Освіта в Японії

Міністерство освіти і науки України

	Приватний вищий навчальний заклад

	Міжнародний економіко-гуманітарний університет

	ім. С. Дем’янчука

	Інститут педагогічної освіти

	Кафедра педагогіки

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	Реферат з

	порівняльної педагогіки

	на тему:

	«Освіта в Японії.»

	

	

	

	

	

	

	

	

	

	м. Рівне 2008 рік

	
Освіта в Японії.



Курс шкільного навчання в Японії займає 12 років і половина його доводиться на початкову школу через виняткову складність і трудомісткість вивчення рідної мови. Учні повинні засвоїти 1850 ієрогліфів - мінімум, встановлений міністерством освіти (але навіть для читання книг і газет вимагається знати набагато більше - до 3 тисяч). Половиною цього ієрогліфічного мінімуму потрібно оволодіти вже в молодших класах. До того ж кожний з ієрогліфів має декілька варіантів читання і вимови.

Крім ієрогліфів, в японській мові вживаються дві буквені складові азбуки по 48 знаків кожна, а також латинський алфавіт. Чималих зусиль вимагає і вивчення історії своєї країни. Адже в Японії до цього дня офіційне літочислення ведеться не по європейському календарю, а по роках правління імператорів. Ці назви умовних історичних епох позначаються ієрогліфами, нерідко архаїчними, які також треба заучити. За шість років життєрадісні здоров'яки встигають сильно змінити.

Щодня після занять в звичайній школі діти знов відправляються вчитися, але тепер уже в іншу, необов'язкову школу, але украй необхідну для переходу на наступний ступінь середньої школи і в університет.

Ці школи називаються "дзюку", в перекладі - "школа майстерності", але правильніше б сказати - "школа репетиторства". Там спеціально найняті вчителі ще раз пояснюють дітям те, що вже було сказане в школі вдень, додаючи до цих знань нові, якими можна блиснути на іспиті.

Перші "дзюку" з'явилися в Токіо в XVII столітті. Їх відкривали майстри живопису, традиційної каліграфії, мистецтва володіння мечем. В кожній з них навчалося декілька дворянських хлопців, і заняття проходили спокійно, в споглядальному східному дусі.

Нинішні школи репетиторства позбавлені від перенаселеності державних шкіл (де в одному класі займаються до 40-45 учнів), від казенщини і відчуженості у відносинах між школярами і вчителями. І якщо раніше навчання в "дзюку" було потрібне для вступу лише до найкращих університетів і шкіл, то тепер необхідна і для зарахування в рядові.

В "дзюку" займаються учні від трьох до вісімнадцяти років, їх відвідує одна шоста частина молодших школярів, половина середніх і майже всі старші.

Навіть якщо б місячна оплата відвідин "дзюку" була вищою нинішній - близько 20 тисяч ієн при середній зарплаті 300 тисяч, - то батьки без гомону зносили б і її: тут не прийнято жаліти гроші на навчання дітей, і такий спосіб вкладення капіталу вважається найнадійнішим.

Річний дохід всіх "дзюку" складає немислиму суму в трильйон ієн, зіставну з витратами країни на військові потреби. Подібної системи в світі немає.

Учбовий рік в Японії - самий, напевно, довгий: 240 днів. І не дивлячись на це, викладачі задають на будинок стільки, що старшокласники вимушені сидіти над підручниками ще по 5-6 годин в день. Ухилитися неможливо. Пильні батьки, охоплені маніакальним прагненням визначити своїх дітей в університети, неодмінно престижні, не дозволять чадам піднятися з-за столу, поки вся домашня робота не буде виконана.

Спробувати ввести японських матерів в оману - даремна праця. Вони не гірше за самих школярів знають, що і скільки задано на будинок, і не гірше за вчителів можуть визначити, повністю і чи правильно вирішена задача по фізиці або визубрений параграф з курсу географії. Нинішніх мам недаремно прозвали "кеику мама" - "мама, одержима освітою". Така мама не зупиниться перед тим, щоб піти в школу, коли захворіла дитина, сісти за його парту і дослівно записати пояснення вчителів по всіх предметах. Удома вона примусить дитину вивчити все "напам'ять".

