Срібне століття

Зміст



Вступ. Силует "Срібного століття"

1. Основні риси і різноманітність художнього життя періоду "Срібного століття"

1.1 Символізм

1.2 Акмеїзм

1.3 Футуризм

2. Значення Срібного століття для російської культури

3. Історичні особливості кінця XIX - початку XX століть

4. Тінь Срібного століття

Список літератури




Вступ. Силует "Срібного століття"



"Срібний вік" російської поезії - це назва стала стійким для позначення російської поезії кінця XIX - початку XX століття. Воно дано було по аналогії із золотим століттям - так називали початок XIX століття, пушкінський час.

Словосполучення "срібний вік" стало постійним визначенням російської культури кінця XIX - початку XX століть; воно стало використовуватися як позначення всієї мистецької і, ширше, всієї духовної культури початку XX століття в Росії.

Поняття "срібний вік" неможливо звести до творчості одного або навіть десятки значних художників - він характеризує "дух епохи": яскравих індивідуальностей. Сама духовна атмосфера часу провокувала творчу особистість на художнє своєдумства. Це була епоха прикордонна, перехідна, кризова: розвиток капіталізму, що прокотилися по країні революції, участь Росії в першій світовій війні.

Кінець XIX - початок XX ст. являє собою переломну епоху не тільки в соціально-політичній, а й духовної, життя Росії. Великі потрясіння, які пере жила країна за порівняно невеликий історичний період, не могли не позначитися на її культурному розвитку. Важливою рисою цього періоду є посилення процесу інтеграції Росії в європейську та світову культуру.

Російська поезія "срібного століття" створювалася в атмосфері загального культурного піднесення як значна його частина. Характерно, що в один і той же час в одній країні могли творити такі яскраві таланти, як О. Блок і В. Маяковський, А. Білий і В. Ходасевич. Цей список можна продовжувати і продовжувати. В історії світової літератури це явище було унікальним.

Кінець XIX - початок XX ст.в Росії - це час змін, невідомості і похмурих ознак, цей час зневіри і відчуття наближення загибелі існуючого суспільно-політичного ладу.

Ставлення до Заходу для російського суспільства завжди було показником орієнтирів у його поступальному історичному русі. Протягом століть Захід представлявся не як певний політичний, а тим більше географічний простір, а, швидше, як система цінностей - релігійні них, наукових, етичних, естетичних, які можна або прийняти, або відкинути. Можливість вибору народжувала в історії Росії складні колізії (згадаймо хоча б протистояння "ніконіанцев" і старообрядців у XVII ст.). Антиномії "своє" - "чуже", "Росія" - "Захід" особливо гостро позначалися в перехідні епохи. Російська культура, не втрачаючи свого національного обличчя, все більш набувала рис загальноєвропейського характеру. Зросли її зв'язки з іншими країнами. Це відбилося на широком застосуванні новітніх досягнень науково-технічного прогресу - телефону і грамофона, автомобіля і кінематографа. Багато російські вчені вели наукову та педагогіческую роботу за кордоном. Самому ж важливе заключає в тому, що Росія збагатила світову культуру досягнень в найрізноманітніших областях.

Важливою рисою розвитку культури рубежу століть є потужний підйом гуманітарних наук."Друге дихання" про рела історія, в якій виблискували імена В.О. Ключевський го, С.Ф. Платонова, Н. А. Рожкова та ін Справжніх вер шин досягає філософська думка, що дало підставу ве-лікому філософу Н.А. Бердяєвим назвати епоху "релігійно-культурним ренесансом".

Російський культурний Ренесанс створювався цілим созвездіем блискучих гуманітаріїв - Н.А. Бердяєвим, С.М. Булгаков, Д.С. Мережковським, С.М. Трубецьким, І.А. Іль іншим, П.А. Флоренським і ін Розум, освіченість, роман тичні пристрасність були супутниками їх праць. У 1909 р. С.М. Булгаков, Н.А.Бердяєв, С.Л. Франк і інші філософи випустили збірник "Віхи", де закликали інтеллігенцію до покаяння і зречення від руйнівних і кровожадібних революційних планів.

Російський "ренесанс" відбив світовідчуття людей, живийших і творили на межі століть. Як вважав К.Д.Бальмонт, люди, які мислять і відчувають на рубежі двох періодів, одного закінченого, іншого ще не народівшегося, розвінчують все старе, тому що воно втратило свою душу і сталось неживої схемою. Але, пеству новому, вони самі, що виросли на старому, не в силах бачити це нове на власні очі, - ось чому в їхніх настроях будинок з найкращими спалахами так багато туги. Релігійно-філософська думка цього періоду болісно шукала відповіді на "хворі питання" російської дійсності, намагаючись поєднати непоєднуване - матеріальне та духовне, заперечення християнських догм і християнську етику.

Кінець XIX - початок XX століття сьогодні часто називають "срібним століттям". Ця назва також належить Н.А. Бердяєвим, який побачив у вищих досягненнях культури своїх сучасників відблиск російської слави передують щих "золотих" епох.Поети, зодчі, музиканти, худож ники тієї пори були творцями мистецтва, що вражає на вання передчуттів насуваються соціальних катаклізмів. Вони жили відчуттям незадоволеності "повсякденного сірістю" і жадали відкриттів нових світів.




