Калина 3

Калина

Калина звичайна представляє собою гіллястий чи чагарник невелике деревцо із сіруватою корою стовбурів і галузей, часто покритої тріщинами. Трьох- п'ят-лопатеві листи з великими зубцями розташовані на галузях супротивно один одному. Зверху вони темно-зелені, знизу більш світлі й опушені. Білі квітки зібрані на верхівках галузей у плоскі зонтиковидные суцвіття з 6—8 променями Суцвіття досить великі, шириною 5—10 сантиметрів, і дуже декоративні. Крайові квітки в суцвітті мають білий колесовидный віночок і звичайно марні; квітки, розташовані у внутрішній частині суцвіття, обоеполые, білі чи розоватые, мають колокольчатую форму. Саме вони і дають плоди — яскраво-червоні, соковиті кістянки кулястої форми 8—10 міліметрів у діаметрі.

Цвіте калина в травні — червні, плодоносить у серпні — вересні.

А по долинах рік вона зустрічається й у лісостепу. Вогкуваті узлісся лісу, галявини, вирубки, берега рік, озер і болот-улюблена Її місця обитания цієї рослини

Крислаті широколиственные кущі калини часто можна зустріти в садах і городах. А один з її видів, відомий садівникам за назвою «буль-де-неж», чи «сніжна куля», відноситься до числа кращих декоративних чагарникових порід.

Плоди калини досить гіркі на смак, але, будучи замороженими, утрачають значну частину гіркоти і стають ласим видобутком птахів Особливо гарні пироги і пиріжки з калиною і томлена в духовці калинова каша з медом. Ягоди калини — дієтичний продукт, вони містять вітамін З, цукри, органічні кислоти, дубильні й інші корисні речовини. Установлено, що плоди калини стимулюють діяльність серця і збільшують діурез.

Однак у медичній практиці застосовується головним чином кора, що має складний хімічний склад. Вона містить смоли, дубильні речовини, органічні кислоти, гликозид вибурнин і інші речовини. Вибурнин має здатність підсилювати тонус мускулатури матки і робить також судинозвужувальна дія.

Препарати кори калини звичайної застосовують як кровоспинний засіб у післяпологовий період, а також при маткових кровотечах. А ягоди використовують як общеукрепля-ющее і легеня сечогінний засіб.

Кору калини заготовлюють рано навесні (у квітні-травні) у період сокодви-жения з бічних галузей. Для цього галузі зрізують і на корі роблять кільцеві надрізи через 20—25 сантиметрів. Кільцеві надрізи з'єднують подовжніми, після чого кора легко знімається. Зняті шматки кори розкладають у тіні в один шар так, щоб вони не попадали один в іншій.

Плоди калини збирають у період повної зрілості в суху погоду, зрізуючи кисті разом із плодоніжками. Сушити їх можна на повітрі під навісом, на горищах, балконах, підвішуючи зв'язування кистей, а також у духовці при температурі не більш 60—80 градусів.

У медичній практиці використовують відвар кори калини, а випуска також медичною промисловістю рідкий екстракт кори. Для готування відвару одну столову ложку ви сушеної і здрібненої кори заливають склянкою окропу і кип'ятять 30 хвилин і відразу проціджують. Приймають по 1 столовій ложці 3—4 рази в день.

З ягід готують настій. Для цього сухі ягоди калини розтирають у ступці й одну їдальню ложку сировини заливають склянкою кипятку. Наполягають 4 години. Коштуй випивають по призначенню лікаря протягом дня.


Тисячолистик

Уздовж доріг, по сухих лугах і узліссям лісу майже по всій території нашої країни можна зустріти деревій звичайний. Це багаторічна трав'яниста рослина з довгим повзучим кореневищем, від якого відходять прямі стебла з розетками прикореневих листів. Стебло на вершині несе суцвіття-щиток із дрібними квітковими кошиками. Кожна складається з 5—7 крайових квіток з білими чи рожевими язичками і декількох серединних трубчастих квіток. Уздовж стебла розташовуються ланцетоподібні листи довжиною 3—15 і шириною 0,5—3 сантиметри. Пластинки листів багаторазово розсічені на мэлкие вузькі часточки, отчого і відбулася назва рослина-деревій. Плоди — плоскі довгасті сім'янки сірого кольору.

Рослина цвіте з червня по жовтень.

У його листах виявлений вітамін ДО, що володіє кровоспинними властивостями, органічні кислоти (мурашина, изовалериановая, оцтова), ефірне олія, до складу якого входять азулен, що робить протизапальну дію, гірке речовину ахиллеин і ряд інших речовин.

Історія лікарського застосування деревію іде в глибину століть. Рослина згадується в міфах Древньої Греції. Як ранозаживляющее засіб деревій високо цінувався в античному світі. Здавна лікарські властивості деревію були відомі верб У літописі є згадування про те, що настоєм трави був вилікуваний від виснажливих носових кровотеч онук князя Дмитра Донського.