Японські сім'ї живуть тісно. Батьки з їх розмовами, телевізор, метушня братів або сестер заважають заучувати напам'ять. Вихід з ситуації був знайдений дивно прагматичний і нелюдяний. Промисловість випустила розбірні дерев'яні ящики в зростання сидячої людини з партою і електричною лампою всередині - отакі наглухо ізольовані від зовнішнього світу одиночні камери. Відмикається тільки зовні: не визубрив - не вийдеш.

В країні крім державних шкіл діє неширока сіть приватних, в яких взагалі немає перевідних іспитів від першого класу до останнього, і батьки, охочі уберегти своїх дітей від стресів і перевантажень, можуть віддавати їх туди. Проте мало хто користується послугами цих шкіл, більшість вважає за краще з малих літ кидати дітей в пучину конкурентної боротьби. Адже в японському суспільстві цінують тільки ділові якості людини, виховані працею, і ніщо інше - ні завірення у відданості загальній справі, ні догоджання начальству, ні телефонний дзвінок міністра - не в силах змінити цей стереотип.

Японські школярі не вчаться, а учать. Саме учать: історичні факти - все підряд по хронологічній таблиці; англійські слова - по словнику, сторінка за сторінкою; назви станцій на головних залізничних магістралях - по розкладу потягів: маршрут за маршрутом. На екзамені з історії Японії необхідно знати хронологію подій, імена імператорів, предводителів повстань. Але не дай Бог висловити власні припущення про причини цього повстання - екзаменатори провалять абітурієнта, їм потрібен старанний, поступливий і обов'язково дисциплінований учень, покірно виконуючий завдання.

Інша справа - блиснути на екзамені з філософії, цитуючи напам'ять праці філософів, наприклад Канта. І не важливо, що ви нічого не розумієте з написаного в "Критиці чистого розуму", головне, що ви без запинки декламуєте: "В метафізичній дедукції апріорне походження категорій взагалі було доведено їх повним збігом із загальними логічними функціями мислення".

В 1985 році проводився опит серед школярів. Виявилося, що 60 відсотків з них ніколи не чистили для себе навіть яблука, не приготували вечерю і не накрили на стіл. Вони зубрять по 10 годин в доба. За найскромнішими підрахунками, 200 тисяч маленьких японців ненавидять школу. 30 тисяч з них навіть відмовляються в неї ходити. Зараз ситуація змінилася не набагато.

Навчання в японській школі - це невпинна праця. Тільки він допоможе краще за конкурентів здати черговий іспит, поступити в більш престижну школу, університет, а звідти - в процвітаючу фірму. Але і університет треба вибирати вже зараз, в школі, визначивши майбутню спеціальність, щоб за десятиріччя встигнути набрати максимальну кількість балів. Проблема головного життєвого вибору лягає на худі хлоп'ячі плечі непосильним вантажем.

Для дівчаток же, на відміну від хлопчиків, дванадцять шкільних років стають протягом років безхмарного щастя. Після уроків, коли хлопчиська сидять по будинках над книжками або займаються в "дзюку", школярки шикуються у модних магазинів, довго засиджуються в кафе і чайних. Головне призначення жінки, вважають тут, - це все-таки не служба, а материнство. Зрозуміло, дівчина повинна попрацювати декілька років в колективі, щоб взнати життя, але тільки до заміжжя.

Для школярок видають спеціальні книги, випускають кінофільми. Головна тема одна - самовіддана любов, мрії, що збулися.

В старших класах для дівчат відводяться набагато менше вакансії, і у них ще менше шансів поступити в престижні університети. Правда, в Японії діє ініціативна група "За справжню жіночу рівноправність в школі", але, схоже, вона зовсім не приречена на успіх, оскільки справа тут в національних традиціях, які в Японії священні. Традиції не підлягають зміні, як не підлягає перекроюванню фасон шкільної форми, який істотно не змінювався вже більше 100 років. Для хлопчиків це чорні мундири, в чомусь схожі з прусськими, для дівчаток - сині матроски.

