Алессандро Мендіні

Вступ



Алессандро Мендіні (Alessandro Mendini) – архітектор, дизайнер, художній критик, історик і теоретик дизайну, видатний діяч «радикального», а потім «нового дизайну». Своїми теоретичними і практичними роботами і частковою переробкою дизайну інших Алессандро Мендіні, починаючи с70-х, вніс важливий вклад до дискурсу постмодернізму. Фігура Мендіні, протягом двадцяти років того, що являється організатором, координатором, критиком, поетом і душею оновлення італійської і міжнародної проектної культури, утілює в собі кращі риси діяча культури італійського типу.




Біографія



Народився в 1932 році в Мілані. Здобув архітектурну освіту. У 60-і роки працює в архітектурному бюро «Nizzoli Associati», головним чином як координатор проектних груп; бере участь в архітектурних і містобудівних розробках. Тоді ж вступає в контакт з представниками архітектурного і художнього авангарду, зокрема залучає до проектування будівлі компанії «Italsider» в Таранто групу «Superstudio» і відомого італійського концептуалізму Тротту, Фабро і Нагасаву.



Початок дизайнерської діяльності

мендіні митець дизайн проект

У 1970 році запрошений на пост головного редактора журналу «Casabella», що прийшов до занепаду після смерті того, що очолювало його в 50-початок 60-х років Э.Н. Роджерса. Виявивши неабиякий редакторський дар, Мендіні швидко виводить журнал з кризи і перетворює його на те, що має міжнародний авторитет передове архітектурне видання, яке, після знайомства Мендіні на виставці «Італія: новий домашній ландшафт» (Нью-Йорк, 1972) з представниками «радикального руху», стає рупором італійського проектного авангарду. Навколо журналу складається згуртований колектив однодумців (Ф. Раджі, Паоло Нава (Paolo Nava), Гаэтано Пішо (Gaetano Pesce), Этторе Соттсасс (Ettore Sottsass), члени груп «Archizoom», «Superstudio» та ін.), який ініціює цілу серію новаторських проектних, видавничих і концептуальних акцій, у тому числі створення вільної школи-лабораторії дизайну Global Tools (1973–74).

Одночасно з організаційно-видавничою і теоретико-критичною діяльністю Мендіні звертається до дизайнерського проектування, роблячи гострі, «радикальні» речі, чудові прозорістю і пластичною виразністю втілення базових концептів проектного радикалізму, модернізму, що люто полемізує з догмами, і «хорошого дизайну» (світильник «Баухауз» – редизайн, виконаний у дусі критичного коментаря; «антиспоживча» серія об'єктів з соломи, де акцент перенесений з продукту на процес виготовлення; стілець «Ласу», що спалюється після створення, – свого роду аутодафе традиційного дизайну «корисних речей» і ін.).



Створення журналу «Modo»



Коли стає очевидним процес згасання і розпаду «радикального руху», Мендіні йде з «Casabella» і в 1977-м створює за допомогою своїх колишніх соратників журнал «Modo» – рупор пострадикалізму і «нового дизайну», що народжується. Відповідно до ідейних установок італійського дизайнерського постмодернізму (неомодернизма), які Мендіні сам же і формулює в блискучих, супроводжуваних коміксами редакційних статтях-есе, він створює абсолютно новий тип професійного видання, орієнтованого на виявлення міждисциплінарних і міжкультурних зв'язків нового дизайнерського проектування. У 1980 році Мендіні стає головним редактором журналу «Domus», протягом двох років веде його паралельно з «Modo», після чого цілком присвячує себе новому виданню. Кардинально міняючи вигляд і зміст цього досить помірного, доброчесного і інституціонально благополучного журналу, Мендіні перетворює його на ще один центр «Нового дизайну», зміщуючи, проте, увага на мистецтво, моду і свого роду «від кутюр» дизайнерського авангарду. Починає випуск додатків до нього: «Domus Moda» і «Quademi Domus».

Паралельно Мендіні займається енергійною діяльністю по збиранню і організації розсіяних сил потенційних «нових дизайнерів», активно залучаючи до співпраці групу «Алхімія», членом якої є з кінця 70-х років. Ініціює і координує безліч проектних програм, учбових курсів, виставкову діяльність і інше, перетворюючи кожну ініціативу на свого роду проектно-вишукувальну лабораторію, що об'єднує кращі сили італійського проектного авангарду.


