Егейське мистецтво

У розвитку культури народів, що жили біля Середземного моря, велику роль зіграла егейська культура. Вона розвивалася на островах і берегах Егейського моря, в східній частині Середземномор'я, протягом майже двох тисяч років, з 3000 до 1200 р. до н. е. - одночасно з мистецтвом Єгипту і Двуречья. Центром егейської культури був острів Кріт. Вона захоплювала також . Кікладські острови, Пелопонес, де знаходилися міста Мікени, Пилос і Тиринф, і західне узбережжя Малої Азії, в північній частині якого знаходилася Троя. Егейську культуру називають також крито-мікенською.

Про Егейський світ збереглася пам'ять в легендах і міфах Древньої Греції, а оповіді про древню Троє - в епосі Гомера. Ніхто не сумнівався в легендарному характері відомостей про догрецьких мешканців грецької землі, поки в другій половині 19 ст. німецький археолог Генріх Шлиман не розкопав на Гиссарликском пагорбі реальні залишки гомерівської Трої, хоча він і не зумів розібратися, який з розкопаних їм культурних шарів відносився до часів, описаних в "Іліаді".

Услід за тим в 70-х і 80-х рр. 19 ст. в результаті розкопок Г. Шлимана і В. Дерпфельда на Пелопоннесском півострові була відкрита мікенська культура. На початку 20 ст. англійський археолог А. Еванс зробив свої вражаючі відкриття на Кріті. Химерний і дивний світ, давно забутий людством, несподівано виник перед очима людей 20 ст.. Вивчаючи розкриті їм художні скарби Кносского палацу, а також розкопаних іншими археологами древніх крітських міст Гурнии і Феста, Еванс першим став розглядати культуру Кріта в зіставленні і у зв'язку з культурами Єгипту і інших країн Древнього Сходу. Він запропонував і періодизацію егейської культури, в достатній мірі умовну, оскільки вона була заснована на послідовній зміні форм крітської кераміки, але і досі загальноприйняту. Еванс розділив історію Егейського світу на три великі періоди і кожен з них у свою чергу на три субперіоди; він назвав їх мінойськими| по імені легендарного царя Кріта - Міноса. Егейська писемність досі повністю але розшифрована, що значною мірою утрудняє вивчення егейської культури. Але тут велику допомогу надає зіставлення археологічних знахідок і відповідних згадок в старогрецьких літературних творах, а також відомостей, знайдених в єгипетських і передньоазіатських| текстах.

Початок культури на Кріті сходить до неоліту. До передісторії егейської культури відносяться і розкопані ще Шлиманом в 1871 р. найбільш древні "догомерівські|" міста з дванадцяти що послідовно існували на Гиссарликском пагорбі міст, так звані перша і друга Троя, датовані 3 тисячоліттям до н. е. У своєму розвитку егейська культура дійшла до складання ранньорабовласницького| суспільства. Найшвидше цей розвиток йшов на Кріті.

Місце розташування Кріта в центрі східної частини Середземного моря створювало виключно сприятливі умови для розвитку торгівлі і мореплавства. В ті часи Кріт був родючим, покритим щедрими лісами і густо населеним островом, його гавані були добре захищені від бурь. Вже в ранньомінойський| період (3 тисячоліття до н. е.) крітські кораблі проникали на Мелос, Фору, Делос і інші острови Егейського моря.

Близько 2000 р. до н. е. на Кріті були зведені перші палаци військових вождів. Деякі з них, як перший палац і палац Кносский в Маллии, були добре укріплені стінами і вежами, інші, як палац у Фесті, що стояв на крутому пагорбі, не мали укріплень.

Біля середини 18 ст. до н. е. на Кріті сталася якась катастрофа, характер якої досі не ясний. Деякі дослідники пояснюють її сильним землетрусом, інші - військовим нашестям, подібним до нашестя гіксосів в Єгипті, треті вважають причиною катастрофи якесь велике соціальне потрясіння. Але егейська культура але була знищена; навпаки, з початку 17 ст. до н. е. почався новий її розквіт, що супроводжувався розквітом мистецтва. Наступив період могутності Кріта, сильної морської держави, що отримала панування в східній частині Середземного моря.