В японській школі вчителю традиційно відводиться вельми почесна роль. В основі цього лежить конфуціанський культ шанування старійшин. Японське слово вчитель ("сэнсэй") в дослівному перекладі означає "раніше народжений". Шкільний вчитель не тільки передає знання, він предстає вихователем, наставником підлітків в їх перших кроках на життєвому шляху.

Не випадково тому в японських школах працюють в основному чоловіки. Емансипація поступово захоплює і цю сферу, але до теперішнього часу в початковій школі Японії (1-6-й роки навчання) працюють більше 40 відсотків чоловіків, в неповній середній школі (7-9-й роки) - 65 відсотків, в повній (10-12-й) - 80. А що стосується управління роботою школи, то положення директора не вдалося досягти і трьом відсоткам жінок.

Щоб підтримати високу престижність вчительської професії, підвищити якість викладання, в Японії використовуються різні форми матеріального стимулювання праці вчителів. Вперше приступаючи до роботи, вчитель, вчительський коледж (2-3 роки навчання), що закінчив, заробляє щомісячно 165 тисяч ієн (10 тисяч ієн дорівнює 75 доларам США), а володар диплома університету (4 роки навчання) в тих же умовах заробляє близько 190 тисяч ієн в місяць. Але це тільки початкова сума, яка збільшується у міру виплати різноманітних допомог. Протягом трудового життя вчителя заробітна платня збільшується приблизно в два з половиною рази.

Регулярні премії вчителям виплачуються кілька разів в рік. Загальна сума преміальних складає приблизно половину всієї зарплати.

Крім того, всім вчителям, що мають сім'ю, виплачується щомісячна допомога: без дітей - 15 тисяч ієн, за 1-2 дітей - по 4,5 тисячі ієн і по 1 тисячі ієн за кожну наступну дитину. Якщо ж вчитель не полягає в браку, але містить дитину, він одержує 10 тисяч ієн.

Вчителям, що працюють в районах, де вартість життя найбільш висока, кожного місяця виплачується компенсація. В малокомплектних школах віддалених районів кожний робочий день оплачується додатково.

Для тих вчителів, які мають власний будинок або вимушені знімати дорогу квартиру, виплачується компенсація до 10 відсотків місячної зарплати.

Не дивлячись на існуючу в японській школі обов'язкову систему підвищення кваліфікації, тут заохочується самоосвіта вчителів. Тим, хто за власною ініціативою відвідує вечірні заняття або займається заочно, виплачується допомога в розмірі близько 1/10 місячного заробітку.

Справді при такій винагороді праця на благо суспільства придбаває особливу значущість. Ось тільки тривалість робочого дня японського вчителя досягає деколи 13-14 годин.

З одного боку, японці славляться своїм умінням запозичити чужі досягнення. Але з другого боку, запозичені зовнішні форми наповнюються своїм, національним змістом, що дозволяє досягти феноменальних результатів. 

Основною задачею політики японської держави у сфері освіти стало виховання і навчання творчої, неординарно мислячої, гармонійної і духовно багатої особи, здатної діяти в різноманітно консолідованих суспільних і державних структурах. 

Історія сучасної освіти може бути розділений на наступні 5 періодів: 

1. Період підстави (1868-1885). Був заснований первинний корпус сучасної освіти.

2. Період консолідації (1886-1916). Були видані різноманітні шкільні закони, була створена систематична освітня структура. 

3. Період експансії (1917-1936). Освітня система базувалася на рекомендаціях Надзвичайної Поради за освітою (1917-1919)

4. Військовий період (1937-1945). Пік мілітаристської освіти. 

5. Сучасний період (1945-наші дні). Освітні реформи під час союзницької окупації. 

