Виникнення і ранній період християнства

Реферат на тему:

Виникнення і ранній період християнства


Християнство



Християнство — велика світова релігія. У ході свого історичного розвитку вона розпалася на три великі галузі: православ'я, католицтво і протестантизм, кожна з який, у свою чергу, має напрямку, плини і церкви. Незважаючи на істотні розходження між віруючими цих плинів і церков, їх усіх поєднує віра в Ісус Христа — Сина Божого, що прийшов на Землю, що приняли страждання в ім'я спокути людського гріха і вознесшегося на небо. На Землі живе більш мільярда послідовників християнства. На основі християнства виросли сучасні європейська й американська цивілізації, більш тисячі років пройшло з тих пір, як християнство в його православному різновиді затвердилося в Росії. У суспільному, державному і культурному житті нашої країни християнство грало і грає донині виняткову роль. Без знання основ християнства неможливо зрозуміти корені цивілізації, особливості історії багатьох країн світу, культуру різних епох і народів, росіянку культуру. Вивчати християнство можна все життя, тому що воно являє собою величезний найбагатший світ, скарбницю мудрості, краси, джерело глибоких почуттів і переживань.

Виняткова роль християнства у світовій і вітчизняній історії визначила його місце в цій книзі: п'ять тем із тринадцяти присвячені християнству.



Історичне тло виникнення християнства



І місце і час появи нової релігії не випадково. Близька Схід, Свята Земля — посушлива країна пустель, невисоких кам'янистих гір багато разів в історії ставала ареною важливих подій. Без малого 2 тис. років більшість людств живе по літочисленню «від Різдва Христова» (хоча точна дата народження Ісуса Христа, видимо, на кілька років розходиться з «нульовим» роком). Прихід «нової ери» — явно не просто довільна нульова крапка відліку на лінії часу. Це дійсний час глобального перевороту в людській історії, час, коли над людством запалилася і засяяла нова зірка.

Християнство зародилося в землях Древньої Палестини. Ви вже знаєте про трагічну долю давньоєврейського народу, що пройшов через важкі іспити. Держави древніх євреїв, Іудея й Ізраїль, знаходилися в стані затяжної кризи і піддавалися ударам вавилонян, персів, військ Олександра Македонського. Зсередини їхня колишня могутність підточувалася звадами, самоправністю правителів, невгамовним прагненням жителів до збагачення. У середині I в. до н.е. сюди прийшли нові жорстокі завойовники — римляне, а земля древніх євреїв стала провінцією Римської імперії. Єврейський народ виявився у своїй значній частині розкиданий по світі (період діаспори, згадаєте матеріал теми VI), а єдиний храм іудеїв у Єрусалимі був зрештою зруйнований до підстави.

Релігія древніх євреїв, як ви пам'ятаєте, була монотеїстичної. У давньоєврейському суспільстві тієї епохи існувала думка, що всі страждання й іспити, що випали на частку богоизбранного народу, послані йому Богом за численні гріхи, за відхилення від Моисеева закону. Важка доля єврейського народу — також наслідок його богоизбранности: тому, кому багато дається, з того багато і строго запитується! Древній іудаїзм знаходився в стані глибокої кризи, так само як і державна, і громадське життя євреїв. Не випадково в іудаїзмі з'явилися плини — секти, що відбивали різноманіття настроїв і пошуків у духовному житті. Це були фарисеї, що прагнуть буквально і ревниво випливати релігійної традиції предків, саддукеи, що спиралися тільки на закон Мойсея, що не вірили в загробне життя і подчеркивавшие вільну волю людини, ессеи, що вірили в загробне життя, прийдешнє Воскресіння з мертвих і ждавшие приходу Месії, Рятівника, що от-от повинний був відбутися, Чекання деякої великої події як би витало в наелектризованому повітрі тієї епохи. Навкруги лилася кров, гинули безневинні жертви, увесь навколишній світ знаходився в дуже рухливому, нестабільному стані. Тривога, чекання, страх і непевність у майбутньому, неминучість змін — от психологічне тло, на якому виникло християнство.