Під час цього розквіту (по Евансу - у кінці средньомінойського| періоду і початку пізньомінойского) мистецтво Кріта створювало численні твори високої художньої гідності: надзвичайно своєрідну архітектуру, дуже динамічну, виконану живописними і світловими ефектами; декоративний живопис, яскравий і барвистий, вражаючий сміливістю малюнка і різноманітністю сюжетів, а іноді і реалістичною спостережливістю; кераміку, прикрашену з винятковим багатством фантазії; витончено нарядну дрібну пластику і різьблені камені. Мистецтво Кріта, розквіт якого співпадає з твердженням і високим підйомом Нового царства в Єгипті, в цілому близько до мистецтва країн Древнього Сходу; проте в нім немає монументальності, немає строгого, спокійного ритму і симетрії.

Розкопки на Кріті дали передусім багато залишків архітектури. Найбільш значним архітектурним пам'ятником Древнього Кріта є Кносский палац. Це великий архітектурний комплекс, що створювався протягом декількох століть, випробував декілька землетрусів і інших катастроф. Розміри палацу, його заплутаний план і прекрасне внутрішнє убрання виробляли на навколишні народи величезне .враження, і згадки про нього прийняли згодом легендарні форми. Грецькі міфи про загадковий Лабіринт і про його хазяїна, людино-бикові Мінотаврові, були пов'язані з Кносским палацом. Ще в самому кінці 19 ст. цей палац вважався вигадкою народної фантазії; ніхто тоді не думав, що він буде знайдений насправді.

Перші будівлі в Кноссе виникли, як вже говорилося, близько 2000 р. до н. е. Увесь палацовий комплекс склався остаточно близько 1600 р. до н. е|". коли він займав найбільшу територію. Але і після цього тривали різні добудови і перебудови.

В період розквіту крітяни почували себе в цілковитій безпеці від нападу з моря| і тому вже не будували кріпосних стін навколо міста в палацу. Центральне місце в Кносском палаці  займав великий (52,5 м в довжину) прямокутний двір; з усіх боків до нього примикали побудовані в різний час палацові приміщення, переважно прямокутні; частина з них була розташована на рівні центрального двору, частина - нижче за нього, деякі - вище на один або два поверхи, в украй заплутаному чергуванні. У палаці було декілька входів; до чотирьох з них вели широкі сходи. Розташування приміщень на різних рівнях викликало необхідність безлічі сходів і пандусів. Повітря і світло поступали через численні світлові колодязі. Освітлення приміщень, таким чином, не було рівномірним. Різноманітність освітлення, так само як і розміщення кімнат, на різних рівнях сприяла живописності загального враження. Дуже велику роль грали тут і стінні розписи, що відрізняється винятковою декоративністю; контрастність колірних зіставлень цих розписів свідчить про облік художниками їх освітлення розсіяним або слабким світлом.

Ретельне вивчення розвалин палацу дало можливість зі значною долею достовірності встановити призначення приміщень, що збереглися, з яких лише небагато були великих розмірів, - переважали невеликі, затишні кімнати. Південно-східна частина палацу була зайнята житлами; тут знаходилися кімнати "цариці" (існування якої припускає Еванс), ванна, басейни для обмивань; у східній і північно-східній частині палацу розміщувалися палацові майстерні, в яких працювали ремісники, а також комори і скарбниці. У центрі західної частини палацу Еванс визначає ряд приміщень "царя", у тому числі "тронний зал", де здійснювалися, ймовірно, культові дії за участю царя-жерця; він був розписаний фресками з грифонами, що лежать серед лілій (15 ст. до н. е.). Далі до заходу знаходилися численні вузькі і довгі склади і комори, а між приміщеннями царя і центральним двором були розташовані культові приміщення і храмові| скарбниці. У північно-західній частині палацу було спеціальне місце для культових театральних вистав: майданчик, обмежений з двох сторін східцями для глядачів. Стіни палацу були складені з сирцевої| цеглини із застосуванням дерев'яного каркаса, бутової кладки і облицювання нижньої частини стін великими кам'яними плитами; окрім вапняку широко використовувалися гіпсові блоки. Однією з найсвоєрідніших особливостей егейської архітектури були дерев'яні колони, що розширюються догори, з базою з каменю або гіпсу і широкою кам'яною капітеллю (разом з такими колонами існували і прямі або такі, що звужуються догори). Стіни кімнат покривалися штукатуркою і розписувалися. Зовнішні стіни Кносского палацу були впритул оббудовані невеликими будинками городян, дво-| або триповерховими, з плоскими дахами, як видно на знайдених в Кноссе фаянсових табличках із зображенням будинків.

