисципліну. Може, в цьому були й мої помилки, й мій успіх. Душа дітей, їх задоволення — от що чарувало мене».



«Саша Ангел»



Софії разом із сестрою Марією вдалося втілити в життя своє бачення, як виховувати дітей. У 1871 році в Києві відкрився перший дитячий садок. Серед вихованців були здебільшого діти з родин інтелігенції, зокрема, двоє дітей Старицьких. Малята перебували в садку до другої години ночі. Сестри не шкодували свого часу, готуючись до занять зі своїми вихованцями. Незабаром садок переїхав до нового просторого приміщення (нині це вул. Богдана Хмельницького, 21).

Через Старицьких сестри Ліндфорс знайомляться з композитором Миколою Лисенком, а вже з 1872 року вони є повноправними членами українського товариства, майбутньої «Старої Громади», до якої належали Павло Чубинський, Михайло Старицький, Микола Лисенко, Володимир Антонович, Ольга О'Коннор, Павло Житецький, Федір Вовк, Михайло Драгоманов із сестрою Ольгою.

Громадська робота приносила Софії ще більше задоволення, бо вона познайомилася з Олександром Русовим. Молоді люди взаємно симпатизували один одному. «Він перший відкрив мені красу української народної пісні,— напише пізніше Софія Федорівна,— заговорив до мене українською мовою і без довгих промов і пояснень збудив у мене ту любов до нашого народу, що вже ніколи не покидала мого серця й керувала всією моєю працею довгі літа».

За чудовий голос і добру, веселу вдачу Лисенко і Чубинський називали Русова «Саша Ангел». Поступово дитячий садочок сестер Ліндфорс ставав осередком національної культури. На пропозицію Михайла Старицького у вечірні години, коли діти розходилися по домівках, тут відбувалися заняття аматорського драматичного гуртка, першою виставою якого була «Різдвяна ніч» у постановці Старицького й Чубинського. Вона видалася настільки вдалою, що режисери почали клопотатися про те, аби перенести цю виставу на сцену міського театру. Спільні інтереси, любов до музики все більше зближували Олександра і Софію.

Тож коли Русов вирушає до Петербурга удосконалювати свою педагогічну освіту, Софія їде за ним. У 1874 році в Петербурзі вони одружилися.

Композитор Микола Лисенко підніс молодятам весільний подарунок — власну рапсодію на пісню «Золоті ключі».



Порятунок «Кобзаря»



У Петербурзі Русови цікавилися політичним життям, відвідували мистецькі «вівторки» в Костомарова. Саме тоді вийшов горезвісний Валуєвський указ із відомою фразою: «никакого малороссийского языка нет, не было й быть не может». Українське слово переслідувалося й заборонялося.

Саме в цей час колеги й друзі покладають на Олександра Русова надзвичайно складну й відповідальну місію — врятувати від загибелі заборонені рукописні вірші Тараса Шевченка й надрукувати за кордоном увесь «Кобзар» без цензурних скорочень.

Протягом 1875–76 років подружжя здійснило в Празі всю роботу, пов'язану з підготовкою й виданням двох томів «Кобзаря», а потім і перевезенням його через кордон на батьківщину. Уже самим тільки цим вчинком Русови вписали власну сторінку в історію української культури.

Куди б не закидали Русових життєві обставини — в Єлисаветград чи Харків, Одесу, Херсон чи Вінницю, в їхньому гостинному домі завжди знаходили підтримку представники свідомої інтелігенції. Коли в Херсоні гастролювала трупа Кропивницького, гостями Русової були Марія Заньковецька, Микола Садовський, Панас Саксаганський. Вона дружила з поетесою Чайкою Дніпровою, професором Дмитром Багалієм, письменником Панасом Мирним.

У 1908 році Олександр Русов дістав запрошення з Києва від директора Комерційного інституту Довнар-Запольського викладати статистику. Софія щаслива: збулася її мрія жити й працювати в Києві. У 1910 році Русова ввійшла до складу вчительської колегії комерційної школи й учительського товариства під директорством професора П. Холодного. У Комерційному інституті вона викладає французьку мову. У той час у педагогічному житті сталася знаменна подія — почав виходити педагогічний журнал «Світло». Його організував талановитий молодий учитель з Полтавщини Григорій Шерстюк, співредакторами були Софія Русова і Спиридон Черкасенко.



«Треба, щоб Русова цілу Європу об'їхала й розповіла про стан України»



За кордоном Русова цікавилася роботою дитячих садків. Зокрема, у Берліні знайомилися з домом Фребеля — Песталоцці, вивчала праці цих видатних педагогів. Директор Фребелівського інституту, відомий російський педагог В. Фльоров запросив Софію Федорівну викладати курс дошкільного виховання. Відтоді й до останніх днів життя Софії Русової тісно пов'язане з педагогікою.

