Быографія Теодора Жеріко

Теодор  Жеріко



Народився в Руані в 26 вересня 1791 році. Батько художника був адвокатом. Мав дві пристрасті: коні та живопис.

У Карла Верле навчився зображати коней (навчався у нього 1808—1810 рр.), у майстерні П. Герена зробив безліч академічних малюнків і копії класичних майстрів (1810—1813 рр.). Після цього на Жеріко значно вплинула творчість Гро: він звертається до сучасності. Жеріко, так само як і його вчитель Гро, були захоплені французьким імператором, його перемогами.

Про Теодора Жеріко вперше заговорили в 1812 році, коли двадцятирічний художник наважився виставити в Салоні картину «Офіцер кінних єгерей імператорської гвардії, що йде в атаку» ("Портрет лейтенанта Р. Дьєдонне). На полотні лейтенант не позує, а б'ється: стрімка діагональ композиції веде глядача вглуб картини, туди, де йде битва. Проте успіх картини Жеріко був затьмарений поразкою Наполеона в Росії. Почуття французів, що пізнали гіркоту поразки, виразив на картині «Поранений кірасир, що залишає поле битви» (1814 р.). Французький історик Жюль Мішле писав, що Жеріко як би створив «епітафію солдатові 1814 року».

Відвідав Італію (1816—1817 рр.). Там знайомиться із майстрами Відродження, а також відвідає перегони неосідланих коней. Серія «Біг вільних коней» (1817 р.) — виразна чіткість репортажу та стримана героїка в стилі неокласичного духу. У цих творах остаточно сформувався індивідуальний стиль Жеріко: потужні форми передані великими рухомими плямами світла.

У 1820—1821 рр. побував у Великобританії, де ознайомився із пейзажами Джона Констабля. Під впливом англійського майстра написав «Перегони в Епсомі» (1821 р.). Картина пронизана рухом: коні несуться. ледве торкаючись землі, їх фігури злилися в єдину стрімку лінію. Рухомі низькі хмари на небі, тіні коней на вологій траві. Всі фігури на картини розмиті, фарби змиті. Жеріко, вдалий наїзник, показав перегони очима жокея.

У 1822 році Жеріко впав із коня, отримав травму хребта. За два роки, у віці тридцяти трьох років, помер. Автор некролога в одному з паризьких газет назвав Теодора Жеріко «юним романтиком». Таким чином Жеріко став засновником французького романтизму.

Одним з перших французьких художників-романтиків був Теодор Жеріко. Він був основоположником романтизму у французькій живопису. 

Більшість сучасників зрозуміли його велику роль, коли він був уже мертвий. І термін «романтизм» вперше з'явився в некролозі, присвяченому Теодору Жеріко. 

Маніфестом нового мистецтва було семиметрові полотно «Пліт« Медузи »- трагічний репортаж про корабельну аварію фрегата« Медуза ». Про загибель, яка спіткала в Атлантиці його екіпаж. Художник писав полотно протягом двох років: з 1818 по 1819 рік. 

Конкретна, злободенна ситуація отримує скоєне, пластичне вираження. 

«Це сама Франція, це наше суспільство занурено на пліт« Медузи », - писав історик Мішле. 

Урядові кола Франції, офіційна преса інакше оцінили цю картину. "Небезпечним бунтарем» величали вони молодого живописця. Як кожному майстру, що відкриває нові шляхи в мистецтві, Жеріко довелося дізнатися трагедію невизнання та нерозуміння сучасників. Світське суспільство і буржуа Парижа не могли пробачити молодому живописцю героїчні образи, створені ним: дуже яскраво вони нагадували цієї егоїстичної публіці про її недоліки, і тому її набагато більш влаштовувало улесливе мистецтво Салону - банальне, запрасована, далеке від сучасності. 

Творчість Теодора Жеріко шокувало можновладців, і вони спрямували на майстра лавину негараздів. Досить згадати, що за життя художника ні одна його картина не була придбана державою. 

Нещастя, ніби змовившись, обрушилися на художника. Невизнання, бідність і, нарешті, недуга, що прирік живописця на повну нерухомість, здавалося, були покликані зламати бунтівний дух майстра. Але Жеріко не здавався. Перемагаючи страждання, наперекір всьому він малював і записував у щоденник думки, які не давали йому спокою. 

«Я вважаю ганебним зусилля деяких людей, - писав смертельно хворий Жеріко, - змагалися у тому, щоб навіть наші недоліки видати за достоїнства. Будьмо ж заохочувати наші справжні таланти - і в нас не виникне потреби догоджати посередність, яка як би в силу самого свого кількості сподівається стати провідною силою своєї батьківщини ... Мені здається, я вже чую крики і протести натовпу людей, тріпотливих, що я заподію шкоди їх дрібним інтересам ». 

Жива античність в первозданної свіжості дивиться на нас з маленькою картини «Біг вільних коней». Юні атлети, що стримують на всьому скаку коня, написані з вражаючою, мікеланджеловской міццю. Але головне - експресія у вирішенні руху. Весь полотно ніби пронизаний енергією: вітер жене по небу хмари і змушує тремтіти одягу людей. Сонце, напиши різкі тіні, перетворює всю групу в скульптуру, повну динаміки. 

Це полотно чудово за ритмом та створене все настільки по - сьогоднішньому, що не віриш у його вік. Адже шедевр створено півтора століття тому, коли у живописі панували сухий класицизм і академічна рутина. 

Поряд зі знаменитим «Плоть« Медузи »велику популярність придбало також полотно« Дербі в Епсом »(1821). 

Як мало ми знаємо про трагічну долю цього майстра, який створив шедевр «Пліт« Медузи », художника, який відкрив новою сторінку в живописі! 

Отгрохотала канонада наполеонівських баталій початку XIX століття, і над поверженої Францією запанувала недобра тиша. Настала реакція. Катастрофа, що спіткала країну, внесла сум'яття в серця людей. Ненависть до минулого, недовіра до майбутнього, відчуття недосконалості світу - все це породжувало відчай, вимагало відповіді. 

За тиждень до смерті художника відвідав Олександр Дюма. Теодор Жеріко щойно прийшов до тями після важкої операції хребта, перенесеної ним напередодні. Він лежав подібно мумії, страшний своєї худиною, і, проте продовжував працювати над ескізами до свого чергового полотну. Дюма був приголомшений. 

Такий був шалений романтик. В одній зі своїх нотаток він говорив: «Людина справжнього покликання не боїться перешкод, відчуваючи в собі сили їх подолати, - вони навіть подібно до додаткового двигуну ... часто стають причиною найдивовижніших творів. Саме до цих людей повинна бути спрямована турбота освіченого уряду; тільки заохочуючи їх і використовуючи їх здібності, можна затвердити славу нації - це вони оживлять епоху ... »Незабаром Теодора Жеріко не стало. 

Він помер 26 січня 1824 і був похований як самий бідна людина у Франції, невизнаний і забутий. Йому було всього тридцять два роки. 

Боротьбу Теодора Жеріко з рутиною продовжив юний друг художника - Ежен Делакруа. 27 січня 1824, через день після загибелі товариша, він записав в щоденнику: «Бідний Жеріко, я часто буду думати про тебе! Мені здається, твоя душа буде витати іноді близько моєї роботи ». 

У мистецтві тріщали застарілі канони. Рамки класицизму ніяк не могли вмістити подій, що потрясли Європу. У боротьбі пристрастей народилося нове мистецтво - романтизм, покликаний відобразити всю складність важкого часу.