Святкова, підведена декоративність складає найбільш характерну рису образотворчих мистецтв Кріта. Строкатою в багатоколірним декоративним живописом по сирій штукатурці, тобто фресками, були покриті стіни палаців, громадських будівель і багатих будинків. Фрески розташовувалися на стінах у вигляді фризів або панелей. Образний і смисловий зміст крітських стінних розписів явно пов'язаний з релігійно-міфологічними представленнями. Але тлумачення окремих сцен і образів дуже ускладнене тим, що ми не знаємо ні релігії, ні міфології крітян і можемо будувати про них лише більш менш вірогідні припущення на підставі розшифрованих текстів і витворів мистецтва, що збереглися, а також порівнянь з релігією і міфологією різних народів Древнього Сходу.

Найбільш ранньою фрескою в Кносском палаці вважається так званий "Збирач шафрану" (можливо, 18 або 17 ст. до н. е.) - людська фігура (а можливо, і не людина, а мавпа), що нахилилася, посеред великих кольорів крокусу або шафрану. Непропорційна, ця плоским силуетом фігура забарвлена блакитнувато-зеленою фарбою; білі квіти, що розпустилися, зростаючі на обкреслених звивистим криволінійним контуром "гірках", яскраво виділяються на червоному фоні.

Не слідує, проте, думати, що увесь живопис Кріта мав такий умовний характер, хоча деякі особливості раннього живопису повторювалися постійно і надалі. В протилежність "Збирачеві шафрану" дуже великою реалістичною спостережливістю і при цьому особливу барвисту тонкість мають фрески кінця середньомінойського| періоду (тобто кінця 17-початку 16 ст. до н. е.) з Агиа Тріади із зображеннями рослин і тварин. У фрагменті фрески, що зберігся, з кішкою, що полює в чагарниках за фазаном, художник добре знайшов і гнучку, обережну ходу кішки і спокій фазана, що не помічає небезпеки; з чудовою декоративною витонченістю і в той же час вірністю натурі передані гілки і листя різних рослин в інших фрагментах цих фресок (мал. на стор. 143). Безпосередня свіжість сприйняття природи відрізняє і фреску "Сині дельфіни і кольорові риби" на блакитному фоні моря, на стіні одного з "приміщень цариці" в Кноссе.

Живописність і декоративність, так само як свобода і сміливість крітського живопису у кінці середньомінойського| періоду, знайшли своє вираження і у фресках, більш менш мешканців Кріта, що конкретно зображують життя. У так званій Старій вежі Кносского палацу знайдені фрагменти фрески, де дуже нашвидку, але досить наочно зображений строкатий натовп людей, що зібрався перед храмом, біля якого сидять нарядно одягнені жінки, можливо, жриці, мабуть, що жваво розмовляють. Жінки ці одягнені в сукні з широкими спідницями, стягнутими в талії, з відкритими грудьми і пишними рукавами, на волоссі, що ретельно причесало, - діадеми і намиста. Великий інтерес представляють архітектурні форми храму. Він складається з увінчаною нарядною покрівлею центральної частини на високій кам'яній основі з двома колонами, що розширюються догори, двох бічних прибудов, розташованих нижче, з однією колоною у кожної прибудови і, нарешті, двох сходів по сторонах будівлі, також з колонами. Точка зору на усю сцену узята згори, але храм (включаючи і сходи) показаний строго фронтально.