1. Основні риси і різноманітність художнього життя періоду "Срібного століття"



Реалістичний напрямок у російській літературі на рубежі XX ст. продовжували Л.М. Толстой ("Воскресіння", 1880-99; "Хаджі-Мурат", 1896-1904; "Живий труп", 1900); А.П.Чехов (1860-1904), який створив найкращі свої твори, темою яких були ідейні пошуки інтелігенції і "маленький" людина з його повсякденними турботами ("Палата № 6", 1892; "Будинок з мезоніном", 1896; "Іонич", 1898; "Дама з собачкою", 1899; "Чайка", 1896 і ін), і молоді письменники І.А.Бунін (1870-1953; СБ оповідань "На край землі", 1897; "Село", 1910; "Пан із Сан-Франциско", 1915) і А.І. Купрін (1880-1960; "Молох", 1896; "Олеся", 1898; "Яма", 1909-15).

Були в поезії цього часу яскраві індивідуальності, які неможливо віднести до певного течією - М.Волошин (1877-1932), М. Цвєтаєва (1892-1941). Жодна інша епоха не дала такої великої кількості декларацій власної винятковості.

Художня культура на межі століть - важлива сторінка в культурній спадщині Росії. Ідейна суперечливість, неоднозначність були притаманні не тільки художнім напрямам і течіям, а й творчості окремих письменників, художників, композиторів. Це був період оновлення різноманітних видів і жанрів художньої творчості, переосмислення, "загальної переоцінки цінностей", за висловом М. В. Нестерова. Неоднозначним ставало ставлення до спадщини революційних демократів навіть у середовищі прогресивно мислячих діячів культури. Серйозної критики з боку багатьох художників-реалістів піддався примат соціальності в передвижництво.

У російській художній культурі кінця Х1Х - початку ХХ ст., Коли в обстановці політичної реакції і кризи народництва частина інтелігенції була охоплена настроями громадського і морального занепаду, в художній культурі, набуло поширення декадентство ([від позднелатінского decadencia-занепад],позначає такі явища в мистецтві як відмова від громадянських ідеалів і віри в розум,занурення в сферу індивідуалістичних переживань.Ці ідеї були вираженням соціальної позиції частини художньої інтелігенції, яка намагалася "піти" від складнощів життя в світ мрій, ірреальності, а часом і містики. Але й таким чином вона відображала в своїй творчості кризові явища тогочасного суспільного життя.

Декадентські настрої захопили діячів різних художніх напрямків, в тому числі і реалістичного. Проте частіше ці ідеї були притаманні модерністським течіям.

Поняття "модернізм" (фр. тое1егпе - сучасний) включало багато явищ літератури і мистецтва ХХ ст., Народжені на початку цього століття, нові проти реалізмом попереднього століття. Однак і в реалізмі цього часу з'являються нові художньо-естетичні якості: розширюються "рамки" реалістичного бачення життя, йде пошук шляхів самовираження особистості в літературі і мистецтві. Характерними рисами мистецтва стають синтез, опосередковане відображення життя на відміну від критичного реалізму Х1Х століття з властивим йому конкретним відображенням дійсності. З цією особливістю мистецтва пов'язані широке поширення неоромантизму в літературі, живописі, музиці, народження нового сценічного реалізму.

Російська література продовжувала грати виключно важливу роль у культурному житті країни.

Напрями, що протистоять реалізму, почали складатися в художній культурі в 90-і роки. Найбільш значним з них як за часом існування, так і з розповсюдження і впливу на суспільно-культурне життя був модернізм. У модерністських групах та напрямках об'єдналися письменники і поети, різні за своїм ідейно-художнього виглядом, подальшій долі в літературі

Посилення реакційно-містичних ідей у суспільній свідомості привело до відомого пожвавленню антиреалістичних течій в художній культурі. У роки реакції посилюються різні модерністські пошуки, поширюється натуралізм з його проповіддю еротизму і порнографії. "Володарями душ" значної частини буржуазної інтелігенції, міщанства був не тільки реакційний німецький філософ Ф. Ніцше, а й російські письменники, подібні М. П.Арцибашева, А. А. Каменському та ін Ці письменники бачили свободу літератури, жерцями якої вони себе проголошували, насамперед у культі сили "надлюдини", вільного від морально-етичних і суспільних ідеалів.

Глибока ворожість революційним, демократичним і гуманістичним ідеалам, яка доходила до цинізму, наочно проявилася в романі Арцибашева "Санін" (1907), який користувався великою популярністю як самий "модний" роман. Його герой знущався над тими, хто "готовий пожертвувати життям заради конституції". З ним був солідарний А. Каменський, який заявив, що "всякий громадський подвиг втратив привабливість і красу". Письменники, подібні Арцибашева і Каменському, відкрито проголошували розрив зі спадщиною революційних демократів, гуманізмом прогресивної російської інтелігенції.



1.1 Символізм



Російський символізм як літературний напрям склався на рубежі ХІХ і ХХ ст.

Теоретичні, філософські та естетичні коріння і джерела творчості письменників-символістів були вельми різноманітні. Так В. Брюсов вважав символізм чисто художнім напрямком, Мережковський спирався на християнське вчення, В.Іванов шукав теоретичної опори у філософії та естетиці античного світу, заломлених через філософію Ніцше, А. Білий захоплювався Вл. Соловйовим, Шопенгауер, Кантом, Ніцше.