I період (1868 - 1885)

Дух раннього періоду реставрації Мейдзі краще всього виявився в заклику, який надихнув інтелектуалів японського суспільства, - “цивілізація і освіта ”. “ Це гасло, - пише Джон Холл, - став основним керівництвом до дії тих, хто мріяв про вихід Японії з епохи невежества”1 

Видатним захисником” цивілізації і освіти ” виступив Фукудзава Юкиті. Саме він задав тон реформам освіти, особливо своєю публікацією “ Заклик до знань”, де піддав критиці конфуціанські цінності і підняв на щит західні ідеї. В шкільні програми внесли все, що вдалося дізнатися про Захід, традиційні моральні принципи тимчасово відійшли на другий план. 

Проведення реформи освіти стало предметом гострих дискусій різних політичних сил. Нація розділилася на політичні фракції, кожна з яких захищала своє бачення реформи освіти. Результатом цієї боротьби стало домінування точки зору, згідно якої необхідно поєднувати сильні сторони сучасної системи утворення провідних світових держав з традиційними духовними цінностями Японії. 

В червні 1871 р. було створено Міністерство Освіти. В 1872 р. уряд Мейдзі розробив план реформи сучасної шкільної системи в національному масштабі і в серпні проголосив Закон про освіту. Основна мета цього закону чітко представлена в Осейдасачешо (супроводжуючої цей закон прокламації): 

1. освіта повинна забезпечувати успішне просування людини по соціальним сходам

 2. функція шкіл полягає в тому, щоб щепити патріотичні відчуття у кожної людини 

3. всі японці повинні навчитися практичним наукам, що, кінець кінцем, принесе користь суспільству і допоможе побудувати сучасну державу. 

Реорганізація системи народної освіти відбувалася по західному зразку. 

По-перше, вводилася система обов'язкового навчання, що складала у той час 4 роки. Ця система поруйнувала колишню станову систему освіти, яка була привілеєм самураїв і вищих шарів суспільства. 

По-друге, проголошувалося, що розвиток науки і освіти проводитиметься не тільки в цілях державного управління, як це було раніше, а для “особистого добробуту кожного, завоювання положення в суспільстві і процвітання в справах ”. 

І по-третє, вважалося, що наука і освіта повинна підняти волю і ініціативу народу. Проте відмінявся старий звичай, по якому витрати на навчання, одяг і живлення покривалися урядом. 

Уряд узяв за зразок 3-х фазову систему освіти в США, заснувавши початкові, середні школи і університети. З другого боку, шкільна адміністративна система була запозичена з Франції: всі учбові установи знаходилися під сильним центральним контролем Міністерства освіти. Таким чином, до 1900 р. вже 80% дітей відповідного віку ходили в школу (в 1872 р., до ухвалення Закону тільки 28%), а до 1910 р. процентний показник досяг майже 100 відмітки. Небачене розповсюдження шкільної сіті, якій були охоплені навіть самі найвіддаленіші гірські села, проходило під безпосереднім натиском і примушенням властей. Цьому сприяла також і глибоко укорінена система панування і підкорення, система беззаперечної покори народу. Був встановлений строгий державний контроль над професією вчителя. З того часу вчитель придбаває статус державного службовця, якому забороняється займатися політикою. Значення введення нової системи освіти полягало в тому, що повністю були ліквідовані старі князівські школи, всі приватні школи зобов'язали отримати дозвіл властей, і була створена нова система освіти, контрольована державою. 

II період (1886 – 1916)

В 1885 р. була заснована кабінетна система, і Мори Арінорі став першим міністром освіти. Він розробив основу шкільної системи наступних періодів. Всі компоненти системи – початкова, середня, професійна, університетська освіта – взаємозв'язані. Початкова освіта була покликана формувати свідомість більшості населення країни відповідно до державної політики, що визначає взаємостосунки широких мас і уряду у дусі лояльності, основою якої виступав націоналізм і мілітаризм. Сформувалася освітня система, що поєднує в собі лояльність монарху з прихильністю вільним науковим дослідженням, необхідним для успішного становлення і швидкого розвитку Японії як сучасної держави. 