Ще цікавіша кносська фреска з "пані в блакитному", як їх назвали археологи. На верхній частині трьох жіночих фігур особи, що збереглася, намальовані в профіль, очі і груди - у фас; жінки одягнені у візерункові блакитні сукні з вузькими таліями, з відкритими грудьми і рукавами до ліктів, на їх головах діадеми і перлинні нитки, якими перевиті пасма важкого чорного волосся, частина яких падає на спину і груди, на лобі завитки. Вільно передані манірні жести повних прикрашених браслетами рук з тонкими пальцями. Обличчя жінок абсолютно однакові і маловиразні|, але в них все ж є деяке пожвавлення: перед ними, можливо, розгорталося циркове представлення або яке-небудь інше видовище.

Обидві  ці фрески дають уявлення про вигляд знатних жінок Кріта, про складність і вишуканість культури мешканців Кносского палацу, дозволяючи будувати припущення про важливе значення жінки в крітському суспільстві. У північнозахідній частині Кносского палацу знайдені фрагменти багатофігурної "фрески з табуретами", де зображені нарядно одягнені хлопці, що сидять на табуретах, і серед них дівчина в профіль з величезним чорним оком, що сміється, яскравим ротом, наповнена жвавістю і завзяттям. На ній візерункове блакитне з червоним сукня з великим бантом на шиї ззаду; на лобі - локон. Незважаючи на несподівану для мистецтва тієї епохи невимушеність і навіть вільну природність рухливих жестів або ефектних костюмів і зачісок, загальний характер усього цього живопису, проте, не виходить за межі давньосхідної урочистості і видовища, незмінно зберігаючи риси візерункової і площинної.

Серед фресок Кносского палацу, як і в усьому мистецтві Кріта, дуже значне місце займає зображення бика, що грав, мабуть, надзвичайно важливу роль в господарському житті і в релігійних і міфологічних представленнях крітян. У релігіях древніх народів усього Середземномор'я бик займав важливе місце. Розуміння цього образу змінювалося від древніх і примітивних тотемістичних представлень до уособлення в нім животворящої сили природи. Проте ніде бикові не надавалося таке велике значення, як на Кріті.

У Кноссе знайдені чудові фрески з акробатами - хлопцями і дівчатами, що стрибають через бика, що нестримно біжить. Вони усі одягнені однаково - з пов'язкою на стегнах, талії стягнуті металевими поясами. Їх рухи вільні і спритні. Підкреслені ширина грудей, тонкість талії, гнучкість і мускулистість рук і ніг. Мабуть, ці особливості вважалися ознаками краси. Можливо, що такі небезпечні вправи з розлюченим биком мали не лише видовищний, але і священний сенс. Серед крітських фресок тільки ці динамічні акробатичні сцени мають таку ж життєву правдивість, як і фрески, що зображують природу, хоча риси умовності виступають і в них досить ясно (галоп" бика, що "летить, і тому подібне).