Художнім і публіцистичним органом символістів був журнал "Ваги" (1904 - 1909)."Для нас, представників символізму, як стрункого світогляду, - писав Елліс, - немає нічого більш далекого, як підпорядкування ідеї життя, внутрішнього шляху індивідуума - зовнішньому удосконалення форм співжиття. Для нас не може бути й мови про примирення шляху окремого героїчного індивідуума з інстинктивними рухами мас, завжди підлеглими узкоегоістіческіх, матеріальним мотивів ".

Ці установки і визначили боротьбу символістів проти демократичної літератури і мистецтва, що виразилося в систематичній наклепі на Горького, в прагненні довести, що, ставши до лав пролетарських письменників, він скінчився як художник,у спробах дискредитувати революційно-демократичну критику і естетику, її великих творців - Бєлінського, Добролюбова,Чернишевського. Символісти всіляко прагнули зробити "своїми" Пушкіна, Гоголя, названого В. Івановим "переляканим спостерігачем життя", Лермонтова, який, за словами того ж В. Іванова, перший затріпотів "передчуттям символу символів - Вічної Жіночності".

З цими установками пов'язано і різке протиставлення символізму і реалізму. "У той час як поети-реалісти, - пише К.Бальмонт, - розглядають світ наївно, як прості спостерігачі, підкоряючись речовій його основі, поети-символісти, пересоздавая речовинність складної своєї вразливістю, панують над світом і проникають в його містерії "'. Символісти прагнуть протиставити розум та інтуїцію. "...Мистецтво є осягнення світу іншими, не розумовим шляхами ", - стверджує В. Брюсов і називає твори символістів" містичними ключами таємниць ",які допомагають людині вийти до свободи '.

Спадщина символістів представлено і поезією, і прозою, і драмою. Однак,найбільш характерна поезія.

Для поезії В. Брюсова цього часу характерні прагнення до наукового осмислення життя, пробудження інтересу до історії. А. М. Горький високо цінував енциклопедичну освіченість В. Я. Брюсова, називаючи його самим культурним письменником на Русі. Брюсов прийняв і вітав Жовтневу революцію і активно брав участь у будівництві радянської культури.

Ідейні протиріччя епохи (так чи інакше) вплинули на окремих письменників-реалістів. У творчій долі Л. М.Андрєєва (1871 - 1919) вони позначилися у відомому відході від реалістичного методу. Однак реалізм як напрям в художній культурі зберіг свої позиції. Російських письменників продовжували цікавити життя у всіх її проявах, доля простої людини,важливі проблеми суспільного життя.

Традиції критичного реалізму продовжували зберігатися і розвиватися у творчості найбільшого російського письменника І. О. Буніна (1870 - 1953). Найбільш значні його твори тієї пори - повісті "Село" (1910) і "Суходіл" (1911).

1912 став початком нового революційного піднесення в суспільно-політичному житті Росії.

Прийнято розрізняти "старших" і "молодших" символістів. "Старші" (В. Брюсов. К. Бальмонт, Ф. Сологуб, Д. Мережковський, 3.Гіппіус), прийшли в літературу в 90-ті роки, період глибокої кризи поезії, проповідували культ краси і вільного самовираження поета. "Молодші" символісти (О. Блок, А. Білий, В. Іванов, С. Соловйов) на перший план висували філософські та теософські шукання.Читачеві символісти пропонували барвистий міф про світ, створеному за законами вічної Краси. Якщо до цього додати вишукану образність, музикальність і легкість стилю, стає зрозумілою стійка популярність поезії цього напрямку.Вплив символізму з його напруженими духовними пошуками, чарівною артистизмом творчої манери зазнали не тільки змінили символістів акмеїстів і футуристи, але й письменник-реаліст А.П. Чехов.

В основі платформи "молодших" символістів лежить ідеалістична філософія В.Соловйова з його ідеєю Третього Заповіту і пришестя Вічної Жіночності. В. Соловйов стверджував, що найвище завдання мистецтва - "...створення вселенського духовного організму ", що художній твір це - зображення предмета і явища" у світлі майбутнього світу ", з чим пов'язане розуміння ролі поета як теург, священнослужителя. У цьому укладено, за роз'ясненням А.Білого, "з'єднання вершин символізму як мистецтва з містикою".

Символісти прагнуть до створення складної, асоціативної метафори, абстрактної та ірраціональної.

Остання переджовтневі десятиріччя було відзначено пошуками в модерністському мистецтві. Відбувалася в 1910 р.в середовищі художньої інтелігенції полеміка навколо символізму виявила його кризу. Як висловився в одній зі своїх статей Н. С. Гумільов, "символізм закінчив своє коло розвитку і тепер падає". До 1910 р. "символізм закінчив своє коло розвитку" (М. Гумільов), на зміну йому прийшов акмеїзм.



1.2 Акмеїзм



Акмеїзм ~ (від грец. "Акме" - це найвищий ступінь чого-небудь, квітуча пора). Основоположниками акмеїзму вважаються М. С. Гумільов (1886 - 1921) та С. М. Городецький (1884 - 1967). У нову поетичну групу увійшли О. А. Ахматова, О. Е. Мандельштам, М. А. Зенкевич, М. А. Кузмін та ін

Акмеїсти на відміну від символістської туманності проголосили культ реального земного буття, "мужньо твердий і ясний погляд на життя". Але разом з тим вони намагалися затвердити насамперед естетико-гедонистическую функцію мистецтва, ухиляючись від соціальних проблем у своїй поезії.В естетиці акмеїзму чітко висловлювалися декадентські тенденції, а теоретичною основою його залишався філософський ідеалізм. Однак серед акмеїстів були поети, які у своїй творчості змогли вийти з рамок цієї "платформи" і знайти нові ідейно-художні якості (А. А. Ахматова, С. М.Городецький, М. А. Зенкевич).