Іноуе Коваши, людина, яка стала міністром освіти після Мори, заснувала систему приватних професійних шкіл для випускників початкових шкіл. Після 1899 р. велике розповсюдження отримали школи для дівчат. В 1908 р. термін обов'язкового навчання був збільшений до 6 років. 

III період (1917 - 1936)

Російська революція і поширені у всьому світі вимоги демократії зробили вплив на японську політику і освітню систему. В 1917 р. уряд створив надзвичайну пораду за освітою (Ріндзі Кєїку Кайги). До того, як він був розбещений в 1919 г, порада видала декілька докладів, які оформили основу для розповсюдження освіти в наступній декаді 20 століття. Вплив поради був особливий значним в області вищої освіти. До 1918 р. існували тільки імперські університети (до 1897 р. існував тільки один – Токійський Імперський Університет). Проте Університетський закон 1918 р. дозволив з'явитися приватним університетам. Відповідно до цього закону багато національних, суспільних і приватних шкіл  були підвищено до статусу університетів. 

IV період (1937 - 1945)

Правлячий клас Японії в цей період активно відроджує ідеологію “японізму”, проповідувшого ультранаціоналізм і мілітаризм. До початку 1930х фактично весь процес навчання і освіти контролювався урядом. Міністерство освіти, місцеві комітети знаходилися під прямим контролем Міністерства внутрішніх справ, відомства, що контролювало всю націю. Підручники по географії, історіях, написаних і надрукованих самим Міністерством освіти, були замінені на нові. Зрештою школа стала ефективним інструментом підготовки мілітаристські набудованої молоді. Зі вступом Японії в Другу Світову війну мілітаристська освіта лише посилилася: в школах ще сильніше стали нав'язувати фашистські ідеї расової переваги японців і мораль середньовічних самураїв – відданість військовому боргу, самопожертвування в ім'я “великої Японії ”.

V період (з 1945 р.)

На післявоєнний час доводиться друга реформа освітньої системи. Основною метою, яку переслідували окупаційні власті, була демократизація, демілітаризація і децентралізація японського суспільства. “Мілітаристична довоєнна освіта була відмінена, і була сформована нова система освіти, заснована на мирних демократичних традиціях”. Демонтувалася багаторівнева структура освіти(при якій для вступу до університету потрібно було закінчити середню школу і підготовчу школу при університеті). Була упроваджена така система - обов'язкове навчання в шестирічній початковій школі, в середній школі 1 ступеня (3 роки) і другого ступеня (3 роки), потім університет (4 роки). Тільки учбовий календар як і раніше залишився специфічно японським: початок учбового року, як в школах, так і вузах доводиться на 1 квітень. 

28 квітня 1952 р., після підписання Сан-Францисського мирного договору і повернення суверенітету Японії, були переоцінені недавні реформи, був зроблений упор на збереження традиційних японських цінностей. Наприклад, був знов введений курс морального навчання. Національній освіті повернули духовну основу. От чому японська система освіти, в основі якій лежить американська модель, не європеїзувалася, а зберегла національні особливості. 

Велику увагу надається в Японії дошкільній освіті, адже згідно затвердженням психологів, до семи років людина одержує 70% знань і лише 30% - за все подальше життя. В дитинстві закладається уміння дитини контактувати з іншими людьми, а це в японському суспільстві, зорієнтованому на цінності колективу, дуже важливо. Дошкільна освіта за традицією починається в сім'ї.  Багато хто з японок говорить про те, що виховання дітей – це все що їм необхідно зробити, щоб їх життя було “ікігаі” - має сенс. Взаємодії з іншими людьми діти вчаться в сім'ї, спостерігаючи за своїми батьками, проте практика залучення дітей до групових цінностей здійснюється в дитячих садах і школах. Японські вихователі, навчаючи дітей взаємодії, формують їх в маленькі групи (хан), що є найважливішою відмітною особливістю організації дошкільного виховання. Ці групи мають свої столи, свої власні імена, вибирані самими дітьми, що спонукає їх ухвалювати рішення, враховуючи бажання всіх членів групи, і служать своєрідним підрозділом для спільної діяльності. Групи (6-8 чоловік обох полови) формуються не за здібностями, а відповідно до того, що може зробити їх діяльність ефективної. Дітям щепиться безліч навиків: як дивитися на співбесідника, як виразити себе і врахувати думки однолітків. 