Свята Земля — земля Авраама, Давида і Соломона — завжди була своєрідним «історичним перехрестям» завдяки своєму географічному положенню. Вона як би зв'язувала різні світи і цивілізації — Схід з його найдавнішими історико-релігійними коренями, північ Африки зі згаслою цивілізацією Древнього Єгипту, Південну Європу з культурою античності. Древнешумерские сказання про «великий потоп», розповіді про Заратустре, міфи про Исиде й Осирисе, про богиню Иштар, філософія Платона, Аристотеля, епікурейців і стоїків1 і багато чого іншого могли одночасно зійтися в цій географічній крапці у виді пам'ятників писемності, усних переказів. У міфах про умираючі і богів, що воскреють, потопі, у дуалістичних навчаннях (див. тему II) про добро і зло, про страждання, про богочеловеке, у філософських міркуваннях про моральність людство обережне, повільно і поступово йшло до християнства, передчуваючи і передбачаючи його. І все це ожило, почало рухатися завдяки тому, що зв'язку між культурами стародавності стали на рубежі нашої ери більш тісними і багатогранними. Один тільки похід Олександра Македонського означав величезне пересування мас людей із заходу на схід і назад. А римські завоювання!.. Якщо ви уважно подивитеся на карту, то самі переконаєтеся, що Святу Землю дійсно можна назвати «історичним перехрестям» Древнього світу.

Майже одночасно з початком християнства в Олександрії (Північна Африка) з'явилася дуже важлива і характерна філософська школа, з навчання якої безпосередньо випливають деякі важливі ідеї християнського світогляду. Це школа Филона Олександрійського (ок. 25 р. до н.е. — ок. 50 р. н.е.). Зв'язуючи деякі положення іудейської релігії з грецькою філософією (Платон, стоїки, Пифагор), Филон розробив навчання про деякого посередника між Богом і людьми. Іноді він зображувався у виді «намісника Божия» на Землі, а частіше — у виді вищої ідеї, що по-древнегречески звучить як Логос (букв, із гр. слово). Відкрийте Євангеліє від Іоанна. Перші його рядки — «Спочатку було Слово, і Слово було в Бога, і слово було Бог». Це збіг безумовний не випадкове, так само як і збіг із християнським навчанням про те, що Христос прийшов у світ як «Помазаник Божий», посередник між Богом і людьми.



Основи християнського віровчення



У центрі християнства знаходиться фігура Ісуса Христа, якого називають Месією (з ін.-евр. помазаник, тобто присвячений, що одержав божественну благодать). Грецьке слово Христос — буквальний переклад слова Месія. Ім'я Ісус (чи Иегошуа) буквально означає «Яхве-Спаситель» (як ви вже знаєте, Яхве — одне з імен єдиного Бога в древніх євреїв).

Ісус походив з коліна Иудина (див. главу VI) і був нащадком знаменитого царя Давида. Його народження пророчив ангел (архангел) Гаврило, що з'явився його матері — діві Марії. Марія з чоловіком, старим теслею Йосипом, жила в невеликому палестинському містечку Назарете (у провінції Галилея). Однак дитина Ісус, як ви напевно знаєте, з'явився на світло не в будинку батьків, а в хліву, серед домашніх тварин і пастухів у місті Вифлееме, куди його батьки відправилися в зв'язку з що проводилася римлянами переписом населення (Йосип походив з Вифлеема). Волхви (східні жрецы і маги) і пастухи, притягнуті світлом зірки, що зажегли в небі, і ангельським хором, першими прийшли поклонитися божественній дитині. На сороковий день життя дитини, по іудейському звичаї, Марія принесла Ісус у храм для присвяти Богу. Глибокий старець Симеон (Богоприимец) зустрів Марію з дитиною в двер. Усе своє довге життя він очікував пришестя Месії, і от Рятівник — «світло в одкровення мов»1 (язичників) перед ним. Тепер Симеон може спокійно вмерти...

