Характеристика мистецтва та культури Іспанії

Міністерство освіти і науки України

Чернівецький національний університет ім. Ю. Федьковича

Географічний факультет













РЕФЕРАТ



Характеристика мистецтва та культури Іспанії





Виконав:

студент 211 групи

Козубовький Богдан























Чернівці

2009


План



1. Культура

2. Мистецтво

3. Художня література

4. Образотворче мистецтво

5. Архітектура і скульптура

6. Музика

7. Кіномистецтво




1. Культура



Назва «Іспанія» - фінікійського походження. Римляни використовували його (Хиспаніає) у множині для позначення всього Піренейського півострова. У I столітті до н.е. йде активний розвиток іберійських колоній Риму - побудовані акведуки в Сеговії, Таррагоне, Меріде, театри в Меріде, Таррагоне і в Сагунто. До 74 року н.е. всім іспанцям дарувало повне громадянство в Римській імперії.

Християнство розповсюджувалося в Іспанії протягом першого сторіччя нашої ери, але спочатку римляни заважали цьому, переслідуючи і зраджуючи мученицькій смерті багатьох християн. У 409 році Іспанія піддалася вторгненню армії німецьких племен, а до 419 року утворилося Вестготськоє королівство. Столицею держави вестготів стає Толедо.

У VIII столітті починається період мусульманської Іспанії. У 772 році армія під предводітельством вестготського короля Пелайо (Pelayo) завдала першої символічної поразки маврам при Кавадонге на півночі Іспанії. Ця битва відзначила початок Реконкісти - повернення християнам іспанських земель, зайнятих мусульманами. Велика частина півострова була завойована християнами до 1266 року.

У 1492 році араби втрачають своє останнє володіння на Піренейському півострові - Гранаду. Завершення Реконкисти і об'єднання Іспанії на основі королівств Кастілії і Арагона пов'язане з іменами Католицьких королів - Ізабелли I Кастильської і Фердинанда II Арагонського.

В 1516 році короля Фердинанда змінив його внук Карл, що належав до Габсбургськой династії. Мадрид став столицею Іспанії в 1561 році при Пилипі II. XVI століття, пов'язане з відкриттям Нового Світла, - час незаперечного морського панування Іспанії, яке похитнуло після розгрому «Непереможної армади» англійцями в 1588 році. 

У XVII столітті Іспанія втягується в 30-річну війну з Нідерландами, Францією і Англією, яка приводить до серйозної економічної кризи в країні. У 1700 році останній іспанський король з династії Габсбургів Карл II вмирає бездітним, починається боротьба за іспанський престол між австрійською гілкою династії Габсбургів і французькими Бурбонами, що закінчується Утрехтськім миром і встановленням правління Бурбонів. Воно приносить Іспанії об'єднання, життя починає шикуватися по французькому зразку. Так продовжується до 1808 року, коли Наполеон захоплює Іспанію, оголошуючи її королем свого брата Жозефа Бонапарта.

Після вигнання французів з Іспанії Фердинанд VII повертається на престол, що, проте, не приносить спокою. Політика країни цього періоду відома «Карлістськімі війнами» - суперництвом лібералів і консерваторів, проголошенням Першої республіки, путчем і відновленням монархії. В кінці XIX століття Іспанія втрачає свої останні заокеанські володіння (Кубу, Пуерто-ріко, Філіппіни).

Іспанія почала XX століття знаходиться в болісному виборі між військовими диктаторськими режимами і встановленням республіканського правління. З 1923 по 1930 рік триває період військової диктатури генерала Мігеля Прімо де Рівери. Після виборів 1931 року проголошується республіка, і король Альфонс XIII вимушений покинути Іспанію. Після «двох чорних років» правого уряду (1934-1936) на виборах перемагає лівий Народний фронт, суспільство розбивається на два табори - що підтримують Народний фронт і що підтримують командувача гарнізоном в Марокко генерала Франко, що виступив проти республіки.