Вже до пізньомінойського періоду (після 1580 р. до н. е.) відносяться великі декоративні розписи в так званому "коридорі процесій" Кносского палацу, де фрески були, ймовірно, .розташовані в два ряди; зберігся нижній ряд з процесією хлопців, що несуть посудини з срібла, і дівчат з музичними інструментами. Людські фігури дані тут в дуже великій мірі умовно - декоративно і площинний. Такого ж роду і знаменитий розфарбований рельєф з Кносса, так званий (по припущенню Еванса) "Цар-жрець". Цей рельєф, що не повністю зберігся і реставрувався, великий за розміром (близько 2,22 м висоти) і слабо виступаючий з фону (не більше 5 см в найбільш видатних частинах), зображує того, що йде хлопцеві в традиційному древньому костюмі (пов'язці і поясі), з тонкою талією і широкими плечима. Хода хлопця наповнена урочистістю. На голові його - корона з лілій і три що спускаються назад пера, на грудях - намисто, також з кольорів лілії. Правою рукою, стислою в кулак, він торкається грудей, у відведеній назад лівій руці тримає жезл. Він проходить серед зростаючих білих лілій з червоними тичинками і пурхаючих метеликів. Фон рельєфу - червоний. Незвичайно вишуканий і манірний стиль цього рельєфу знаходить відгуки в одночасному палацовому мистецтві Мікен і Тиринфа. Ще більш умовні і схожі на плоский візерунок розпису саркофага з Агиа Тріади, де представлені культові сцени - жертвопринесення перед двома подвійними сокирами (мабуть, що були символом священного бика) принесення дарів померлому. Схематизація, що усе більш посилюється, приводить крітський живопис вже в 15 ст. до н. е. до повного занепаду.

Складний і різноманітний шлях розвитку пройшла крітська кераміка. Найбільш ранні глиняні посудини, виконані від руки, покриті простими геометричними візерунками, звичайними для мистецтва епохи неоліту. До середини середньомінойського| періоду (приблизно 17 ст. до н. е.) мистецтво кераміки досягло високого розквіту. До цього часу відносяться вази, що дістали назву по їх першій знахідці в печері Камарес, з витонченими округлими формами, покриті чорним лаком, по якому білою і червоною фарбою нанесені великі рослинні візерунки. З часом розписи ваз стали набагато реалістичнішими. У кінці середньомінойського| періоду (кінець 17 - почало 16 ст. до н. е.) з'явилися посудини з чудовими зображеннями рослин - тюльпанів, лілій, плющивши, - виконаними темною фарбою по світлому фону. Забарвлення ваз ставало усе більш вишуканим (наприклад, вази з бузковою поливою і білими ліліями по ній).

У розписах початку пізньомінойського| періоду (16 ст. до н. е.) переважають риби, раковини наутилусів, морські зірки і тому подібне. Одним з шедеврів крітської кераміки є ваза з восьминогом з Гурнии. У цієї вази дещо розпливчата, немов текуча форма, цілком підпорядкована розпису, що зображує великий восьминіг; його еластичні щупальці|, мускулисте тіло і очі, що горять, передані вражаюче достовірно; навколо нього - водорості і корали.

Пізніше, в 15 ст. до н. е., в кераміці, як і в стінному живописі, почалося посилення схематизації. Склався так званою "палацовий стиль" - форми стали сухіше, вишуканіше|, малюнок поступово перетворився на орнамент.

До часу розквіту мистецтва Кріта, ймовірно, до 16 ст. до н. е., відносяться кам'яні, покриті рельєфом посудини, зроблені із стеатиту (жировика), : посудина з групою женців, з піснею тих, що повертаються з поля, або ритон| з сценами кулачного бою, боротьби і акробатичних сцен з биком, де, незважаючи на загальну умовність рельєфу, з великою жвавістю передані складні рухи борців або стрімкий біг розлюченого бика.

До того ж періоду блискучого розквіту крітського мистецтва відносяться знамениті золоті кубки з рельєфними зображеннями биків, знайдені в Пелопонесі, біля села Вафио. Проста форма невисоких кубків, що злегка розширюються догори, добре відповідає рельєфу, що покриває їх. Обидва кубки явно були зроблені в одній майстерні. На одному з них представлені бики, що мирно пасуться на траві серед маслинових дерев, і широкоплечий, мускулистий хлопець, що прив'язав одного з них. Вигляд биків, їх рухи, як і деталі пейзажу, свідчать про спостережливість художника і його високу майстерність. Сцени на другому кубку повні стрімкого руху. У центрі - бик, що потрапив в розставлену мережу і робить відчайдушні зусилля, щоб врятуватися: він вивертається усім тілом і судорожно витягає шию; справа - швидко втікаючий бик, ноги якого не торкаються землі; ліворуч - боротьба дикого бика з мисливцями, один з яких учепився за роги, інший, відкинутий твариною, стрімголов летить вниз. Рух розлюченого бика переданий з яскравою виразністю, але поворот його голови умовний, вона як би розпластана. Зв'язок цих зображень з релігійно-міфологічними представленнями крітян безперечний. Люди на кубках з Вафио дані так само, як на фресках і друці : ті ж худорляві, мускулисті фігури в коротких фартухах, так само туго стягнуті поясом, у високому взутті з гострими шкарпетками. Ретельно передані дерева, трава, камені, мережа з товстого крученого мотузка.