Після Лютневої революції 1917 року секретарем освіти в першому українському уряді був призначений Іван Стешенко. На його пропозицію Софія Федорівна очолила два відділи — позашкільної освіти й дошкільного виховання, Працювала з величезним ентузіазмом. Під її керівництвом у Фребелівському інституті був організований український відділ. Та після того як Центральна Рада змушена була евакуюватися, політична ситуація різко погіршилася. У 1919 році міністерство освіти опинилось у Кам'янці, де на той час був відкритий Перший український університет на чолі з ректором Іваном Огієнком.

Після перемоги більшовиків, згадувала Русова, викладачів Кам'янецького університету примушували замість лекцій копати буряки, працювати на городах. Запам'ятався випадок, коли ректорові університету, математикові Федоріву, літньому, поважному чоловікові, який прийшов до їдальні зі своїми глечиками, відмовили в обіді, оскільки він не виходив на польові роботи. Починався страшний терор, знищення інтелігенції. Софія Федорівна не могла далі перебувати в атмосфері шпигунства, доносів, страху й недовіри. Вона змушена була емігрувати.

Коли в Подебрадах (Чехія) була заснована Українська Академія, професор Русова дістала туди запрошення. У цей же час у Гаазі відбулися збори Інтернаціональної Жіночої Ради, куди Українська Жіноча Рада делегувала Софію Федорівну. «Треба тепер, щоб Русова цілу Європу об'їхала й розповіла про стан України»,— говорив з цього приводу Симон Петлюра. І вона несла світові правду про те, що коїться в Україні. Розповідала про голод, винищення селянства, терор проти національно свідомої інтелігенції.

У 1923 році один з найвизначніших організаторів культурного життя української еміграції в Чехії Микита Шаповал поділився із Софією Русовою ідеєю створення в Празі Українського педагогічного інституту імені Михайла Драгоманова. Софія Федорівна бере активну участь у розробці організаційних питань, висловлює свої пропозиції. Русовій доручається викладання педагогіки.





«Ніжним серцем відчула горе й кривду народу...»



У 1945 році перевидано книжку Софії Русової «Наші визначні жінки», яку вона написала з нагоди ювілею Українського Жіночого Конгресу 1934 року. У передмові Олена Кисілевська, зокрема, зауважувала, що Софія Федорівна «ніжним серцем відчула горе й кривду народу, серед якого жила, і так полюбила його, що стала найкращою донькою України». Хоч би які роботи вийшли з-під пера Софії Русової, усі вони позначені глибоким гуманізмом, розумінням національної особливості українських дітей. Саме Софія Федорівна вперше ознайомила українську педагогічну громадськість з основними принципами своєї сучасниці, видатного італійського педагога Марії Монтессорі (1870–1952).

Софію Федорівну захоплювало в методиці Монтессорі уважне ставлення до дитячої душі, яке потребувало індивідуального підходу. Опрацьовуючи власну концепцію дошкільного виховання, Софія Русова творчо використовувала здобутки світової педагогіки, зокрема Марії Монтессорі. Вона поділяла думку про те, що маленьку дитину важливо навчити відчувати, сприймати різноманітні ознаки предметів довкола неї, привчати змалечку до самостійних занять.

На основі аналізу філософських, психологічних і педагогічних праць вітчизняних і зарубіжних авторів Софія Федорівна доходить висновків: гармонійну людину можна виховати за умов, що виховання буде індивідуальним, національним, вільним.

Немовби про нашу нинішню ситуацію Софія Русова писала: «Мало ще мати вихователів з відповідною науковою підготовкою, треба, щоб усе громадянство розуміло велику вагу виховання й утворювало найкращі задля цього умови».

Обстоюючи ідею українського дитячого садка, Софія Русова орієнтувалася на сучасні досягнення педагогіки й психології та умови розвитку дитини. Дитячий садок, писала вона, має бути весь пройнятий національним духом свого народу. Велику увагу приділяла естетичному вихованню: «Це такий фактор, який має впливати на розвиток наших дітей, щоб найкраще викликати в них творчість в цьому напрямі».

Загалом ідея плекання творчої особистості опрацьовується в більшості творів Софії Федорівни. Так, у книжці «Нова школа» різні види занять (спостереження, читання, оповідання казок) вона пропонує поєднувати з малюванням, аргументуючи це таким чином: «Малюнок дитячий — це мова дитяча, щира й самостійна». У книжці «Дошкільне виховання» Русова зазначає, що виявленню творчих сил дитини сприяє приємна атмосфера: «Якнайбільше ухиляймося від критики, бо вона шкідливо відбивається на дитині». У праці «Нова школа» Софія Русова наголошує на важливості дитячих свят: «В кожнім святі треба єднати народне, національне, фольклорне з загальнокультурним і давати щось естетичне, красне й радісно-веселе. В радощах лежить усе світле, що зазнає дитина в своїй молодості, що дає потім втішний спомин дорослому». Без знання рідної мови неможливий загальний розвиток дитини — переконана педагог. Саме тому таке велике значення у вихованні малят мають фольклорні твори. Особливу увагу приділяла Софія Федорівна розвиткові мовлення дошкільнят, оскільки мова змалку виховує душу й серце дитини.