Націоналістів генерала Франко підтримують монархісти, церква, а також праве крило фалангістів (іспанських фашистів). У 1936 - 1939 рр. в Іспанії йде громадянська війна, що понесла життя більше 600 тисяч чоловік, з яких 400 тисяч стали жертвами політичного терору режиму Франко. Період 1939 - 1975 рр. відомий як диктатура Франко, в цей час влада в країні належить католицькій церкві, військовим і крупним землевласникам. У 1969 році за пропозицією Франко його наступником на посту розділу держави і майбутнім королем Іспанії був затверджений Хуан Карлос де Бурбон, внук Альфонса XIII.

Після смерті Франко в 1975 році Іспанія стає парламентською монархією на чолі з королем Хуаном Карлосом I. 12 грудня 1978 року прийнята нова демократична Конституція Іспанії. Після військового путчу 1981 року в 1982 році перемогу на парламентських виборах беруть соціалісти, Феліпе Гонсалес залишається прем'єр-міністром до 1996 року. У 1982 році Іспанія вступила в НАТО, в 1986 році стала членом ЄС. 

Зближення Іспанії з рештою європейського співтовариства значно підняло престиж країни, зросла її політико-економічна відвертість і привабливість для туристів. У 1992 році в Барселоні проводилися літні Олімпійські ігри, Мадрид був оголошений Європейським містом культури, а Севілья приймала міжнародну виставку ЕКСПО-92. У країні також широко наголошувалося 500-річчя відкриття Колумбом Америки. У XXI століття Іспанія вступила демократичним і таким, що швидко розвивається державою, одним з найцікавіших і привабливіших в Європі. 

В 1980-і рр. Іспанія пережила економічний бум, пов'язаний з розвитком туризму і освоєнням рекреаційного потенціалу її території. Різні регіони побережжя Іспанії, такі як Коста-брава, Коста-бланка або Коста-даурада, стали всесвітньо відомими курортами, куди приїжджають десятки і сотні тисяч туристів зі всього світу. З кожним роком вся більша кількість туристів прагне не тільки поніжитися під променями іспанського сонця, але і познайомиться з самобутньою культурою країни, зробити поїздку по живописних сільських пейзажах або насолодитися шедеврами національної кухні Іспанії. 

Іспанія - країна з багатовіковою історією, що бачила епохи розквіту і занепаду декількох могутніх держав. Найбільш стародавні пам'ятники культури на території Іспанії відносяться до епохи палеоліту. Це наскальні малюнки на стінах печери Альтаміра недалеко від кантабрійського міста Сантильяна-дель-мари. Від архітектури іберів (стародавні племена, що населяли Піренейський півострів в I тисячолітті до н.е. ) залишилися руїни велетенських кам'яних стін в Таррагоне. Про римлян в Іспанії нагадують головним чином цивільні споруди - водопроводи, мости, акведуки, амфітеатри, арки. Чудово зберігся один з римських мостів - Алькантара на річці Тахо.

Міст має шість арок і посередині тріумфальна арка. Величні руїни римських амфітеатрів в Меріде і Сагунто на 6000 глядачів і арки в Медісанелі і Барі, побудовані в 107-102 роках до н.е.

У центрі будь-якого, навіть невеликого, іспанського міста знаходиться головна площа - Пласа Майор (Plaza Mayor), на якій зазвичай коштують церкви, адміністративні будівлі, магазини і бари. На площі влаштовують свята, концерти, народні танці, бої биків.

Іспанія - країна всесвітньо відомого живопису і літератури. Вплив католицької церкви визначило переважання релігійної тематики в середньовічному мистецтві Іспанії, найбільш відомим представником якого є художник Ель Греко, що довгі роки прожив в Толедо. Класичний живопис Іспанії прославлений іменами Франсисько Гойі і Дієго Веласькеса. Іспанцями були і три засновники сучасного мистецтва - Жоан (Хоан) Міро, Пабло Пікассо і Сальвадор Дали, епохи модернізму, що стали символами.