Період розквіту крітського мистецтва супроводжувався розвитком дрібної пластики. Знайдені на Кріті статуетки богинь, тримаючих в руках змій, зроблені з фаянсу або із слонової кістки, фаянсові таблички з різноколірними фігурами летких риб, раковин, кози з козеням та ін. поєднують звичайну для егейського мистецтва декоративність і вишуканість з великою часткою реалістичної спостережливості. Статуетки богинь із зміями, з їх традиційним крітським костюмом і уквітчаним убором на голові, з їх урочистою, нерухомою позою були, ймовірно, зображеннями шановної в усьому Середземномор'ї богині - покровительки усього живого, богині рослинності; змія, атрибут богині, вважалася священною істотою. Такий образ богині, відбиваючий вигляд знатного крітянина, міг скластися лише в суспільстві, що досягло ото значного соціального розшарування.

Шедевром крітської дрібної пластики можна назвати статуетку богині із зміями музею Бостона, зроблену із слонової кістки і золота (17 см висоти). Її струнка фігурка так само одягнена в довгу сукню із складками, і так же у витягнутих руках вона тримає змій. Але особа потрактована реальніше, ніж у фаянсових статуеток, і тонше модельовано. Ретельно передана мускулатура рук. Сміливістю свого рішення відрізняється статуетка із слонової кістки, в якій переданий швидкий рух акробата, що стрибає через бика. Гостра спостережливість, вірність і точність руху є і в інших зразках дрібної пластики Кріта, особливо в характерних для егейського мистецтва численних зображеннях бика.

Є підстави думати, що на Кріті існувала і велика скульптура, швидше за все дерев'яна, яка до нас не дійшла.

Занепад крітської культури в 15 ст. до н. е. під впливом, мабуть, якоїсь невідомої нам внутрішньої кризи, що супроводжувався в мистецтві швидко наростаючою схематизацією і геометризацією| форм, з найбільшою яскравістю відбився в скульптурі. Статуетки хлопців цього часу відрізняються неприродно подовженими пропорціями, примітивним зображенням тіла і особи.

Близько 1400 р. до н. е. міста Кріта були зруйновані, мабуть, якимсь іноземним (швидше за все, ахейським|) військовим вторгненням. Розгром Кносского палацу, що був осереддям Крітської морської держави, можливо, відбився в грецьких оповідях про Тезее - героя, що переміг жахливого Мінотавра, напівлюдини-напівбика|, що мешкало в Лабіринті.

Егейське мистецтво, що склалося на материку Греції, зазвичай називається мікенським мистецтвом.

Питання про етнічну приналежність населення Кріта і Мікен належить до найважчих в історичній науці. Імовірно вважається, що мешканці Кріта і Мікен належали до різних етнічних груп. Жителі Мікен були, ймовірно, ахейці. Що тіснять іншими племенами, вони осіли на півдні Балканського півострова близько 2000 р. до н. е. Місцеве населення, може бути карійці| або пеласги|, частиною покинуло рідні| місця і переселилося в інші, частиною змішалося з прибульцями. Розквіт мікенської культури відносяться до 1500 - 1200 рр. до н. е. Для соціального ладу Мікен і інших егейських міст Пелопонесу і узбережжя Малої Азії було характерне розкладання родового ладу, виділення аристократії, наявність патріархального рабства і складання ряду дрібних держав на чолі з басилевсом| - військовим вождем, верховним жерцем і суддею. Народне зібрання мало деяке значення в державних справах. Легенди про внутрішньородову боротьбу за першість роду, за царський престол відбилися пізніше в грецькій міфології і трагедії.