Акмеїсти вважали себе спадкоємцями "гідного батька" - символізму, який, за висловом М. Гумільова, "... закінчив своє коло розвитку і тепер падає".Стверджуючи звірине, первісне начало (вони ще називали себе адамістамі), акмеїстів продовжували "пам'ятати про непізнаване" і в ім'я його проголошували всякий відмова від боротьби за зміну життя. "Бунтувати ж в ім'я інших умов буття тут, де є смерть, - пише Н.Гумільов у роботі "Спадщина символізму і акмеїзм", - так само дивно, як в'язневі ламати стіну, коли перед ним - відкриті двері ".

Це ж стверджує і С. Городецький: "Після всіх" неприйняття "світ безповоротно прийнятий акмеизмом, у всій сукупності красот і неподобств".Сучасна людина відчув себе звіром, "позбавленим і кігтів і шерсті" (М. Зенкевич "Дика порфіру"), Адамом, який "... озирнувся тим же ясним, пильним оком, взяв все, що побачив, і проспівав життя і світу алілуя ".

І в той же час у акмеїстів постійно звучать ноти приреченості і туги.Творчість А. А. Ахматової (А. А. Горенко, 1889 - 1966) займає особливе місце в поезії акмеїзму. Її перша поетична збірка "Вечір" вийшов в 1912 р. Критика відразу ж зазначила відмінні риси її поезії: стриманість інтонацій, підкреслену камерність тематики, психологізм.Рання поезія Ахматової глибоко лірична, емоційна. Своєю любов'ю до людини, вірою в його духовні сили і можливості вона явно відходила від акмеістіческой ідеї "первозданного Адама". Основна частина творчості А. А. Ахматової припадає на радянський період.

Акмеїсти прагнули повернути способу його живу конкретність, предметність, звільнити його від містичної зашифрованность, про що дуже зло висловився О. Мандельштам, запевняючи, що російські символісти "... запечатали всі слова, всі образи, предназначив їх виключно для літургійного вживання.Вийшло вкрай незручно - ні пройти, ні встати, ні сісти. На столі не можна обідати, тому що це не просто стіл. Не можна запалити вогню, тому що це, може, значить такий, що сам потім радий не будеш ".

І разом з тим, акмеїстів стверджують, що їхні образи різко відмінні від реалістичних, бо, за висловом С. Городецького, вони "... народжуються вперше" "як небачені досі, але відтепер реальні явища".Цим визначається вишуканість і своєрідна манірність акмеистического образу, в якій би навмисної звірячої дикості він ні з'явився. Наприклад, у Волошина:




Люди - звірі, люди гади,

Як стоглазий злий павук,

Заплітають у кільця погляди.



Значно по своїй художній цінності літературна спадщина М. С. Гумільова. У його творчості переважала екзотична і історична тематика, він був співаком "сильної особистості". Гумільову належить велика роль у розвитку форми вірша, відзначався карбованістю і точністю.

Даремно акмеїсти так різко відмежували себе від символістів. Ті ж "інші світи" і тугу за ним ми зустрічаємо і в їх поезії. Так, Н.Гумільов, який вітав імперіалістичну війну як "святе" справу, стверджував, що "серафими, ясні і крилаті, за плечима воїнів видно", через рік пише вірші про кінець світу, про загибель цивілізації:



Чудовиськ чутні Реви мирні,

Раптом хльостають скажено дощі,

І все затягують жирні

Світло-зелені хвощі.



Колись гордий і сміливий завойовник розуміє згубність руйнівність ворожнечі, що охопила людство:



Не всі ль одно? Нехай час котиться,

Ми зрозуміли тебе, земля:

Ти тільки похмура воротарка

Біля входу в Божі поля.



Цим пояснюється неприйняття ними Великої Жовтневої соціалістичної революції. Але доля їх не була однорідною. Одні з них емігрували; Н. Гумільов нібито "взяв активну участь у контрреволюційній змові" і був розстріляний.У вірші "Робочий" він передбачив свій кінець від руки пролетаря, отлівшего кулю, "що мене з землею розлучить".



І господь воздасть мені повною мірою

За недовгий мій і короткий вік.

Це зробив у блузі світло-сірої

Невисокий старий чоловік.



Такі поети, як С. Городецький, А.Ахматова, В. Нарбут, М. Зенкевич не змогли емігрувати.

Наприклад, А. Ахматова, яка не зрозуміла і не прийняла революцію, покинути батьківщину відмовилася. Не відразу повернулася вона до творчості.Але Велика Вітчизняна війна знову пробудила в ній поета, поета-патріота, впевненого в перемозі своєї Батьківщини ("My-дружність", "Клятва" та ін.) А. Ахматова у своїй автобіографії писала, що для неї у віршах "... зв'язок моя з часом, з новим життям мого народу".