Найбільші музеї сучасного мистецтва знаходяться в Мадриді (зокрема Музей Прадо, Центр мистецтв королеви Софії), Барселоні (Музей Пікассо, Музей сучасного мистецтва), Більбао (Музей Гуггенхайма), Фігересе (Театр-Музей Дали) і багатьох інших містах Іспанії. Іспанська література може вести звіт своєї історії з давньоримських письменників і мислителів Сенеки, Лукана і Марциалла. Період арабського владицтва пов'язаний з розквітом літератури і філософії, в Іспанії, в найбільшому центрі мусульманській культурі - місті Кордове, жив один з найбільш відомих представників арабського арістотелізма Аверроес. В середні віки отримала розвиток поезія трубадурів (тровадорес), найвідомішим твором цього жанру стала «Пісня про мій Сиде», а також релігійна поезія, відома по поемі священика Гонсало де Берсео «Чудеса Богородиці».

Перші крупні прозаїчні твори на кастільській мові, що став основою іспанської літературної мови, відносяться до XIV - XV століть.

У XVI столітті починається Золоте століття іспанської літератури, з'являється жанр пікареські - крутійського романа. До цього ж періоду відноситься творчість Мігеля де Сервантеса Сааведра - його «Дон Кихот» вийшов в світ в 1605 році. Сучасниками Сервантеса були сатирик-романіст Франсисько де Кеведо і поет Луіс де Гонгора. Драматургія Іспанії прославлена іменами Лопе де Вега і Кальдерона. У XVIII і XIX століттях іспанська література знаходилася під впливом французької.



2. Мистецтво



Іспанія - країна з багатовіковою історією. Найбільш стародавні пам'ятники культури на території Іспанії відносяться до епохи палеоліту. Це наскальні малюнки на стінах печери Альтаміра. Від архітектури іберів (стародавні племена, що населяли Піренейський півострів в I тисячолітті до нашої ери) залишилися руїни велетенських кам'яних стін в Таррагоні. Про римлян в Іспанії нагадують головним чином цивільні споруди - водопроводи, мости, акведуки, амфітеатри, арки. Чудово зберігся один з римських мостів - Алькантара на річці Тахо. Міст має шість арок і посередині тріумфальна арка. Величні руїни римських амфітеатрів в Меріде і Сагунто на 6000 глядачів і арки в Медісанелі і Барі, побудовані в 107-102 роках до нашої ери.

Великий вплив на розвиток середньовічного іспанського мистецтва і архітектури зробили араби. Світову популярність здобули палац-фортеця Альгамбра в Гранаде, мечеть в Кордове, мінарет Ла Хиральда в Севілье.

Ла-хиральда - колишній мінарет мечеті, побудований арабами в XII столітті. Мечеть не збереглася, а мінарет був перетворений на дзвіницю собору. Це найвідоміший в Севілье пам'ятник. Його силует відрізняється дивовижною витонченістю. Якщо піднятися на дзвіницю, на висоту 97 м, то звідти відкривається прекрасний вид на місто.

Альгамбра (арабський "червоний"), палац-фортеця XIII століття, - диво мусульманської архітектури. Залежно від освітлення його стіни і башти протягом дня змінюють колір. Особливо красивий дворик Левів, оточений колонами з білого мармуру. Посередині дворика - фонтан. Його величезна мармурова чаша спирається на 12 левів. У палаці декілька прекрасних залів: зал Послів з величезним куполом з кедрового дерева, Королівський зал із золотими мереживними арками у вигляді сталактитів, зал Секретів з дивовижними акустичними ефектами.

Мечеть-собор в Кордове (VIII-X століття) - найбільша після знаменитої Кааби в Мецці мечеть світу. Її 19 нефів з 32 арками займають значну площу (175x140 м). Подвійний пам'ятник - мечеть і собор - свідчить про спробу християнської держави позбавитися навіть від натяку на мусульманський вплив. У 1236 році, після узяття міста християнами і втечі мусульман до Північної Африки, король Фердинанд III наказав перетворити її на християнський храм. Було закрито 19 дверей, що виходять в двір, уздовж внутрішніх стін будівлі побудували капели, мінарет перетворили на дзвіницю.