Японські діти продовжують навчатися груповій поведінці і в молодшій, і в середній школі. Так само клас розділяють на хани (в середньому вони переформовуються раз на 5 місяців) і, коли вчителі або учні оцінюють виконання завдань, говорять про етичні і інші проблеми, вони частіше звертаються до групи, а не до окремих дітей. На думку Дена Бешоара, така система “ допомагає зберегти здоров'я школяра, оскільки в гармонійних групах виключається дискримінація і пов'язані з нею стреси”. 8 Діти широко залучаються до управління класом. Перші класи вибирають з числа наставників (тобан), які міняються щодня і, таким чином, кожна дитина буває їм, що вчаться .

Ще одним аспектом в стратегії соціалізації з боку вчителів початкової школи є формування дитини як цільної особи. На заняттях, присвячених роздуму і самокритиці, які є обов'язковою частиною програми в більшості класів, діти обговорюють, що їм подобається і не подобається в школі, відзначають випадки своєї поганої поведінки, якість виконання індивідуальних і групових задач. 

Таким чином, ми бачимо, що вчитель виконує безліч ролей і несе відповідальність не тільки за навчання, але і за дисципліну дітей, за проведення вільного часу що вчаться, за безліч інших задач, які в інших культурах ніяк не пов'язують з Типи вищих освітніх установ а Японії.

Система вищої освіти включає наступні основні чотири види освітніх установ: 

університети повного циклу (4 роки); 

університети прискореного циклу (2 роки); 

професійні коледжі; 

технічні інститути. 

В університетах повного циклу навчання продовжується 4 роки, проте на медичному і ветеринарному факультетах - 6 років. Після закінчення основного 4-річного курсу навчання в університеті випускник може поступити в магістрат або докторантуру. Термін навчання в магістраті в японських вузах - 2 роки. Докторантура припускає 5 років навчання. Японські вузи мають унікальний в світі інститут "студента-дослідника - кэнкюсэй. Це значить, що студент, що поставив перед собою мету отримання наукового ступеня, має нагоду займатися дослідницькою роботою у вибраній їм конкретній області знань в течію від 6-ти місяців до 1-го академічного року. Існують 3 основні види студентів-дослідників: 

студент, який продовжує навчання в іншому університеті за угодою з університетом, де він проходив основний курс; 

студент-іноземець, який може бути прийнятий в університет для підготовки до здачі вступних іспитів строком до 2-х літ, але без подальшого продовження свого перебування в Японії; в цьому випадку студент може повернутися додому і через деякий час знов запитати в'їзну візу для вступу до університету. 

Університети прискореного циклу. В університетах прискореного циклу термін навчання складає 2 роки, але для охочих отримати спеціальність медичної сестри термін навчання складає 3 роки. Близько 60% студентів університетів прискореного циклу складають дівчата. Вони спеціалізуються на таких напрямах, як економіка, література, іноземні мови, педагогіка, соціальний захист. Останніми роками в Японії особливою популярністю користуються суспільні науки.

Професійні коледжі. Цей вид вищої освіти в Японії орієнтований на тих, хто бажає отримати вузькотехнічну  освіту. Термін навчання в цьому випадку не більш 3-х літ.

Технічні інститути. Термін навчання в таких інститутах складає 5 років, і вони дають широку технічну підготовку своїм студентам. Випускники таких інститутів влаштовуються на роботу на фірми і дослідницькі центри, пов'язані з розробкою нової передової технології і ноу-хау. В технічних інститутах готують також фахівців торгового флоту.