Шкода, що такий багатющий скарб, який залишила по собі Софія Русова, тривалий час залишався за сімома печатками. Утім, така доля спіткала всіх, кого затаврували як «українських буржуазних націоналістів». Дослідники спадщини Софії Русової відзначають: її феномен полягає в тому, що в ній поєдналися глибокий психолог, педагог і методист одночасно.

Ідеї Русової актуальні й нині. Утім, як можуть вони застаріти, якщо й досі не створено справжньої національної школи? У книжці «Нова школа» вона наголошувала, що школа — найдорожчий скарб кожного народу, це «ключ золотий», що розмикає пута несвідомості, це шлях до волі, до науки, до добробуту. Глибоко переймалася вона болями українського народу, який ніколи не мав справжньої незалежності й ціною величезних зусиль і втрат намагався зберегти почуття національної гідності.

...На своєму 75-річному ювілеї, що урочисто відзначався в 1931 році світовою і українською громадськістю, Софія Федорівна говорила про особливе значення в її житті двох людей — Михайла Драгоманова та свого чоловіка Олександра Русова.

Померла Софія Русова 5 лютого 1940 року в Празі. Похована на Ольшанському цвинтарі недалеко від могили Олександра Олеся. Її нащадки розкидані по всьому світу: живуть у Монреалі, Празі, Філадельфії, Москві, Санкт-Петербурзі. Від Софії Федорівни вони успадкували палку прихильність до України, знання рідної мови й бажання нести її у світ широкий...








Твори Русової

Русова — співробітник численних наукових і популярних журналів — українських і російських, автор праць головно з педагогічних питань (зокрема дошкільного виховання), але також з літератури і мистецтва.

Найважливіші праці:

«Початкова географія».-СПб,1911.

«Методика початкової географії».-К.:Українська школа,1918.

«Дошкільне виховання» (1918)

«Перша читанка для дорослих, для вечірніх та недільних шкіл» (1918)

«Методика колективного читання» (1918)

«Єдина діяльна (трудова) школа» (1923)

«Теорія і практика дошкільного виховання» (1924)

«Дидактика» (1930)

«Сучасні течії в новій педагогіці» (1932)

«Роль жінки в дошкільному вихованні» (1934)

«Дещо про дефективних дітей» (1935)

«Мої спомини».-Львів,1937

«Моральні завдання сучасної школи» (1938)

підручники з географії і французької мови;

спогади («Мої спомини», 1939), «Наші визначні Жінки» (1934; друге видання 1945).

Русова дала огляд української літератури в «Истории России в 19 ст.» (т. 4, 1908), зокрема огляд творчості Григорія Квітки-Основ'яненка, досліджувала драматичну творчість Спиридона Черкасенка, Олександра Олеся та ін., музику Миколи Лисенка та дитячу літературу.

2004 року на замовлення Державного Комітету з інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України в серії соціально значущих видань видрукувано книгу Софії Русової «Мемуари. Щоденник».




 Основні ідеї

Найважливіші принципи педагогічної концепції Русової:

гуманізм

демократизм

народність

природовідповідність

культуровідповідність

особистісно орієнтований підхід

соціальна обумовленість виховання

загальнолюдські цінності

Центральне місце в багатогранній педагогічній спадщині вченої займає концепція української національної системи освіти і національного виховання, в межах якої отримали своєрідну інтерпретацію найважливіші, фундаментальні теоретико-методологічні проблеми — мета, завдання, зміст, методи, принципи, форми освіти, навчання й виховання.

Ідея національного виховання — головна й визначальна в педагогічній концепції С.Русової, яка в методологічному плані набуває основної й найважливішої закономірності розвитку теорії і практики освіти, школи, виховання.

У центрі педагогічної концепції вченої перебуває дитина з її природженими задатками, здібностями, можливостями, талантами.

Головне завдання виховання — забезпечення розвитку відзначених чинників, а також національної самосвідомості і загальнолюдської моралі; формування соціально зрілої, працелюбної, творчої особистості, здатної до свідомого суспільного вибору і збагачення інтелектуального, духовного, економічного, соціально-політичного і культурного потенціалу свого народу.

Концепція рідної української школи

Успішно вирішувати ці завдання покликана рідна українська школа — школа рідної мови, гуманна й демократична, в якій вся структура, система, мета й завдання, зміст і методи, принципи і форми, сам дух наповнені ідеєю українства, забезпечення всебічного і гармонійного розвитку дитини.