Програми і проекти митця



Серед подібних проектно-вишукувальних і критико-теоретичних акцій найбільш значущі: програма 1979 року «Декоративний проект» (розробка декоративних покриттів в промисловості за замовленням ряду промислових галузей), що мала менш прагматичне продовження в 80-і роки в руслі стратегії «Декоративна людина»; величезна програма «Банальний проект» (розділ «Тематичні аспекти» на виставці «Форум дизайн» в Линце, виставка «Банальний об'єкт» на Венеціанському бієнале, серія колекцій групи «Алхімія» і інсталяцій-перформансів, книга «Похвала банальному» – усе в 1980 році); ряд історико-критичних ініціатив у дусі постмодерністської «цитатою» ретроспекції і неомодерністського проектного коментаря (колекції «Bauhaus I» і «Bauhaus II» групи «Алхімія», 1979 – 80; виставка «Італійський дизайн 50-х років» і однойменна монографія-каталог, (1980); програма і виставка «Архітектура-гермафродит» (1981) і ін. У 1981 році публікує книгу-маніфест «Прощай, архітектура».

Улюблена Мендіні форма реалізації подібних програм на рубежі 70–80-х років – інсталяція-перформанс, здійснювана або у контакті з авангардними театральними групами («Нескінченні меблі» – Mobile Infinito, 1981; ряд сценографій для театральної трупи «Magazzini Criminali»), або самостійно – так звані «німі сцени» («Міський інтер'єр», Палаццо Диаманти у Флоренції, 1978; реконструкції «банальних кімнат»; устаткування вітрин і інтер'єрів модних магазинів Фьоруччи та ін.).

У 80-і роки разом з такою формою пред'явлення концептуально-стильових програм Мендіні, що театралізується, все ширше розгортає прагматичніші форми їх реалізації, розвідуючи нетрадиційні шляхи співпраці проектного авангарду з промисловістю: довгострокові програми по тому, що перепроектувало фірмового іміджу (найбільшою популярністю користується програма «Tea & Coffe Piazza», що зародилася у кінці 70-х років і триває досі, – «Площа чаю і кави» – для компанії «Alessi», що включає проектні колекції провідних представників світового авангарду і що передбачає оновлення і розширення типології і номенклатури продукції, розгалужену культурну діяльність, у тому числі видання нових за типом рекламно-мистецтвознавчих монографій); разові малосерійні колекції авангарду для найавторитетніших фірм із стійким іміджем (наприклад, одна з перших колекцій такого роду «Браччодиферро» – «Залізне рукостискання» – для компанії «CASSINA» у кінці 70-х років або пізніша «Driade soft» для «Driade» та ін.); створення на базі подібних колекцій спеціальних підрозділів і філій компаній, у тому числі характерно італійських видавничих мікрофірм («ZABRO» при «ZANOTTA», ательє «Алхімія» та ін.).

Проект об'єднав одинадцять ведучих архітекторів постмодернізму, таких як Майкл Грейвз, Паоло Портогези, Ханс Холляйн, Альдо Росси і інших. Головна ідея акції була сформульована як «архітектура в мініатюрі». Одинадцять оригінальних сервізів з срібла, спроектованих у рамках проекту, було випущено обмеженим накладом і представлено публіці в Мілані, в церкві Сан Карпофоро.

До цього часу відносяться численні стильові (знакові) вкидання в промисловий дизайн Мендіні-художника, який отримує репутацію модельєра предметного світу, що визначає рівень «від кутюр» італійської і світової продукції. Серед найбільш відомих його проектів такого роду – крісло «Прустэ» (ательє «Алхімія», 1980), меблі-рослина «Kaktus» (ZANOTTA, 1981), крісло і кушетка «Sabrina» (Driade, 1982), кавовий сервіз (Alessi, 1983), крісло «Сан Леонардо» («Маттео Грасси», 1985), «Метафізичні меблі» («Мирабили», 1985), серія малих меблів – дзеркала, вішалки, полички, столики, табурети і ін. («Балери» і Elam, 19), серія столів «Макаоне» (ZANOTTA, 1987), гамма декоративних патернів – оббивних тканин, декоративних покриттів підлоги, обробної плитки і ін.