1.3 Футуризм



Одночасно з акмеизмом в 1910 - 1912 рр.. виник футуризм, розпадається на кілька угруповань. Як і інші модерністські течії, він був внутрішньо суперечливим. Найбільш значна з футуристичних угруповань, що отримала згодом назву кубофутуризму, об'єднувала таких поетів, як Д. Д. Бурлюк, В. В. Хлєбніков, О. Кручених, В. В. Каменський, В. В. Маяковський, і деяких інших. Різновидом футуризму був егофутурізм І. Северяніна (І. В.Лотарев, 1887 - 1941). У групі футуристів під назвою "Центрифуга" починали свій творчий шлях радянські поети М. М. Асєєв та Б. Л. Пастернак.

Футуризм проголошував революцію форми, незалежної від змісту, абсолютну свободу поетичного слова.Футуристи відмовлялися від літературних традицій. У своєму маніфесті з епатуючі назвою "Ляпас суспільному смаку", опублікованому в збірнику з тією ж назвою в 1912 р., вони закликали скинути Пушкіна, Достоєвського, Толстого з "пароплава Сучасності". А.Кручених відстоював право поета на створення "зарозумілого", що не має певного значення мови. У його писаннях російська мова дійсно замінялася безглуздим набором слів. Проте В. Хлєбніков (1885 - 1922), В.В.Каменський (1884 - 1961) зуміли в своїй творчій практиці здійснити цікаві експерименти в царині слова,благотворно позначилися на російській і радянській поезії.

У середовищі поетів-футуристів почався творчий шлях В. В. Маяковського (1893 - 1930). У пресі його перші вірші з'явилися в 1912 р.З самого початку Маяковський виділявся в поезії футуризму, несучи до неї свою тему. Він завжди виступав не тільки проти "усілякого мотлоху", а й за творення нового в суспільному житті.

У роки, що передували Великому Жовтню, Маяковський був пристрасним революційним романтиком, докоряти царства "жирних", предчувствующей революційну грозу. Пафос заперечення всієї системи капіталістичних відносин, гуманістична віра в людину з величезною силою звучали в його поемах "Хмара у штанях", "Флейта-хребет", "Війна і мир", "Людина". Тему поеми "Хмара у штанях", опублікованій в 1915 р.в урізаному цензурою вигляді, Маяковський згодом визначив як чотири крику "геть": "Геть вашу любов!", "Геть ваше мистецтво!", "Геть ваш лад!", "Геть вашу релігію!". Він був першим з поетів, хто показав у своїх творах правду нового суспільства.

У російській поезії передреволюційних років були яскраві індивідуальності, які важко віднести до певного літературної течії. Такі М. А. Волошин (1877 - 1932) та М. І. Цвєтаєва (1892 - 1941).

Футуризм, різко протиставив себе не тільки літературі минулого, але й літературі сьогодення, яке увійшло у світ з прагненням скидати все і вся.Цей нігілізм проявлявся і в зовнішньому оформленні футуристичних збірок, які друкувалися на обгорткового паперу або зворотній стороні шпалер, і в назвах - "Молоко кобил", "Дохла місяць" і т. п.

У першій збірці "Ляпас суспільному смаку" (1912) була опублікована декларація, підписана Д. Бурлюком, О. Кручених, В. Хлєбниковим, В. Маяковським. У ній футуристи стверджували себе і тільки себе єдиними виразниками своєї епохи. Вони вимагали "Кинути Пушкіна, Достоєвського, Толстого та ін. та ін. з пароплава сучасності ", вони заперечували разом з тим" парфумерний блуд Бальмонта ", твердили про" брудної слизу книг, написаних нескінченними Леонідом Андрєєвим ", гамузом скидали з рахунків Горького, Купріна, Блоку і пр.

Всі відкидаючи, вони стверджували "Зірниці нової прийдешньої Краси самоцінність (самокрученого) Слова". На відміну від Маяковського вони не намагалися заперечувати існуючий лад, а прагнули лише оновити форми відтворення сучасного життя.

Основа італійського футуризму з його гаслом "війна - єдина гігієна світу" в російській варіанті була ослаблена, але, як зауважує В. Брюсов у статті "Сенс сучасної поезії", ця ідеологія "... проступала між рядків, і маси читачів інстинктивно сторонилися цієї поезії ".

"Футуристи вперше підняли форму на належну висоту, - стверджує В. Шершеневич, - додавши їй значення самоцелевого, головного елемента поетичного твору. Вони абсолютно відкинули вірші, які пишуться для ідеї ".Цим пояснюється виникнення величезного числа декларованих формальних принципів, на кшталт: "В ім'я свободи особистого випадку ми заперечуємо правопис" або "Нами знищені знаки пунктуації, - чим роль словесної маси - висунута вперше і усвідомлена" ("Садок суддів").

Підкресленому естетизму поезії символістів і особливо акмеїстів футуристи протиставляють навмисну деестетизації. Так, у Д. Бурлюка "поезія - пошарпані дівка", "душа - шинок, а небо - дрантя", у В. Шершеневича "в запльованому сквері" гола жінка хоче "з грудей відвислих вичавити молоко".В огляді "Рік російської поезії" (1914) В. Брюсов, відзначаючи навмисну грубість віршів футуристів, справедливо зауважує: "Дуже недостатньо поносити лайливими словами все, що було, і все, що є поза свого гуртка, щоб вже знайти щось нове". Він вказує, що всі їхні нововведення уявні, бо з одними ми зустрічалися у поетів XVIII століття, з іншими у Пушкіна і Вергілія,що теорія звуків - фарб розроблялася Т. Готьє.