Рятуючи від переслідувань жорстокого царя Ірода, батьки з дитиною біжать у Єгипет. Пізніше, в отрочному віці, Ісус попадає в Єрусалим, де уражає мудреців-фарисеїв своїм розумом і проникливістю. Звертає на себе увага той факт, що життєпис Ісуса Христа на цьому як би переривається, і наступний епізод відноситься вчасно, коли йому вже біля тридцяти років. Цей епізод — водохрещення Ісуса у водах ріки Йордан, що зробив пророк нової віри Іоанн Хреститель. При водохрещенні над головою Ісуса з'явився Дух Святої в обличчя голублячи і роздався глас Божий: «Се є Син мій улюблений». Так одночасно знайшли себе три іпостасі (букв, із гр. три обличчя, три сутності) єдиного Бога, у которого вірять християни: Бог-Батько, Бог-Син і Бог-Дух Святої. Потім Ісус віддаляється на сорок днів у пустелю (у пам'ять про це встановлено сорокадневный посада, разом з Жагуч тижден складов Велик посад, дотримуван більшіст християнин перед свят Великден). У пустелі Христа спокушав Сатана, пропонуючи йому влада і багатство, але Ісус устояв проти спокус.

З цього часу починається трирічна епопея мандр Ісуса по землях Палестини з проповідями нового навчання. Ісус робить чудеса, зціляючи хворих, воскрешаючи мертвих. Христос спілкується зі знедоленими, грішниками, прощаючи їхні гріхи і відкриваючи їм шлях до порятунку. Одна з вершин його проповідей — знаменита Нагорна проповідь, що починається словами: «Блаженні злиденні духом» (тобто блаженні ті, котрі не вважають себе духовно самодостатніми, а приймають «духовну їжу» від Ісуса Христа). Далі в Нагорній проповіді викладаються основні положення християнського навчання і християнської моральності: блаженні плачучі (над своєю недосконалістю, над своїм гріхом), блаженні лагідні, прагнучі правди, милостиві, чисті серцем, блаженні миротворці, блаженні вигнані (потерпілі) за правду, блаженні поносимые і гнані (за віру христову) (див. Євангеліє від Матфея, розділ 5).

Проповіді Ісуса Христа викликали не тільки увага і співчуття, але і гнів, ворожнечу, у першу чергу з боку фарисеїв, що, як ви вже знаєте, виступали за буквальне проходження обрядам, заміняючи щиру і невигадливу віру гординею і лицемірством (звідси пішло відоме вираження «фарисействовать»). Служителі іудейської релігії не хотіли мати настільки могутнього конкурента, яким був Христос. Вони заздрили, збирали злість і сіяли її в народі.

У дні перед єврейським Великоднем Ісус, супроводжуваний учнями, ввійшов у Єрусалим. Сидячи на ослиці (символ лагідності і миролюбства), він їхав по вулицях древнього міста, приветствуемый людьми. У пам'ять про цю подію в церкві святкується день «Вхід Господень у Єрусалим», чи Вербна неділя. Гілочки верби в руках віруючих нагадують квіти і пальмові галузі, якими народ вітав Ісуса. Протягом останньої (Жагучий) тижня земного життя Ісуса Христа щодня відбувалися дуже важливі події, що донині пригадуються і шануються віруючими. У п'ятницю, наприклад, під час великодньої вечері з учнями (Таємна Вечеря), Ісус пророкує зрадництво одного з них (Іуди), а також свої земні страждання і смерть. Христос подає своїм учням хліб і вино, уособлюючи ними своє тіло і кров. Звідси в більшості християнських церков веде свій початок таїнство евхаристии (із гр. подяка) чи причащання (від слова частина). Віруючі, укушати хліб і вино, стають частиною «тіла Христова».