З 1982 року співробітничає з фірмою Zanotta. З 1994 р. – проектує безліч офісів для годинної фірми «Swatch», а також моделі годинника Cosmesis і Metroscape.

Для ALESSI Мендіні створив, зокрема, відому серію «Ганна». Ця серія є численними кухонними пристосуваннями у вигляді антропоморфних фігурок з однаковим умовним обличчям Ганни: Ганна-свічка, Ганна-час, Ганна-сир, Ганна-перець, Ганна-світло і т.д. Колекція стала однією з тих, що самих продаються в середині дев'яностих.

В середині 80-х років, в період наростання внутрішньої кризи в «новому дизайні» (його комерціалізації і профанації), Мендіні різко знижує свою публічну активність. У 1985 році він покидає «Domus» і на якийсь час йде в підпіллі, продовжуючи, проте, розробляти у вузькому крузі однодумців з «Алхімії» проектно-критичні акції і програми, частенько відмічені інтонацією розчарування (перформанс «Ніщо», 1984) або що мають суто приватний, інтимний характер («Живописний дизайн», або «Спроектований живопис», – парадоксальне зіткнення методів спонтанного живописания і проектування), а також займається педагогічною діяльністю (з 1983 року – професор дизайну у Вищій школі прикладного мистецтва у Відні).

У кінці 80-х Мендіні знову виходить на широку арену культурного життя як ідейний натхненник і головний редактор журналу «Ollo». Цей журнал, практично позбавлений текстів і що будується на підборі візуального ряду, розцінюється критикою як саме передове явище у сфері графічного дизайну, поліграфії, візуальної комунікації і інформації рубежу 8 0 – 9 0-х років.

В цей же час Мендіні звертається до архітектури, відкривши спільно зі своїм братом Франческо студію «Ательє Мендіні». Серед його будівель: Музей Гронингер в Нідерландах (1989–1994), Вежа Раю в Хіросімі (Японія, 1989), Casa Della Felicita для Альберто Алеcси в містечку Омегна (Італія, 1989). Для спільної роботи над останнім проектом Мендіні залучає до співпраці таких видатних дизайнерів сучасності як Боба Вентури, Альдо Росси, Этторе Соттсасса, Акиле Кастильони, Андреа Бранци та ін.

Фігура Мендіні, протягом двадцяти років того, що являється організатором, координатором, критиком, поетом і душею оновлення італійської і міжнародної проектної культури (у 1979 році ця його діяльність була відмічена премією «Золотий циркуль»), утілює в собі кращі риси діяча культури італійського типу. Тонкий і елегантний дизайнер, блискучий стиліст, що має гостре чуття і бездоганний смак, він упродовж усієї своєї кар'єри жертвує особистими творчими амбіціями в ім'я масштабнішого завдання – ініціації культурного життя і культурних феноменів. В той же час власна творчість Мендіні, як би розпорошене по безлічі колективних ініціатив і роздароване безлічі дизайнерів, з винятковою яскравістю оголяє деякі істотні риси поетики італійського анти- і неомодернізму.

У своєрідному тріумвіраті «батьків» італійського «нового дизайну» поряд з філософом і «гуру» Этторе Соттсассом, творцем онтології і іконографії «нового проектування», і історіографом і теоретиком Андреа Бранци (Andrea Branzi), систематизатором різноманітних концептуальних імпульсів «нової проектної реальності», Алессандро Мендіні представляє полюс поезії у власному значенні слова, полюс інтимно-ліричної, душевної і навіть відверто сентиментальній сублімації «італійської альтернативи» в проектній культурі. Яскраво виражена творча інтравертність, своєрідний аутизм Мендіні, пафос суб'єктивізму, супротивний помилковому об'єктивізму анонімно-безособового канону «хорошого (промислового) дизайну», дозволяють йому, можливо гостріше і тонше за інших, виявити і обіграти принципову антиномічність і іноді тяжку і небезпечну для його адептів психодраматичність «нового дизайну», що виростає на зіткненні концептуального і пластичного, рефлексії і імпульсивно-інтуїтивного, спонтанного і програмного. З іншого боку, інтенсивність емоційного переживання самого феномену «проектності», її неусувного, хоча і надзвичайно багатоликого логіцизму і інтелектуалізму, обумовлює особливу роль Мендіні в створенні естетики, «нового дизайну», того «стилю Алхімія», який при усій своїй самобутності вражає типологічною близькістю до естетичного світу ар нуво – естетиці «кінця століття» по перевазі.