Провідне місце в мікенському мистецтві займає архітектура. Архітектурні пам'ятники цього часу виявлені в Мікенах, Тиринфе, Орхомене, Афінах і інших місцях Греції, а також в Троє (на узбережжі Малої Азії). Вони розташовані на височинах. На відміну від палаців Кріта, укріплень, що не мали, палаци Тиринфа і Мікен були добре укріплені.

За їх стінами рятувалося під час ворожих набігів усе навколишнє населення. Усередині кріпосних стін знаходилися палацові будівлі, в яких жив басилевс|, його сім'я і численні родичі, дружина і слуги; там же знаходилися приміщення для зберігання запасів.

Композиція цих палацових комплексів мала деякі загальні риси з композицією крітських палаців - несиметричне розташування будівель, світлові колодязі та ін. Але в ній були і свої місцеві особливості: в плані палацу центральне місце займав мегарон|, великий прямокутний зал з вогнищем в середині, чотирма колонами, що розширюються догори, по сторонах вогнища, що підтримували перекриття, і сіньми (продомосом|), що мали зовнішній портик з двома колонами. Центральне місце мегарона| в архітектурному ансамблі, план мегарона| і портик "в антах|" (тобто з двома колонами між виступами бічних стін мегарона|) були тими рисами егейської архітектури, які перейшли в архітектуру Древньої Греції.

Стіни палацових будівель були складені з сирцевих| цеглини з дерев'яними прокладеннями, покриті штукатуркою і іноді розписані. Для мікенської архітектури характерна також і примітивна техніка кладки кріпосних стін з величезних неотесаних каменів, досуха. Товщина цих стін в Тиринфо доходить до 8 м. Стіни були укріплені вежами. Грецький мандрівник Павсаний (2 ст. н.е.) назвав їх у своєму "Описі Еллади" циклопічними, тому що пересувати такі камені (більше 3 м в довжину і 1 л у височину) було, здавалося, під силу тільки міфічним циклопам. Цей термін - "циклопічна кладка" - застосовується досі.

Мікенські палаци-фортеці були попередниками пізніших акрополей| в Греції. Великою своєрідністю відрізнялися мікенські похоронні споруди. Це "шахтні могили" (відкриті у великій кількості останніми роками), висічені в скелі, викладені кам'яними плитами і прикриті плитами згори, і купольні гробниці (толоси), що є круглими спорудами, критими куполом, який утворюється концентричними рядами кладки з напуском. До круглої камери веде вузький коридор (дромос). Краще за інших купольна гробниця, що збереглася, 14 ст. до н. е. була відкрита Шлиманом в Мікенах і названа ним "скарбницею Атрея", по імені батька царя Агамемнона, вождя ахейців, героя Троянської війни. Висота її - 13 м, діаметр - 14,5 .м, купол її складається з 34 концентричних кругів кладки, довжина дромоса| - 36 м. Вхід в гробницю складний з правильних кам'яних квадрів|; дверний отвір, що злегка звужується догори, покритий величезною монолітною плитою (близько 120 тонн вагою), над якою триває кладка, що утворює трикутний отвір для полегшення стіни над поперечною плитою. Ту ж конструкцію ми бачимо в так званих "Левових воротях", що ведуть в акрополь Мікен. Трикутник над прольотом воріт зайнятий тут великою трикутною ж плитою із скульптурним рельєфом у вигляді двох левиць, що спираються передніми лапами на вівтар по сторонах колони, що стоїть на нім, розширюється догори. Рельєф величних "Левових воріт" - єдиний приклад монументальної скульптури в егейському мистецтві. Геральдичний характер рельєфу цілком відповідав умовному мистецтву Мікен. Композиція мікенських архітектурних комплексів була самобутньою, але декорація і орнаментика склалися під сильним впливом Кріта, відрізняючись лише великим схематизмом. Розміри будівель, їх монументальність свідчать про залучення для їх спорудження величезної кількості людей - як полонених рабів, так і місцевого населення.