Ісус проводить ніч з учнями в Гефсиманском саду, куди приходять збройні стражники, і за вказівкою Іуди, що поцілував Ісуса, вистачають його і ведуть на суд вищого іудейського священства. Учні Христа виявляють слабість і розбігаються. Суд присуджує Ісуса до смерті за проголошення себе Месією. Але вирок повинний бути затверджений намісником римського імператора — прокуратором (керуючим) Іудеї Понтієм Пілатом. Пілат, сумніваючись у винності Христа, звертається до народу з проханням помилуватися підсудного на честь свята, але юрба кричить «Розіпни його!» і вимагає (по наущению первосвящеників) відпустити не Ісуса, а убивцю Варавву. Так, сам народ, точніше юрба, остаточно присуджує Христа до смерті.

Ісуса розпинають на хресті на горі Голгофі, в оточенні двох розбійників. Над ним знущаються: «Якщо ти Бог, зійди з хреста!» Але він страждає і вмирає як людина. Смерть Ісуса супроводжується затьмаренням Сонця і землетрусом.

У цьому найважливішому епізоді життєпису Христа укладений найглибший зміст: своїм стражданням на хресті він искупляет «первородний гріх» (див. главу VI). Страждання Христа відкривають шлях людству до порятунку, що був закритий Богом з часів гріхопадіння Адама. «Смертию смерть потоптавши і сущим у труні живіт (життя) даровав» — печеться в православному великодньому каноні.

Після поховання Ісуса (по давньоєврейському звичаї ховалися небіжчиків у печері, приваливши камінь до входу) жінки, що прийшли помазати його тіло пахощ, знайшли, що Труна Господень порожня. Ангел повідомив, що Христос воскрес. Так давньоєврейське свято Великодня наповнився для християн новим змістом — він став удень Воскресіння Христова.

Після Воскресіння Ісус є Марії й учням. Його не відразу довідаються, а один з учнів — Хома вимагає обмацати рані від цвяхів на тілі Христа, щоб переконатися в тім, що їхній не обманюють. Відправивши своїх учнів проповідувати навчання по усьому світі, Христос підноситься на небеса. Попередньо він пророкує своє «друге пришестя» з метою «судити живих і мертвих». На п'ятидесятий день після Великодня на учнів Христа — апостолів під час молитви сходить Дух Святої у виді вогню. У такий спосіб завершилося явище світу Трійці. Бог-Батько, створюючи світ, поклав підставу Церкви, Бог-Син, з'явившись на Землю, створив Церкву, а Бог-Дух Святий ввійшов у неї і діє в ній. У пам'ять про цьому православна церква відзначає свято святий Трійці.

Так розповідається про життя Ісуса Христа в його життєписах — Євангеліях (із гр. блага звістка) і в Новозавітній книзі Діянь апостолів. Це основа, прийнята всіма християнами. Вам необхідно, звичайно, познайомитися з цими сюжетами більш докладно по тексту Євангелій. Читайте і сопереживайте цій вічній і мудрій книгам!


Джерела по історії раннього християнства. Дискусія про історичність Ісуса Христа



Джерелом, з якого християни одержують духовну інформацію про Бога, земне життя Ісуса Христа, його учнів і основах християнського навчання, є Біблія (букв, із гр. книги). До складу Біблії входить безліч книг Старого Завіту (до пришестя Ісуса Христа) і Нового Завіту (життя і навчання Христа і його учнів — апостолів). Біблія — строго канонічна (канон із гр. норма, правило) книга. Її християни називають Священним писанням, тому що вірять у те, що вона, хоча написана конкретними авторами, але по вселянню самого Бога (шляхом божественного одкровення). Тексти, близькі по змісту, що не ввійшли в Біблію, вважаються апокрифічними (із гр. таємний, секретний).

Старий Завіт визнається священним як християнством, так і іудаїзмом. У християн він містить 50 книг, написаних в оригіналі давньоєврейською мовою. Пізніше вони були переведені на грецьку мову, потім із грецького на латинський, давньослов'янський і сучасні національні мови. Християні включають до складу Старого Завіту і вважають священними набагато більше книг, чим іудеї (наприклад, деякі книги пророків). Між католиками, православними і протестантами також існують розбіжності з приводу Старого Завіту. Біблії, видані в рамках цих християнських плинів, трохи розрізняються по складу і тексту. У Біблію католиків і православних включено 11 неканонічних, а на думку католицької церкви — канонічних «другого порядку» старозавітних книг (Товита, Юдифи, Маккавейские й ін.). Протестанти відносять їх до апокрифічного. Справа в тім, що давньоєврейського оригіналу цих книг не збереглося.