Своєрідною виразною формою «проектного мистецтва», по суті справи винайденою Мендіні і що не має аналогів в історії проектної культури, формою, яка сполучає в собі вигострений стилізм, доведений до меж вишуканості естетизм (і навіть не позбавлена претензійності естетичність), філігранну інтелектуальну драматургію, психологічну рефлексивність, що перетворює примхливий лабіринт психоаналізу в рід орнаментальної гри, і екзистенціальну нервову імпульсивність, являються прославлені концепти-метафори Мендіні і відповідні їм проектні або квазіпроектні програми: «сентиментальний робот» (метафора сучасної людини – гіперчутливого напівавтомата), «крихке виживання» (артифікація життя і предметного світу як імператив сучасної епохи), «нова релігійність», «м'який проект», «де-проект» (проектування вилучає і відсікає, на противагу проектуванню що додає), «чорний дизайн» (непроникність майбутнього для прогнозування і передбачення), «не-річ» (світ без речей), «речі без віку» (проектування по той бік історичного потоку часу) і ін.

Ці і подібні до них проектні метафори і акції Мендіні «на вході» зазвичай мають суто концептуальний, навіть літературний характер (так, «Банальний проект» народився як коментар до книг А. Благаючи і Ж. Бодрийяра про кітч), проте «на виході» вони зовсім не з'являються як ілюстрація до літературної ідеї, але виступають як продовження, розвиток концептуального (аналітичного, критичного, пізнавального, рефлексії) процесу на іншому – не вербальному, але візуально-пластичному, просторово-часовому, тактильному – мові, демонструючи явну недостатність, а частенько і неадекватність вербальної мови для пізнання світу в епоху «після модернізму» і оголяючи свого роду кентавричну природу «слабкої» проектної свідомості і його інструментарію.

Будучи найбільш яскравим представником, носієм і адептом «слабкої» проектної свідомості, що перетворив своє життя на розгорнуту метафору «слабкого» проектування, а свій інтелект і свою творчість, – в полі для експериментів, у тому числі психологічних, з парадоксальним, абсурдним, релятивним, невизначеним, суперечливим, з процесом нескінченного дроблення особи на безліч «я» і що зробило це заради відшукування шляхів і критеріїв реідентифікації особи в безумному, позбавленому орієнтирів і критеріїв світі постмодерністської вседозволеності, Мендіні з'являється в аурі інтелектуального і екзистенціального подвижництва з відомим трагічним відтінком.

Вважаючи неослабна інтелектуальна і «сентиментальна» напруга, «цинічну» нещадна рефлексії і голість почуттів, а отже, постійний дискомфорт творчої свідомості моральним імперативом творчості в постіндустріальну епоху, Мендіні одним з перших помітив в молодому поколінні «нових дизайнерів» симптоми філістерської самозаспокоєності і самовдоволення, занурення творчої думки в болото комерційної і маньєристичної інерції.



Відхід Мендіні з авансцени проектного процесу



Демонстративний відхід Мендіні з авансцени проектного процесу в середині 80-х років, досконалий на межі нервового зриву, був сприйнятий як знамення близького кінця героїчного етапу «нового дизайну», проте його нова поява в перших рядах законодавців «проектного смаку» на чолі журналу «Ollo» свідчить про те, що енергетичний, у тому числі естетичний резервуар «слабкої» рефлексії далеко не вичерпаний, і утримує від скороспішних виводів і передчасної панахиди.

Плоди воістину вулканічній діяльності Мендіні представлені в багатьох музеях світу і колекціях по всьому світу. Його роботи знаходяться в постійній експозиції Музею сучасного мистецтва і в Метрополітен Музеї в Нью-Йорку, в Центрі Помпиду в Парижі і інших музеях.




Використані джерела



		http://www.milfiera.ru/designers/alessandro_mendini/

		http://www.f2f-mag.ru/prime-time/detail.php? ID=3278

		http://www.dorohouse.com/info/realty: Famous/Znamenitye/news:D10

		http://www.google.com.ua/search? q=Мендіні&hl=uk&prmd=i&start=10&sa=N





3