Короткострокове навчання

 Останніми роками Міністерство вищої освіти Японії "Момбусе" стало надавати особливу увагу короткостроковим формам отримання спеціальної освіти для студентів-іноземців. Передбачені терміни перебування в країні при цьому можуть складати від 1-го семестру до 1-го року. Близько 20 приватних університетів Японії надають в даний час можливості для отримання такої освіти. Проте їх кількість швидко росте, у тому числі за рахунок підключення і державних вузів. При цьому держава і приватні фундації виділяють стипендії і інші види матеріальної допомоги на умовах, передбачених для студентів повного циклу навчання.

Короткострокові варіанти отримання освіти в Японії орієнтовані на такі області знань, як японська мова, японська культура, економіка, суспільствознавство. Оскільки програма підготовки по цих напрямах передбачає обмежений часовий відрізок (до 1 року), то вона ведеться на англійській мові в ланцюгах отримання максимуму знань за мінімальний час. У разі доброго знання японської мови студенты-“краткосрочники” можуть відвідувати лекції, читані для японських студентів даного вузу. Гарантом запрошення студентів-короткострочників виступає вуз, що має угоду по прийому студентів-іноземців. Проте у ряді випадків гарантом можуть виступати і викладачі вузу як приватні особи. Студент-краткосрочник, виїжджаючи на стажування до Японії, може не переривати свого навчання у вузах Росії.

Магістрат і аспірантура

Для отримання звання магістра студент повинен закінчити 2-річну освіту, представити магістерську дисертацію і отримати за неї позитивну оцінку, а також здати іспит за фахом. Термін перебування в аспірантурі складає 3 роки, але після 2-річного навчання в магістраті. Аспірант вважається тим, що закінчив аспірантуру, якщо він представить докторську дисертацію з позитивною оцінкою і здасть іспит за фахом.

поняттям “навчання”  і розглядається як обов'язок батьків або інших структур. Тому японська держава проводить політику строго відбору випускників вузу при призначенні на посаду вчителя. На відміну від інших країн, для того, щоб стати вчителем державної школи, японський громадянин повинен отримати диплом вчителя і пройти іспити призначення вчителем. Проте, “Японія - єдина з розвинутих країн світу, де зарплата вчителя вище за зарплату урядовців місцевих органів влади. ”9. 

Ще однією особливістю освітньої системи в середній ланці є те, що в учбовому плані відсутні систематичні курси хімії, фізики, біології, географії, історії. Замість них вивчаються систематичні курси природознавства і загальних знань (проте, в нових програмах вже передбачається їх диференціація). 

Найважливішою особливістю початкової і середньої освіти в Японії є поняття “кокоро”. Для кожного японця “кокоро” означає ідею освіти, яка не зводиться тільки до знань і умінь, а сприяє формуванню характеру людини. На російську мову “кокоро” можна перевести як серце, душити, розум, менталітет, гуманізм. Всі японці переконані, що найважливішою, об'єктивною основою освіти в початковій і середній школах є збагачення дітей “кокоро” і у меншій мірі знаннями і уміннями (на відміну від більш уніфікованої старшої школи, де акцент робиться на передачу необхідних для вступу до вузу академічних знань). В змісті поняття “кокоро” включається наступна проблематика: пошана до людини і тварин, симпатія і великодушність до інших людей, пошук істини, здатність відчувати прекрасне і піднесене, володіти самоконтролем, зберігати природу, вносити внесок в розвиток суспільства. Даний принцип пронизує зміст всіх програм, предметів, рутинне щоденне життя. 

Таким чином, ми бачимо, що в структурному плані система загальної освіти багато в чому нагадує американську. Проте це відноситься лише до формальної побудови школи. За своїм змістом, по своєму духу, японська школа унікальна. Вона ніколи не була вузько прагматичним засобом рішення яких-небудь приватних проблем. Вона завжди зберігала родове єство - працювала в широкому ціннісно-смисловому контексті. 





1