Новий Завіт — це в першу чергу чотири Євангелія, написаних учнями Ісуса Христа. Перші три — від Матфея, Марка і Луки — дуже схожі по змісту, четверте — від Іоанна — відрізняється і по сюжетній лінії, і по стилі: очевидно, воно було написано пізніше (по спогадах, а не по безпосередніх враженнях, як вважають дослідники). Відома безліч неканонічних (апокрифічних) Євангелій, що не ввійшли в Біблію. У ході розкопок і пошуків вчених у Єгипті і на берегах Мертвого моря знайдені цілі бібліотеки таких апокрифів. Деякі з них не суперечать канонічним текстам і не забороняються християнськими церквями. Крім чотирьох Євангелій Новий Завіт містить ще 23 книги. Це опис діянь апостолів і їх вероучительные послання, а також сама загадкова і страшна книга — «Одкровення Іоанна чи Богослова Апокаліпсис» (апокаліпсис із гр. одкровення). Автор цієї книги ототожнюється з автором четвертого Євангелія (але не усіма вченими і богословами!). У книзі розповідається про прийдешню історію людства, повної катастроф, воєн, епідемій, після якої відбудеться вирішальна битва (Армагеддон) Месії із сатаною. Перемога Месії буде означати кінець земної людської історії, відродження мертвих. Відбудеться Страшний суд, у результаті якого грішники потраплять у пекло, а праведники — у рай, зображуваний у виді Єрусалима — прекрасного міста на небесах. Трактування Апокаліпсиса християнами дуже відрізняється в залежності від направ^ ления християнства і богословської школи: від символічного розуміння описаних у цій книзі подій до буквального.

Усі книги Священного писання — безумовний авторитет для християн. При всіх розбіжностях їхніх поглядів Євангелії — стрижнева основа християнського Священного писання. Однак деякі вчені, у першу чергу атеїстичного і матеріалістичного напрямків, сумнівалися і сумніваються в істинності Священного писання. Вони посилаються на багато аргументів, у тому числі внутрішні протиріччя в текстах священних книг. Ці учені вказують на той факт, що майже не залишилося «зовнішніх джерел», що свідчать про життя Ісуса Христа (тобто таких, котрі виходили б не від самих християн і в такий спосіб безперечно доводили би історичність Христа). З погляду віруючого християнина пошук доказів буття Ісуса — абсолютно безглузде заняття (перечитайте притчу про Хом-невіруючий у Євангелії від Іоанна, гл. 20). Усяка віра тим і відрізняється від раціонального (щопроисходили за допомогою розуму) пізнання світу, що не вимагає доказів. Але проте, ця суперечка йде і, імовірно, не має кінцевого дозволу.

Утім, у декількох древніх текстах I в. н.е. (нехристиянських) згадується Месія, Христос, християни. Серед них — книга іудейського історика Йосипа Флавія «Іудейські стародавності», іудейський Талмуд (див. гл. VI), «Історія» Тацита, життєпис імператора Нерона, письменника Светония і деякі інші тексти. Існує точка зору, що згадування про Христю можуть бути пізнішими вставками, зробленими християнами у своїх інтересах. З пам'ятників, зв'язаних із земним життям Ісуса Христа, збереглися Святі місця в Палестині (об'єкт паломництва християн усього світу), що включають Труну Господень, Хрест, на якому був розп'ятий Христос, і багато чого іншого. Збереглася плащаниця (у нее був обгорнений Ісус після зняття з хреста). На плащаниці нібито віддрукувався лик Христа (нерукотворний образ). У пам'ять про це в кожнім православному храмі є «своя» плащаниця з зображенням лику Рятівника, що урочисто виносять у п'ятницю перед святом Великодня. Однак переконливих доказів дійсності цих матеріальних пам'ятників немає.