У Іспанії збереглися численні середньовічні замки - парадори. Зазвичай вони розташовуються в живописних, тихих і затишних куточках і надають прекрасні можливості як для відпочинку, так і для роботи. Зараз це цілий комплекс будівель і споруд, що поєднують строгі архітектурні лінії з сучасним інтер'єром номерів. Номери з телевізором, телефоном і міні-баром оснащені системою опалювання і кондиціонером. Для любителів активного відпочинку в таких будівлях обов'язково передбачені басейн, тенісні корти, тренажерні зали.

Мадрид - Національний музей живопису і скульптури Прадо, Музеї сучасного мистецтва і природних наук, археологічний і етнографічний, іспанського народу. Королівський палац 18 ст. і сади Сабатіні, церква Сан-Франциско-эль-грандові 18ст., парк Буено-петіро із зоопарком і Ботанічним садом, резиденція монарха Зарзуела, монастирі Ель-еспріаль, Долина Полеглих - меморіал жертвам цивільної війни.

Барселона - Морський і Археологічний музеї, Музеї каталонського мистецтва і Пабло Пікассо, фортеця Монжуїк, собор Святого Сімейства, церква Сан-пабло-дель-кампо - 914 р., готичний собор Санта-юнанія.

Толедо - архітектура мавританського періоду, замок Алькасар 13-18 ст, готична церква Сан-хуан-делос-рєєс, синагога 14 ст., місце спалювання єретиків - площа Плаза-дель-зоко.

Сарагоса - собор Ла-сео 12-16ст, собор Ель-пілар 17 ст., резиденція арагонських королів Кастільо-де-ла-альяферіс.

Севілья - королівський палац 1181р., башта Хиральда 12 ст. - колишній мінарет, мавританська архітектура, собор 13 ст., мавританський замок Алькасар 12-16 ст., церква Санта-каталіна.

Гранада - розвалини фортеці Альгамбра, кафедральний собор 16-18 ст, каплиця, де поховані Фердинанд V і Ізабелла I, сади Генераліфе. Кордова - мавританська мечеть, руїни палацу-фортеці, 16-арочний міст римського періоду, найбільша мечеть Європи, перебудована в 1236 в християнський храм.

Пальма-де-Майорка (на Балеарських островах) - готичний собор 1230 р., каплиця із зведеннями роботи Антоніо Гауді, церква св. Франциска 13 ст., палац Альмудайна, замок Бельведер 14 ст.

Іспанію вважають найбільшою "мисливською" країною в Європі. Найкрупніший мисливський заповідник - Саха (177 тис. га) займає майже всю східну половину провінції Сантандер в Кантабрійськіх горах (північ країни). У лісах цього заповідника полюють на ведмедя, кабана, косулю, вовка, сарну, а з птахів - на куріпку і бекаса.

Один з красивих і багатющих по флорі і фауні мисливських заповідників Іспанії - Сомьедо (88 тис. га) - розташований в горах північної провінції Овьедо. Його ліси складаються з найрізноманітніших широколистяних порід. Тут водяться ведмідь, вовк, лисиця, кабан, косуля, сарна, тхір, куниця, заєць, з птахів - глухар, куріпка, бекас, дикий голуб, перепелиця.



3. Художня література



Початок XX століття ознаменувався розквітом нової іспанської літератури, пізніше пов'язаної із загальноєвропейським екзистенціалізмом. Його найважливіші представники - Мігель де Унамуно, Піо Бароха, Антоніо Мачадо. Усесвітню популярність здобула поезія убитого фашистами в 1936 році поета Федеріко Гарсиа Лорки. У XX столітті народилася латиноамериканська іспаноязичная література, що стала явищем світового масштабу, - такі автори як Хорхе Луіс Борхес і Габрієль Гарсия Маркес і до цього дня залишаються одними з самих читаних. 

Початок іспанській літературі кастильською мовою поклала велика пам'ятка іспанського героїчного епосу Пісня про Сіда (прибл. 1140 р.) про подвиги героя Реконкісти Родріго Діаса де Бівара, прозваного Сідом. На основі цієї та інших героїчних поем у добу Раннього Відродження формується іспанський романс - найбільш відомий жанр іспанської народної поезії. 