Мікенський стінний живопис зберігся в Мікенах, Тиринфе, Фівах і інших місцях Греції. Сюжети розписів ті ж, що і на Кріті, або місцеві; можливо, що виконавцями цих фресок були крітські майстри. Фреска з Тиринфа із зображенням акробатичних ігор з биком схожа на крітську; у великій фресці з фігурою пишно одягненої жінки, що несе перед собою скриньку із слонової кістки, ясніше виступають риси набагато більш умовного місцевого мистецтва, хоча костюм і зачіска - крітські. До кращих фресок Тиринфа належить фреска з полюванням на кабана. Стрімкий рух пораненого стрілами і кабана, що втікає крізь чагарники, і спритні рухи собак повні життя. Але умовне забарвлення собак посилює абстрактно-декоративний характер розпису. Декоративність мікенського живопису ближче до декоративності орнаменту : в ній переважає не пляма,  а лінія. З часом риси площинної і умовної схематизації усе більш наростали, як видно, наприклад, по невеликій фресці (близько 50 см висоти) з сценою виїзду двох дівчат на колісниці, так званих "мисливців". Дівчата стоять на колісниці, запряженою парою коней; їх одяг - не крітський схожий на грецький хітон; за ними - абсолютно умовно потрактовані дерева. Композиція обрізана на половині фігури коня; фреска, можливо, є копією частини якоїсь багатофігурної композиції.

Гомер називає Мікени златообильними|. Дійсно, розкопки Шлимана і розкопки 50-х рр. XX ст. далечіні досконало виняткові по багатству і частково художній майстерності речі : так звана "маска Агамемнона", кубки, чаші, посудини - грубої місцевої роботи, але масивні, з чистого золота; чудовий кубок з гірського кришталя з ручкою у вигляді голови качки; важкі бронзові мечі з руків'ям із слонової кістки з інкрустацією золотом; безліч бляшок, що прикрашали, ймовірно, похоронну запону і одяг; кинджали крітської роботи з дивовижною по тонкості інкрустацією на клинках, що зображує левів, що біжать, посеред лілій, полювання на левів та ін. Таким чином, в прикладному мистецтві, як і в архітектурі, видно поєднання високорозвиненої крітської культури з примітивнішою місцевою.

Дуже цікавим видом егейського мистецтва є різьблений персні-друк з каменю або металу. Цей друк дуже різноманітний по сюжетах; деякі з них проливають світло на релігійні представлення, що склалися у Егейському світі (коли на них вирізана, наприклад, подвійна сокира - предмет поклоніння, або сієни з жрицями і їх культовими діями). Люди так само, як і в стінних розписах, зображаються з тонкою талією, мускулисті, з невеликою головою. Хоча людські фігурки на друці сильно схематизували, зате тварини передаються із звичайною для егейського мистецтва тонкою спостережливістю. культура егейська середземний кріт

В період процвітання Крітської держави егейська культура поширювалася також на узбережжя Малої Азії, і багата Троя входила в сферу її впливу. Археологічні дослідження встановили, що гомерівською Троє. відповідає сьоме місто з дванадцяти що були на Гиссарликском пагорбі; у цьому місті були кріпосні стіни і (що не збереглися) палаци і храм.

Грунтуючись на "Іліаді" і "Одіссеї" Гомера і на археологічних даних, можна припустити, що в 13-12 ст|. до н. е. союз ахейських племен з Мікенами на чолі начал боротьбу за володіння Геллеспонтом і узбережжям Малої Азії. Тривала облога Трої (протягом 10 років) закінчилася перемогою ахейців, але знесилила обидві сторони.

Близько 1200 р. до н. е. мікенська культура була зметена новою хвилею грецьких племен - дорійців|, що рушили з півночі, фракійцями, що тіснять, і іллірійцями.