Російський богослов Г.В.Флоровский, відповідаючи супротивникам визнання історичності Христа, пише про те, що Христос прийшов у світ невпізнаним, тобто його сучасники (за винятком деяких) не зрозуміли, з ким мали справу, а тому і не відбили факт явища Ісуса в історичній хроніці. Усвідомлення масштабу і величі цієї події відбулося набагато пізніше. Не можна не погодитися з розумністю такої точки зору. Серед учених, що тяжіють до атеїстичної школи, існують наступні точки зору на історичність Христа.

1. Образ Христа — мифологичен. Він є продуктом додавання декількох древніх міфів (про Осирисе, Митрі, Заратустре й ін.).

2. Христос — літературний персонаж, що, як це часто буває з відомими літературними героями, початків жити своїм самостійним життям.

3. Христос — історична особистість, реальна людина, один з багатьох пророків Древньої Іудеї. Його образ доповнений численними фантазіями і нашаруваннями, що мають мало загального з реальністю.

Усі ці точки зору поєднує те, що відповідно до них сам Христос і його життєписи є плід людської фантазії, деяка мудра казка. Природно, у радянський час ці погляди найбільше активно пропагувалися. Однак більшість серйозних религиоведов виходять з факту безперечної історичності Ісуса Христа.



Виникнення християнської церкви



Християнська віра народжувалася і затверджувалася в борошнах і гоніннях. Перші християни за зразком самого Христа ставали мучениками, перетерплювали приниження і страждання. Нова віра вважалася небезпечної як для іудейського священства, так і для римської влади. Римські імператори були язичниками і вели спосіб життя, прямо протилежний заповідям Христа. Чималу роль у неприйнятті християнства грала і визначена інертність людської думки, моральна неготовність людей до сприйняття нової релігії. Християнство являло пряму загрозу для влада імущих того часу, воно було, як говорять культурологи, «контркультурой», що відстоювала себе в боротьбі, затверджуючи свою істину стійкістю духу, словом і особистим прикладом.

Першими розповсюджувачами християнства стали 12 апостолів (букв, із гр. посланники), вони заснували християнські громади. Найвідоміші з апостолів — Петро (считающийся засновником християнської церкви), Павло (колишній затятий язичник, що не був прямим учнем Христа, але, увірувавши в нього, дуже багато зробив для роз'яснення у своїх проповідях навчання Ісуса), Андрій (распространявший християнство в різних країнах, у тому числі в Росії, і за версією давньоруського літопису «Повести тимчасовий років» Київ)., що основавший

Можна по-різному відноситися до розповідей про діяльність апостолів: у них є протиріччя, тимчасові невідповідності. Але факт швидкого поширення християнського навчання в наявності. На зміну першим апостолам прийшло їх «друге покоління», потім третє і т.д. Апостоли, на думку християн, несли не тільки істини навчання Христа, але і благодать (по гр. харизму), тобто особливу божественну силу, що передавалася через спеціальний священнодейственный акт рукоположения у священство. У католицтві і православ'ї носіями і передавачами благодаті є священики (чим вони і відрізняються від мирян). Протестанти ж вважають, що благодать може снизойти на будь-яку людину, і не визнають у цьому змісті пріоритету священиків.

У перші століття християнства з'явилися християнські святі — мученики і мучениці за віру (Віра, Надія, Любов, Варвара, Катерина й ін.). Культ святих — людей, наділених за праведність і стійкість особливими видатними властивостями і здібностями, — дуже важливий у католицтві й особливо в православ'ї.

Святі виступають як заступників, посередників між людьми і Богом (протестанти заперечують культ святих).

У раннехристианской церкви поступово сформувалося навчання про сім таїнств: водохрещенні, миропомазании, причащанні, покаянні, елеоосвящении (обов'язкових для всіх християн), а також шлюбі і священстві (не обов'язкових). З християнської точки зору прийнято розрізняти таїнство й обряд. Перше має божественне походження і зв'язане з внутрішнім духовно-моральним життям людини. В обряду — церковне походження, і він спрямований на життя і діяльність людини в реальному світі і суспільстві.