Система освіти, школа, виховання, за Русовою, повинні здійснюватися, насамперед, згідно з принципом природовідповідності виховання, який передбачає, що виховання повинно ґрунтуватися на науковому розумінні природних і соціальних процесів, узгоджуватися з загальними законами розвитку природи і людини.

Виховні принципи

Заслуговують на увагу погляди Русової на проблеми розумового, морального, естетичного, трудового, дошкільного, сімейного виховання, підготовки вихователів дитячого садка, вчителя нової української школи та ін.

При розв'язанні проблем розумового виховання вчена була більш схильна до ідеї виховання розуму дитини в процесі природної, активної самостійної діяльності, хоч й не заперечувала й іншої — виховання розуму розвиваючої особистості повинно грунтуватися на узагальненому досвіді людства, сконцентрованому в науці, техніці, культурі, мистецтві, практиці.

Розум повинен керувати всією духовною діяльністю людини, а отже необхідне виховання розуму.

Відведення провідної ролі моральному вихованню у здійсненні загальної мети виховання — «витворити… людину в найкращому значенні цього слова», звучить лейтмотивом у багатьох творах С.Русової, виражаючи гуманістичну спрямованість її педагогічних ідей. Моральне виховання дітей, за її переконанням, може бути ефективним лише тоді, коли воно має цілеспрямований характер і здійснюється планомірно, починаючи з наймолодшого віку дитини, грунтуючись на національній основі.

Головними завданнями морального виховання вчена вважала розвиток у дітей високих моральних почуттів, вироблення в них шляхом безпосередньої участі в добрих і корисних справах відповідних моральних навичок і моральної поведінки, а також формування моральної свідомості, стійких моральних переконань.

Надзвичайно цікавими і корисними для теорії і практики сучасної школи є пропоновані С.Русовою шляхи і засоби морального виховання. За допомогою виховання вчена пропонувала поступово поширювати коло дитячої любові. Спочатку природжену любов до матері перенести на батька, потім на інших рідних — дідуся, бабусю, брата, сестру та ін., далі на вчителя, товаришів по школі і садку і т. д. Так, поширюючи свою любов все далі й далі, дитина на певному етапі свого розвитку починає відчувати любов до свого народу, своєї нації, врешті до всього людства. Намагання поширити любов до людей усього світу зайвий раз свідчать про гуманні й демократичні прагнення С.Русової.

Софія Русова справедливо вважається класиком вітчизняного дошкільного виховання, про що красномовно свідчать її твори «Теорія і практика дошкільного виховання», «Дитячий сад на національнім грунті», «Дошкільне виховання», «Нова школа соціального виховання», «Націоналізація дошкільного виховання», «Нові методи дошкільного виховання», «Роль жінки у дошкільному виховання» та інші, а також подвижницька практична діяльність у галузі дошкільного виховання.




Використана література

Берегиня української національної школи. До 140-річчя від дня народження С. Ф. Русової. 1856—1940 // Календар знаменних і пам'ятних дат на 1 кв. 1996 р. — с. 82.

Берегиня української національної школи: Урочистості до 135-річчя від дня народження // Рідна школа. — 1991. — № 2. — с. 86 — 87.

Богуш А. Біологічне та соціальне у поглядах С. Русової на виховання. // Дошкільне виховання. — 1996. — № 9. — с. 8 — 9.

Гонюкова Л. В. Спогади Софії Русової //Український історичний журнал. — 1999. — № 5. — с. 133 — 148.

Гураш Л. Виховувати малят на засадах педагогіки Софії Русової // Дошкільне виховання. — 1998. — № 4. — с. 22 — 23. — Бібліогр.: 7 назв.

Гураш. Л. Софія Русова — «апостол Правди і Науки» // Дошкільне виховання. — 2001. — № 2. — с. 10 — 11.

Дацюк Г. Софія, бо мудра // Початкова школа. — 1992. — № 1. — с. 59, 61.

Дворецька В. Присв'ячується Софії Русовій // Дошкільне виховання. — 2001. — № 2. — с. 11.

Джус О. В. Творча спадщина Софії Русової періоду еміграції / Прикарпатський ун-т ім. Василя Стефаника. — Івано-Франковськ, 2002. — 260 c.

Дичек Н. П. С. Ф. Руосва і зарубіжна педагогіка // Педагогіка і психологія. — 1996. — № 3. С. 169 — 177.

Живодьор В. та ін. Видатні українські педагоги ХХ століття: Про національні основи виховання та традиційні народні моральні заповіді // Шкільна б-ка. — 2003. — № 7. — С.62-63.

Зайченко І. Листи Олександра та Софії Русових до Михайла та Віри Коцюбинських // Київська старовина. — 1999. — № 5. — с. 70 — 81.