Деревій, чи, як його ще називають, деревей, відноситься до числа популярнейших лікарських засобів народної медицини. Його настоями лікували дизентерію й інші шлунково-кишкові захворювання. Траву з успіхом використовували для зупинки внутрішніх кровотеч.

Для медичних цілей використовують надземну частину рослини, зібрану в період цвітіння. При заготівлі сировини ножем зрізують верхівки цветоносных стебел довжиною близько 15 сантиметрів. Неприпустимо виривати рослини з коренем, тому що це приводить до знищення заростей.

Сировину сушать у тіні на чи повітрі в добре провітрюваних приміщеннях, розкладаючи шаром у 5—7 сантиметрів і періодично перемішуючи.

Для готування відвару дві їдальні ложки висушеної і здрібненої трави заливають склянкою холодної води, кип'ятять 15 хвилин, потім наполягають 45 хвилин, проціджують. Приймають по призначенню лікаря по одній столовій ложці відвару 3—4 рази в день після їжі.

Усередину лікарі рекомендують відвар деревію при носових, легеневих і маткових кровотечах, при захворюваннях органів шлунково-кишкового тракт-коліть, гастриті, виразковій хворобі. Призначається він и як засіб, що поліпшує апетит.

Зовнішньо теплий настій трави деревію застосовують для лікування раней, полоскання рота при стоматиті і запаленні ясен. Готують його так: дві їдальні ложки здрібненої висушеної трави заливають 0,5 літра окропу і наполягають протягом години.


Лепеха звичайна

Лепеха звичайний, чи болотний, представляє собою багаторічна трав'яниста рослина висотою 50—120 сантиметрів з кющным губчатим, сплюснуто-циліндричним довгим кореневищем Зовні воно бурувато-жовте, усередині — біле з розоватым відтінком. Від поверхні відходять численні тонкі білі корені. Кореневище виливає приємний аромат.

На кінцях кореневища зібрані в пучки довгі лінійно-мечоподібні яскраві листи Відмираючи, вони залишають на місці прикріплення фляки напівмісячної форми. Пряма квіткова стрілка має тригранну форму з желобком, що проходить уздовж однієї зі сторін На верхівці квіткової стрілки наприкінці травня розвивається циліндричне, косо розташоване стосовно цветоносу суцвіття, що складається з дрібних, щільно притиснутих друг до друга квіток кубічної форми. По зовнішньому вигляді суцвіття лепехи нагадує мініатюрний кукурудзяний початок. У підстави «початка» квіткова стрілка переходить у листоподібне покривало.

Заросли лепехи можна зустріти на мілководдя уздовж берегів спокійно поточних рік, у тихих заводях, в озерах і ставках, на заболочених лугах, болотах

У деяких районах ці зарості займають площі в десятки і сотні гектарів

У кореневищах лепехи містяться гіркий гликозид акорин, дубильні речовини, аскорбінова кислота, крохмаль, велика кількість ароматної ефірної олії.

Як лікарська рослина лепеха відома дуже давно. Його широко використовували в середньовічній медицині. Авиценна писав у «Каноні лікарської науки», що відвари з кореневища лепехи допомагають при захворюваннях печінки і шлунка, при зубному болі і деяких інших недугах.

В даний час установлено, що діючі речовини лепехи здатні збуджувати апетит і поліпшувати травлення, підвищувати желчевыдели-тельную функцію печінки, підсилювати діурез.

Для медичних цілей використовують кореневища лепехи. Заготовлюють їх восени, коли спадає вода, викопуючи вилами чи лопатами. При цьому дрібні кореневища варто залишати у воді, щоб зберегти зарості.

Зібрані кореневища треба добре промити, зняти з них кору, звільнити від листів і коренів и протягом декількох днів пров'ялити під навісом, розклавши в один шар. Пров'ялені кореневища розрізають на шматки довжиною до 30 сантиметрів, а самого толст рекомендується ще і розщеплювати уздовж для прискорення сушіння. Очищена сировина має більш привабливий вид. Шматки кореневища досушивают під навісом, у добре провітрюваному приміщенні, на чи горищі в сушарці при температурі не вище 30—35 градусів.

З кореневищ лепехи готують водяний настій. Для цього одну чайну ложку дрібно здрібнених висушених кореневищ заливають склянкою окропу і залишають до повного остигання, після чого рідину фільтрують через марлю і п'ють по призначенню лікаря звичайно за 30 хвилин до їжі.

Ефірна олія лепехи входить до складу препарату олиметина, застосовуваного при мочекаменной і жовчнокам'яної хворобах, а порошок кореневища входить до складу викалина, викаира і шлункового збору, що призначають хворим, що страждає виразковою хворобою шлунка і дванадцятипалої кишки, гастритами.

Небезінтересна здатність заростей лепехи очищати і знезаражувати водойми. Про це знали ще кочівники-татари. Своїх коней вони намагалися напувати там, де минулого заросли лепехи.

В даний час дезинфікуючі властивості кореневищ лепехи пояснюють наявністю фітонцидною, що містяться в ефірній олії.