Спочатку християни, гнані владою імперії, збиралися для своїх молитов таємно, під покривом ночі (у пам'ять про це в православній церкві служится Всеношна, тобто богослужіння, що тривало в стародавності «усю ніч»). Складалися тексти молитов і песнопений, затверджувався єдиний порядок ходу богослужінь. Авторами «чинів» (тобто тексту і послідовності найважливіших служб) виступали, як називають їхні християни, Батьки церкви — найбільш авторитетні і заслужені її улаштовувачі і святі. Це Василь Великий, Григорій Богослов, Іоанн Златоуст і ін. Вони пережили доноси, гоніння., мандрівки, але не тільки зберегли і зміцнили віру, але і заклали основи сучасної християнської церкви. Були створені чини головної служби християнської церкви — літургії (із гр-. богослужіння), що у католиків називається месою (більш докладно про це розказано в темах VIII, IX).

Для здійснення богослужінь у церкві з'явилися диаконы (букв, служителі), єпископи (зверху дивляться), тобто початку вимальовуватися система християнської церковної ієрархії (букв, із гр. священної влади). Згодом у християнській церкві установилися три ступені священства: дьяконство, ієрейство і пресвитер-ство, що збереглися в православних і католиків донині. Священнослужителі називалися також, клір (із гр. жереб). Це може свідчити о.тім, що в ранній християнській церкві священнослужителі вибиралися по жеребі з мирян. Однак ця назва могла мати й інший відтінок: клір — жереб до особливого апостольського покликання, що дано далеко не всякому.

У перші століття християнства зародилося і християнське чернецтво (від гр. монос один, монастир букв, відокремлене житло). Знаходилися люди, що за прикладом апостолів відрікалися від земних благ, служачи справі поширення нової віри. Взагалі ідея помірності, самообмеження в ім'я духовного удосконалювання (а не як чи самоціль засіб оздоровлення свого тіла!) дуже характерна для християнського навчання. Згадаєте хоча б перебування Ісуса Христа в пустелі. Однак жити в самообмеженні може не кожна людина, що було відзначено ще древніми мудрецями. Тому свідомий шлях самообмеження, відходу від світу,,пугь чернецтва — це шлях не для всіх, а тільки для прагнучих до вищої святості і внутрішні силЪи, що мають, для її досягнення.

Поява чернецтва відноситься до IV в., коли деякі християни стали віддалятися від світу, перетворюючи в пустельників, пустельників. Ченцями були багато вчителів і Батьки церкви. Один зі знаменитих пустельників — старець Антоній Великий — жив у Єгипті в III-IV вв. Він роздав своє майно і пішов у пустелю, де боров з його демонами, що спокушали, що були у виді диких тварин. Прожив Антоній більш ста років. Поступово виникла й ідея колективного загального житія ченців (так називана киновия). Засновником загальжитійного чернецтва був Пахомий, також прозваний Великим. Він створив перший статут колективного чернечого життя.

У IV в. н.е. величезна Римська імперія розпалася на двох частин: Західну і Східну (Візантію). Остаточний поділ відбулося в 395 р., однак занепад західної частини держави і столиці — Рима почала відчуватися набагато раніш. Історія Візантії, як ви знаєте, мала довге продовження, а Західна Римська імперія упала під ударами варварів деяким менш чим через сторіччя після поділу. Поступово вороже відношення римських імператорів до християнства стало мінятися. З'являлося поступове усвідомлення нової віри і, що немаловажно, влади побачили в християнстві могутню силу, яку можна поставити собі на службу. З гнаної християнська церква перетворилася в найбільш авторитетну, пануючу і державну. Рішучий крок зробив у цьому напрямку римський імператор Костянтин Великий (285—337 р.). Великий вплив зробила на Костянтина його мати Олена. Як розповідає її житіє, вона співчувала християнам, зробила поїздку в Палестину, розшукала Труну Господень і Хрест, на якому був розп'ятий Ісус Христос (у пам'ять про це відзначається свято Спорудження Хреста Господня). За це Олена була прилічена до лику святих.