У зародженні іспанської поезії велику роль відіграв Гонсальво де Берсео (прибл. 1180 р. - 1246 р.), автор релігійних і дидактичних творів, а основоположником іспанської прози прийнято вважати короля Кастилії і Леону Альфонса Х Мудрого (1252-1284), який залишив ряд історичних хронік і трактатів. У жанрі художньої прози його справу продовжив інфант Хуан Мануель (1282-1348), автор збірки новел Граф Луканор (1328-1335). Найбільшим поетом початкового періоду кастильської літератури був Хуан Руїс (1283 - прибл. 1350), що створив Книгу благої любові (1343). Вершиною середньовічної іспанської поезії стала творчість лірика Хорхе Манріке (прибл. 1440-1479). 

Доба Раннього Відродження (початок XVI ст.) позначена італійським впливом, провідником якого став Гарсіласо де ла Вега (1503-1536), і розквітом іспанського рицарського роману. "Золотим віком" іспанської літератури прийнято вважати період із середини XVI по кінець XVII ст., коли творили Лопе де Руеда (між 1500-1510 - прибл. 1565), Лопе де Вега (1562-1635), Педро Кальдерон (1600-1681), Тирсо де Моліна (1571-1648), Хуан Руїс де Аларкон (1581-1639), Франсиско Кеведо (1580-1645), Луїс Гонгора (1561-1627) і, нарешті, Мігель де Сервантес Сааведра (1547-1616), автор безсмертного Дон Кіхота (1605-1615). 

Протягом XVIII і більшої частини XIX ст. іспанська література знаходилася в глибокому занепаді і займалася переважно наслідуванням французьких, англійських і німецьких літературних зразків. Романтизм в Іспанії представляють три великі постаті: есеїст Мар'яно Хосе де Ларра (1809-1837), поет Густаво Адольфо Бекер (1836-1870) і прозаїк Беніто Перес Гальдос (1843-1920), автор численних історичних романів. Провідні позиції в літературі XIX ст. займає так званий костумбризм - зображення побуту і вдач з акцентом на місцевий колорит. Натуралістичні і реалістичні тенденції виявилися в творчості романістів Емілії Пардо Басан (1852-1921) і Вісенте Бласко Ібаньєса (1867-1928). 

Іспанська література пережила черговий підйом у першій половині XX ст. (так званий "другий золотий вік"). Відродження національної літератури починають письменники "покоління 1898 року", до яких відносяться Мігель де Унамуно (1864-1936), Рамон дель Вальє Інклан (1869-1936), Піо Бароха (1872-1956), Асорін (1874-1967); лауреат Нобелівської премії (1922) драматург Хасинто Бенавенте (1866-1954); поети Антоніо Мачадо (1875-1939) і лауреат Нобелівської премії з літератури за 1956 р. Хуан Рамон Хіменес (1881-1958). За ними в літературу вступила блискуча плеяда поетів так званого "покоління 1927 року": Педро Салінас (1892-1951), Хорхе Гільєн (нар. 1893), Вісенте Алейксандре (1898-1984), що отримав Нобелівську премію у 1977 році, Рафаель Альберті (нар. в 1902), Мігель Ернандес (1910-1942) і Федеріко Гарсіа Лорка (1898-1936). 

Прихід до влади франкістів трагічно обірвав розвиток іспанської літератури. Поступове відродження національної літературної традиції починають у 1950-1960-х роках Каміло Хосе Села (1916), лауреат Нобелівської премії в 1989 р., автор романів Сім'я Паскуаля Дуарте (1942), Вулик (1943) тощо; Ганна Марія Матуте (1926), Хуан Гойтісоло (1928), Луїс Гойтісоло (1935), Мігель Делібес (1920), драматурги Альфонсо Састре (1926) і Антоніо Буеро Вальєхо (1916), поет Блас де Отеро (1916-1979) та інші. Після смерті Франка спостерігається значне пожвавлення літературного життя: на літературну арену вийшли нові прозаїки (Хорхе Семпрун, Карлос Рохас, Хуан Марсі, Едуардо Мендоса) і поети (Антоніо Колінас, Франсиско Брінес, Карлос Саагун, Хуліо Ламасарес). 