Цікаво,що при всіх запереченнях інших напрямів у мистецтві футуристи відчувають свою спадкоємність від символізму.

Особливе місце в літературі рубежу століть зайняли селянські поети (М. Клюєв, П. Орешин). Не висуваючи чіткої естетичної програми, свої ідеї (з'єднання релігійно-містичних мотивів з проблемою захисту традицій селянської культури) вони втілювали у творчості. З селянськими поетами, особливо з Клюєвим, був близький на початку шляху С. Єсенін (1895-1925), який з'єднав в своїй творчості традиції фольклору та класичного мистецтва (збірка "Радуниця", 1916 і ін.)

Російська культура передодня Великого Жовтня представляла собою підсумок складного і величезного шляху. Відмінними рисами її завжди залишалися демократизм, високий гуманізм і справжня народність, незважаючи на періоди жорстокої урядової реакції, коли прогресивна думка, передова культура всіляко придушувались.

Багату культурну спадщину дореволюційного часу, століттями що створювалися культурні цінності складають золотий фонд нашої вітчизняної культури.




2. Значення Срібного століття для російської культури



Творці мистецтва, яких сьогодні відносять до "срібному віці", незримими нитками пов'язані з оновленим світовідчуттям в ім'я свободи творчості. Розвиток громадських колізій рубежу століть владно вимагало переоцінки цінностей, зміни підвалин творчості і засобів виразності. На цьому тлі народжувалися художні стилі, в яких зміщувався звичний сенс понять та ідеалів. "Сонце наївного реалізму захід лось", - виніс свій вирок А.А. Блок. Йшли в минуле історико-реалістичний роман, життєподібного опера, жанровий живопис. У новому мистецтві світ художнього вимислу немов розійшовся зі світом повсякденному житті. Подекуди творчість збігалося з релігійним самосвідомістю, давало простір фантазії та містики, вільному відвідуванню уяви. Нове мистецтво, вибаглива, загадкове і суперечливе, жадало то філософської глибини, то містичних одкровень, то пізнання неосяжної Всесвіту і таємниць творчості. Народилася символістська і футуристична поезія, музика, що претендує на філософію, метафізична і декоративний живопис, новий синтетичий балет, декадентський театр, архітектурний модерн.

На перший погляд культура "срібного століття" сповнена загадок і суперечностей, важко піддаються логічному аналізу. Здається, ніби на грандіозному історичному полотні переплелися численні художні течії, творчі школи, індивідуальні, принципово нетрадиційно ні стилі. Символізм і футуризм, акмеїзм і абстракціонізм, "міріскуснічество" і "Нова школа церковного співу" ...Контрастних, часом взаємовиключних художні ських напрямків в ті роки було значно більше, ніж за всі попередні століття розвитку вітчизняної культури. Однак ця багатогранність мистецтва "срібного століття" не затуляє його цілісності, бо з контрастів, як помічено ще Гераклітом, народжується найпрекрасніша гармонія.

Єдність мистецтва "срібного століття" - у поєднанні старого і нового, що минає, і народжується, у взаімовліянии різних видів мистецтва один на одного, в переплетенні традиційного і новаторського. Інакше кажучи, в художній культурі "російського Ренесансу" відбулося нове поєднання реалістичних традицій минає XIX століття і нових художніх напрямків.

Об'єднуючим початком нових художніх течій "срібного століття" можна вважати сверхпроблеми, які одночасно були висунуті в різних видах мистецтв. Глобальність і складність цих проблем і сьогодні вражає уяву.

Найважливішу образну сферу поезії, музики, живопису визначав лейтмотив свободи людського духу перед обличчям Вічності. У російське мистецтво увійшов образ Всесвіту-неосяжної, кличе, що лякає. До таємниць космосу, життя, смерті торкалися багато художників. Для одних майстрів ця тема була відображенням релігійних почуттів, для інших - втіленням захоплення і трепету перед вічною красою Творіння.

Художнє експериментаторство в епоху "сріблячиного століття" відкрило дорогу новим напрямам мистецтва XX сторіччя. Величезну роль в інтеграції досягнень русської культури в культуру світову зіграли представники художньої інтелігенції Російського Зарубіжжя.

Після революції за бортом вітчизни виявилися багато діячів "російського культурного Ренесансу". Поїхали філософи і математики, поети та музиканти, виконавці-віртуози і режисери. У серпні 1922 р. з ініціативи В.І. Леніна був висланий цвіт російської професури, в тому числі - оп позиційно налаштовані філософи зі світовим ім'ям: Н.А. Бер дяев, С.М. Булгаков, Н.0. Лоський, С.Л. Франк, Л.П.Кар Савін, П.А. Сорокін (всього 160 осіб). Поїхали, розсіяннялись по світу І.Ф. Стравінський та А. Н. Бенуа, М.3. Шагал і В.В. Кандинський, Н.А. Метнер і С.П. Дягілєв, Н.С. Гончаров і М.Ф. Ларіонов, С.В. Рахманінов і С.А Кусевицький, Н.К. Реріх і А І. Купрін, І.А. Бунін і Ф.І. Шаляпін. Для багатьох з них еміграція була вимушеним, трагічних по суті вибором "між Соловками і Парижем". Але були і ті, хто залишився, розділивши зі своїм народом його долю. Сьогодні з "зони забуття" повертаються імена "потірянних росіян". Цей процес утруднений, так як за десятиріччя зникли з пам'яті багато імен, пропали мемуари та безцінні рукописи, розпродали архіви і особисті бібліотек.