Зберігши значення язичества в імперії, Костянтин видав у 313 р. знаменитий Миланский едикт, що зрівнював у правах християнство й інші релігії. У православ'ї Костянтин прилічений до лику святих як рівноапостольний (тобто рівний за значенням апостолам), у католицтві він дуже поважаємо, але не вважається святим. Фактично після правління Костянтина, при імператорі Юліані (Відступнику), незважаючи на тимчасову утрату свого впливу, християнство затвердилося як державну релігію Римської імперії, а Візантія стала оплотом східного християнства.

Найважливішим принципом життя раннехристианской церкви був принцип соборності, тобто принцип вільного «збирання» безлічі людей у єдиний церковний організм. Усі найважливіші питання віровчення і керування церквою зважувалися колективно на Всесвітніх соборах, що збиралися протягом IV-VIII вв. сім разів. На них з'їжджалися представники вищого духівництва, делеговані своїми церковними громадами. Подальші церковні собори, починаючи з восьмого, відбувалися в обстановці розбіжностей між східною і західною галузями християнської церкви. Після остаточного розколу церковні собори були вже не загальними і созывались тільки католицькою церквою (хоча католики вважають їх всесвітніми).

Найважливішим моментом, що визначав необхідність соборів, було відстоювання принципів християнського віровчення в гострій боротьбі з інакомислячими — єретиками (про це розказано в темі VIII). Кожен Всесвітній собор був величезною подією в церковному житті і мав своїм результатом твердження нових догматів (догма з гр. навчання, думка), тобто деяких визначених кінцевих істин, переданих шляхом божественних одкровень.

На перших двох соборах — Никейском (325 р.) і Константинопольському (381 р.) — склався християнський Символ віри, тобто короткий виклад основних догматів християнства. На Халкидонском (451 р.) і

Константинопольському (553 р.) був установлений культ Богоматері, що має величезне значення як у католицтві, так і в православ'ї. Не менш важливими є і рішення інших Всесвітніх соборів.

Отже, які ж найважливіші догмати були встановлені на Соборах? Загальхристиянський (апостольський) Символ віри ви знайдете в будь-якому православному молитвослове. Православна церква зберегла його' у тім виді, у якому він був прийнятий на Никейском і Константинопольському соборах (католицький Символ віри має з ним розбіжність — див. тему VIII).

Християні, відповідно до Символу віри, що складає з 12 членів (частин), вірять:

1. У єдиного Бога-Батька, Уседержителя, Творця Неба і Землі.

2. У єдиного Добродії Ісуса Христа, Сина Божия, породженого від Бога-Батька (подібно лучу від сонця) і єдиносущого Батька (тобто однієї природи, однієї істоти з Богом-Батьком).

3. У те, що Ісус Христос утілився (прийняв людське тіло) від Духа Святого і діви Марії і прийшов на Землю заради порятунку всіх людей.

4. У те, що Ісус був розп'ятий при Понтийском Пілаті, страждав і вмер як людину і був похований. Ісус прийняв страждання за всіх людей, за їхні гріхи.

5—6. У те, що Христос воскрес на третій день, а потім піднісся на небеса. Він має рівну могутність і славу з Богом-Батьком.

7. У те, що Ісус прийде на Землю друг раз, щоб судити живих і мертвих, котрі воскреснуть.

8. У Духа Святого, котрий виходить від Бога-Батька і гідний такого ж поклоніння і слави, як Бог-Батько.

9. У Єдину, Святу (освячену Христом, що несе божественну благодать), Соборну (складену з вільних особистостей — людей усіх часів і народів), Апостольську (сохраняющую наступність від апостолів) Церква.

10. У таїнство водохрещення.

11. У майбутнє Воскресіння мертвих.

12. У вічне життя після другого пришестя Христа і Страшного суду.