4. Образотворче мистецтво



Араби привнесли в іспанське мистецтво розвинуту культуру орнаменту і залишили ряд прекрасних пам'яток архітектури в мавританському стилі, серед яких мечеть у Кордові (XVIII ст.) і палац Альгамбра в Гранаді (XIII-XV ст.). В XI-XII ст.ст. на території Іспанії розвивається романський стиль в архітектурі, чудовою пам'яткою якого є величний собор у місті Сантьяго-де-Компостела. У XIII - першій половині XV ст. в Іспанії, як і у всій Західній Європі, формується готичний стиль. Іспанська готика нерідко запозичує мавританські риси, про що свідчать величні собори в Севільї, Бургосі і в Толедо (один з найбільших у Європі). Особливе художнє явище являє собою так званий стиль "мудехар", що сформувався у результаті злиття в архітектурі елементів готики, а пізніше, в добу Ренесансу, з мавританською спадщиною. 

 У XVI ст. під впливом італійського мистецтва в Іспанії виникає школа маньєризму: її відомими представниками були скульптор Алонсо Берругете (1490-1561), живописці Луїс де Моралес (прибл. 1508-1586) і великий Ель Греко (1541-1614). Основоположниками мистецтва придворного портрета стали відомі живописці Алонсо Санчес Коельйо (прибл. 1531-1588) і його учень Хуан Пантоха де ла Крус (1553-1608). У світській архітектурі XVI ст. затвердився орнаментальний стиль "платереск", що змінився в кінці століття холодним стилем "ерререско", зразком якого є монастир-палац Ескоріал поблизу Мадрида, побудований у 1563-1584 як резиденція іспанських королів. 

"Золотим віком" іспанського живопису називають XVII ст., коли творили великі художники Хусепе Рібера (1588-1652), Бартоломе Естебан Мурільйо (1618-1682), Франсиско Сурбаран (1598-1664) і Дієго де Сільва Веласкес (1599-1660). В архітектурі стриманий "ерререско" у другій половині XVII ст. змінюється надмірно декоративним стилем "чурригуреско". 

Період XVIII-XIX ст. в цілому характеризується занепадом іспанського мистецтва, замкнутого в наслідувальному класицизмі, а пізніше у поверхневому костумбризмі. На цьому фоні особливо яскраво виділяється творчість Франсиско Гойі (1746-1828). 

Відродження великої іспанської традиції відбувається в першій половині XX ст. Нові шляхи в світовому мистецтві проклали оригінальний архітектор Антоніо Гауді (1852-1926), якого називали "генієм модерну", зачинатель і яскравий представник сюрреалізму в живописі Сальвадор Далі (1904-1989), один з основоположників кубізму Хуан Гріс (1887-1921), абстракціоністи Хуан Міро (1893-1983) і Пабло Пікассо (1881-1973), які зробили вклад у розвиток кількох напрямків сучасного мистецтва. 



5. Архітектура і скульптура



Великий вплив на розвиток середньовічного іспанського мистецтва і архітектури зробили араби. Особливістю мавританського стилю є багата прикраса інтер'єру геометричними, рослинними і каліграфічними орнаментами в техніці асулехо (або асулехос), що є плиткою, схожою на кахлі. Подковообразниє арки мавританських споруд були запозичені арабами у вестготів. Кращі зразки мавританської архітектури збережені в Південній Іспанії, перш за все, в Андалусиі. Світову популярність здобули дворец-крепость Альгамбра в Гранаде, мечеть в Кордове, мінарет Ла-хиральда в Севілье.

З Франції до Іспанії пришли романський і готичний архітектурні стилі. Перші романські церкви були побудовані в Каталонії і уздовж шляху до святинь Сантьяго-де-компостела. Їх відрізняють полуциркульные арки і масивні стіни з невеликою кількістю вузьких вікон. Раніші християнські церкви будувалися в дороманськом або мосарабськом стилі. Готика прийшла до Іспанії в кінці XII століття. Вона характеризується стрілчастими арками, завдяки яким зведення стали вищими, а вікна - ширше, зовнішніми опорами (контрфорсами), які прийняли на себе вагу зведень. Пізня («що полум'яніє») готика відрізняється багатством кам'яного різьбленого орнаменту.