Таким чином, блискучий "срібний вік" завершився масовим результатом його творців із Росії. Проте "розпалася зв'язок часів" не зруйнувала велику російську культуру, багатогранне, антіномічное розвиток якої продовжувало дзеркально відображати суперечливі, часом взаємовиключні тенденції історії XX століття.




3. Історичні особливості кінця XIX - початку XX століть



До моменту вступу Олександра III на престол розстановка сил у Європі починає змінюватися. Після поразки Франції у франко-прусській війні починається процес складання нових політичних угруповань. Подальша роль Росії в європейській політиці повинна була визначитися тією позицією, яку вона займе у цій ситуації.

Ув'язнений за Олександра II австро-російсько-німецький союз, проголошений як Союз трьох імператорів, майже повністю втратив до себе довіру після боснійського кризи 1875 - 1878гг., В ході якого Бісмарк відкрито підтримав Австро-Угорщину, уклавши з нею союз проти Росії. Напруга в Європі поступово зростало, було потрібно нова угода, що врівноважують політику австро-німецького блоку.

1881 - 1886гг. Вступивши на престол в 1881 році, Олександр III деякий час продовжував германофільського політику свого батька. На початку 80-х рр..Німеччина залишалася для Росії найважливішим ринком збуту сільськогосподарської продукції. До того ж союз із нею міг стати опорою в боротьбі проти Англії - на той момент головного політичного суперника Росії, особливо у зв'язку із зіткненням колоніальних інтересів двох держав у Середній Азії.

1882У той же час Німеччина охоче йде на зближення з Італією, вкрай незадоволеною колоніальною політикою Франції (зокрема, Італія претендувала на Туніс, над яким Франція встигає встановити свій протекторат).Німецько-Італійське політичне партнерство і далі буде цілком триматися на взаємній суперництві з Францією. До союзу також була залучена Австрія, які сподівалися на союзну допомогу, у випадку боротьби з Росією. Результатом переговорів трьох урядів з'явився підписаний 8 (20) травня 1882у Відні таємний договір між Німеччиною, Австро-Угорщиною та Італією, відомий під назвою Троїстого союзу. Згідно з цією угодою союзні держави зобов'язувалися не брати участь у спілках, спрямованих проти однієї з них.

Роль Росії в європейській політиці цілком помітно відходила на другий план. Це нескладно бачити, хоча б по відношенню найсильніших держав, ще недавно сприймали її як рівну собі, тепер, без особливих сумнівів, що створюють союз військового штибу без всякого її участі ("доброзичливий нейтралітет", в контексті загострення відносин з Францією,цілком можна вважати військовим союзом).У такій ситуації Союз трьох імператорів для цих держав, найімовірніше, був допоміжного та тимчасового мірою, покликаної виключити можливість російсько-французького союзу (що може зміцнити головного суперника - Францію). Зрозуміло, що в такому вигляді міцність цього союзу вже тоді можна було поставити під сумнів. Дійсне ставлення Німеччини та Австро-Угорщини до своїх "зобов'язань" стає особливо помітним у світлі подій на Балканах.

Той факт, що в Балканському конфлікті Австро-Угорщина і Німеччина виступили проти Росії, поза сумнівом, підривав "Союз трьох імператорів", який до моменту закінчення терміну своєї дії (1887 р.) і так був фактично анульований. За участю німецької дипломатії в 1887р.був укладений австро-англо-італійський союз - Середземноморська Антанта. Його головною метою був підрив російського впливу в Туреччині. По суті своїй це була нова політична угруповання, спрямована не тільки проти Франції, а й Росії. Як вже було сказано, що дуже важливо, засновником цього блоку була Німеччина.

Очевидно, що Росія була обмежена у виборі союзників - таким союзником повинно було стати держава, досить сильний, щоб протистояти членам Середземноморської Антанти.

Через різкого зростання протиріч між Росією і Німеччиною, навіть англо-російське колоніальне протистояння, здавалося не настільки непримиренним. Така різка зміна міждержавних установок здається особливо несподіваною, у світлі попередніх тому конфліктів Англії та Російської імперії, особливо в Середній Азії

Надовго Середня Азія стане невід'ємною частиною російської держави (разом з низкою важко асимільованих національностей, управління якими і далі буде вимагати постійної уваги). Описані вище суперечності - досить чітке відображення тенденцій, які переважали у відносинах Англії та Росії на той період, - розділ їх сфер колоніального впливу (в основному на сході), а не боротьба за незалежність однієї з держав,робили цей конфлікт другорядним по відношенню до загальнополітичної ситуації в Європі.

Отже, охолодження у відносинах між Німеччиною і Росією, і угода між Німеччиною, Австрією та Італією природно готували зближення між Росією і Францією. ). Основою для цього зближення, як уже було згадано, стала наявність загальних супротивників - Англії та Німеччини.