Мавританські майстри, що залишилися в Іспанії, створили особливий змішаний християнсько-мусульманський стиль мудехар, що відрізнявся розвиненою декоративністю. Характерним прикладом готичного іспанського собору є собор XIII століття в Леоні.

До початку XIV століття в Іспанії розповсюджуються ідеї Відродження, а разом з ними з'являється і архітектурний стиль ренесанс, що характеризується строгою симетрією, використанням полуциркульной арки і античних ордерів. Ранній іспанський ренесанс відомий під ім'ям платересько (від іспанського «платеро» - «ювелір»), він відрізняється тонким декором, що нагадує срібні ювелірні вироби. Унікальним пам'ятником платересько є заїжджий двір Сан-маркос в Леоні. Бароко принесло в архітектуру драматизм і рух, екстравагантність декору і пишноту скульптур. Іспанський варіант бароко «чуррігересько» названий на честь сім'ї архітектором Чуррігера.

Прикладом іспанського бароко може послужити будівля університету у Вальядоліде.

Іспанія прославилася архітектурою епохи модерну, столицею якої по праву вважається Барселона. Каталонські архітектори - і, перш за все, Антоніо Гауді, створили власну неповторну мову форм, в якій до цих пір знаходять натхнення архітектори країн Старого і Нового світла. Одним з найвідоміших творінь Гауді є Будинок Мила (Каса Мила) в Барселоні.

У Іспанії збереглися численні середньовічні замки - парадори, в даний час зазвичай використовувані як готелі.

Величезний інтерес представляє народна архітектура Іспанії, традиції якої сильно розрізняються в різних областях країни. На півночі будували кам'яні будинки з навісами і дерев'яними балконами, в Кастілії споруджували удома з дерев'яним каркасом, а на півдні поширені удома з обпаленої і вибіленої глини, стіни яких відображають сонячні промені. Неодмінним архітектурним атрибутом сільських районів, особливо тих, де мало річок і постійно дмуть вітри, стали вітряні млини. У селах часто зустрічаються ерміти - каплиці або молельні, присвячені місцевому святому.



6. Музика



Розквіт іспанської музичної культури, особливо в жанрі церковної музики, почався в XVI ст. Провідними композиторами тієї доби були майстер вокальної поліфонії Крістобаль де Моралес (1500-1553) і його учень Томас Луїс де Вікторія (прибл. 1548-1611), прозваний "іспанським Палестріною", а також Антоніо де Кабесон (1510-1566), що прославився творами для клавесина й органу. У XIX ст. після тривалої доби застою ініціатором відродження національної музичної культури став Феліпе Педрель (1841-1922), основоположник нової іспанської композиторської школи і автор сучасного іспанського музикознавства. У кінці XIX - на початку XX ст. іспанська музика здобуває європейську популярність завдяки таким композиторам, як Енріке Гранадос (1867-1916), Ісааку Альбеніс (1860-1909) і Мануель де Фалья (1876-1946). Сучасна Іспанія дала таких всесвітньо відомих оперних співаків, як Пласидо Домінго, Хосе Каррерас і Монтсеррат Кабальє. 



7. Кіномистецтво



Найвідоміший іспанський кінорежисер Луїс Бунюель (1900-1983) ще в 1928 р. разом з Сальвадором Далі зняв свій перший сюрреалістичний фільм Андалузький пес. Бунюель був змушений покинути Іспанію після Громадянської війни і поселився в Мехіко, де створив знамениті кінокартини Нищівний ангел (1962), Денна красуня (1967), Скромна чарівність буржуазії (1973) і Що заважає заповітній меті (1977). У післяфранкістський період в Іспанії було небагато кінорежисерів, які здобули популярність як на батьківщині, так і за кордоном. До них відносяться Карлос Саура, Педро Альмодовар (Жінка на межі нервового зриву, 1988; Кіка, 1994) і Фернандо Труева (Прекрасна доба, 1994), які сприяли зміцненню світової слави іспанського кінематографа. 

Лауреатом Нобелівської премії в області поезії став Хуан Рамон Хименес.







2