Отже, з розгляду цього вельми важливого періоду в історії Росії та світу можна зробити кілька висновків. Очевидно, що військово-політичні пріоритети Росії, її економічний стан, деякі риси особистості Олександра III (його політична короткозорість) знайшли свій вияв у реалізованої ним зовнішній політиці Росії, так, наприклад, зміна відносин з Німеччиною, що привело до союзу з Францією. Цей союз представляв собою істотне зрушення в розстановці сил у Європі. Багато в чому це визначило розстановку сил у послідувала Першій Світовій Війні, як, на мій погляд, і саму причину війни - освіта чітких військово-політичних угруповань і зіткнення їх інтересів. Звідси також видно неминучість катаклізмів сталися в Росії й у світовій історії, економіці та культурі. Що вказує на спадкоємність історичних і політичних періодів і процесів.

1894 виявився переломним рубежем в історії Росії. Головною подією його стала смерть імператора Олександра III і воцаріння останнього російського самодержця. І до початку ХХ століття Російська імперія являла собою абсолютну монархію, в якій вся повнота влади належала імператору Миколі II.

З початку ХХ сторіччя боротьба селянства за землю значно посилилася. Селянські виступи все частіше переростали в повстання. Так, наприклад, навесні 1902 року спалахнули селянські повстання в Харківській і Полтавській губерніях. Потужний селянський рух розгорнувся на Кавказі.

1901 рік минув в масових політичних демонстраціях, причому робітничі виступали з представниками демократичної інтелігенції. Демонстрації в Москві, Петербурзі, Харкові, Києві минали під гаслами політичних свобод.

Таким чином, 1901-1903 рр..ознаменували собою перехід до поєднання економічних і політичних засобів боротьби робітничого класу.

І тим не менш, як ми бачимо, духовний розвиток Росії цього періоду було досить різноманітним.




4. Тінь Срібного століття



Зі смертю футуризму і швидкої агонією імажинізму полотно срібного століття було закінчено. Воно вийшло яскравим, складним, суперечливим, але безсмертним і неповторним. Воно відобразило не тільки поезію покоління, а й існуючу дійсність.

Будь-яке зміна соціальних взаємин у країні неминуче супроводжується тими чи іншими змінами на фронті мистецтва. Літературна течія, що не відображає соціальних фаз, є тільки угруповання.

Якщо протягом передує соціальних катастроф, сповіщає ці останні, допомагає їм народиться, то протягом робиться соціально потрібним і входить в історію літератури.

Якщо протягом послідує за соціальною зміною і просто резонує, фотографічно відображає, констатує, але при цьому не організує читача, то такий перебіг так само входить в історію, але під кличкою епігонства.

Глибоко помиляються ті, які вважають мистецтво тільки писарем у штабі історії. Поет - не пророк. Мистецтво - це фанфари, що сповіщає про новий соціальному зсуві. Мистецтво не тільки сейсмограф, що повідомляє про землетрус. Мистецтво саме повинно викликати і викликає потрясіння.

Срібний вік став саме тією віхою, яка напророкувала прийдешні зміни в державі і відійшла в минуле з приходом криваво-червоного 1917 року, невпізнанно змінив людські душі, перевернувшего пісочний годинник часу, як тоді ввижалося, назавжди. Особливо високо сяяли тоді в небі дві зірки: пастушача - вечірня Венера і червоний, тремтячий Марс.

І як сьогодні не хотіли нас переконати в зворотному, але все скінчилося після 1917 року, з початком громадянської війни. Ніякого срібного століття після цього не було. У двадцяті роки ще тривала інерція (розквіт імажинізму), бо така широка й могутня хвиля, який був російський срібний вік, не могла рухатися деякий час, перш ніж обрушитися і розбитися. Якщо живі були більшість поетів, письменники, критики, філософи, художники, режисери, композитори, індивідуальною творчістю і спільною працею яких створений був срібний вік, але сама епоха закінчилася. Кожен її активний учасник усвідомлював, що, хоча люди і залишилися, характерна атмосфера епохи, в якій таланти росли, як гриби після дощу, зійшла нанівець. Залишився холодний місячний пейзаж без атмосфери і творчі індивідуальності - кожен в окремо замкнутої келії своєї творчості. За інерцією тривали ще й деякі об'єднання (Будинок мистецтв, Будинок літераторів, "Всесвітня література"), але цей постскриптум срібного століття обірвався на півслові, коли пролунав постріл, убивши Гумільова.

Срібний вік емігрував до Берліна, до Константинополя, до Праги, Софію, Бєлград, Рим, Париж. Але відродитися на чужині йому не судилося. Двічі в одну річку увійти не може ніхто. Емігранти відвезли з собою і дбайливо зберегли в пам'яті для нащадків спогади про срібному столітті, який захлинувся в крові невинних жертв революції, який став лише блідою тінню назавжди пішов "старого" століття. Воістину, це була сама творча епоха в російській історії, полотно величі та настання бід святий Росії.




Список використаної літератури



Л.А Рапацкі "Художня культура Росії", Москва, "Владос", 1998

Т.І. Балакіна "Історія російської культури", Москва, "Аз", 1996

О.М.Жовківський "Блукаючі сни. З історії російського модернізму ", Москва," Рад. Письменник ", 1992

С.С. Дмитрієв "Нариси історії російської культури поч. XX ст. ", Москва," Просвещение ", 1985

Д.С. Кіняпіна "Зовнішня політика Росії другої половини XIX століття", Москва, 1974.