Видатні грецькі скульптори доби класики

Міністерство освіти і науки України

Вінницький державний педагогічний університет

імені Михайла Коцюбинського



Інститут історії, етнології і права

кафедра всесвітньої історії

















ІНДИВІДУАЛЬНЕ НАВЧАЛЬНО-ДОСЛІДНЕ ЗАВДАННЯ

НА ТЕМУ:

Видатні грецькі скульптори доби класики



	Виконала

	студентка 1-го курсу

	група Б

	Рипаченко Ніна

		Перевірив 

		Рабенчук О.П.

		







Вінниця 2010


План



Вступ

		Мирон

		Поліклет

		Фідій

		Пракситель

		Скопас

		Лісіпп 

Висновок

Список використаної літератури




Вступ



Класичний період давньогрецької скульптури припадає на V – IV ст. до н.е. і поділяється на такі періоди: рання класика або «суворий стиль» - 500/490 - 460/450 рр.. до н.е.; висока класика - 450 - 430/420 рр./ до н. е.; «багатий стиль» - 420 - 400/390 рр.. до н. е.; пізня класика - 400/390 - бл. 320 рр.. до н. е..

Грецька скульптура спочатку, в VII ст. до н.е., значно поступалася перед скульптурою Стародавнього Сходу і була досить примітивною. В VI ст. до н.е. в Греції стають досконалішими скульптурні зображення людських фігур і облич, але фігури ще не динамічні. Тільки з V ст. до н.е. починається розквіт грецької скульптури, яка не тільки передає людські фігуру і обличчя, а й відтворює рух. Призначення скульптур було різним: релігійне (розробка образів найшанованіших богів і героїв), естетичне (прикрашання площ, будинків, святилищ), ідеологічне (прославлення громадянина і воїна). Найпопулярнішими художніми образами були образ величного, могутнього і спокійного божества (чоловічого і жіночого) та оголеного воїна-атлета. А в IV ст. до н.е. з’являється олюднення образу божества, пом’якшення ідеальних рис і підкреслювання в них суто людських якостей. Скульптури богинь IV ст. до н.е. більше нагадують смертних людей, ніж могутніх повелителів.

Грецькі майстри створювали велику кількість скульптур з найрізноманітніших матеріалів: мармуру, дерева, слонової кістки, вапняку, обпаленої глини. Крім того, вони могли передати у твердому матеріалі багато відтінків людського стану.

Скульпторами-класиками були створені образи досконалих людей в єдності їх духовної і фізичної краси. Значну кількість пам'яток давньогрецького мистецтва знайдено на території сучасної України, колишніх античних держав Північного Причорномор'я. 

Найвизначніші скульптори цього періоду: Мирон, Поліклет, Фідій, Скопас, Пракситель, а також Лісіпп, творчість якого пов'язана і з наступним історичним етапом.


1. Мирон



Мирон – грецький скульптор, представник перехідного періоду в скульптурі від ранньої класики до мистецтва периклівського часу. Народився в Беотії. Його діяльність датується приблизно серединою V ст. до н.е. – це час перемог трьох атлетів, чиї статуї він створив в 456, 448 і 444 рр.. до н.е. Мирон був старшим сучасником Фідія і Поліклета і вважався одним з найбільших скульпторів свого часу. Працював у бронзі, однак жоден з його творів не зберігся, вони відомі головним чином за копіями. Мирон ставив за мету зобразити людське тіло в момент руху. Найкраще це йому вдалося в статуї, яка зображує юнака – метальника диска («Дискобол»). Дискобол зображений у складній позі в момент найвищої напруги перед кидком. Мирон був майстром передачі руху в кульмінаційний, перехідний момент. У хвалебній епіграмі, присвяченій його бронзовій статуї атлета Ладаса, підкреслюється, що важко дихаючий бігун переданий надзвичайно жваво. Скульптурна група Мирона «Афіна і Марсій», яка стояла на Афінському акрополі відзначена такою самою майстерністю в передачі руху.



Поліклет



Поліклет – давньогрецький скульптор і теоретик мистецтва, працював бл. 460-420 до н.е. Народився в Сікіоні бл. 480 р. до н.е., навчався в Аргосі у Агелада, можливо, в один час з Фідієм, а пізніше очолив аргоську школу скульпторів. Вважалося, що ніхто не може зрівнятися з Поліклетом в зображенні атлетів. Близько 460-450 рр.. до н.е. Поліклет створив кілька статуй переможців Олімпійських ігор, в т.ч. статуя Кініска (при розкопках в Олімпії був знайдений його постамент). Інші твори раннього періоду творчості Поліклета – Дискофор (несучий диск, найкращі копії в Уелслі-коледжі поблизу Бостона, США, і у Ватикані) і Гермес (уявлення про нього можна скласти за бронзової статуетки з Британського музею). Однак самий знаменитий твір Поліклета - створений бл. 450-440 до н.е. Доріфор (списник). Кращі копії цієї статуї знаходяться в Неаполі, Ватикані і у Флоренції; найкраще збереглася копія голови Доріфора виконана у бронзі скульптором Аполлонієм, сином Архія (знайдена в Геркуланумі, вона перебуває тепер у Неаполі). Саме в цьому творі втілена уява Поліклета ідеальних пропорції людського тіла. Вважалося, що фігура створена на основі положень піфагореїзму, тому в давнину статую Доріфора часто називали «каноном Поліклета», тим більше що не збережений трактат з естетики Поліклета носив назву «Канон». Тут в основі ритмічної композиції лежить принцип асиметрії (права сторона, тобто опорна нога і зависла уздовж тіла рука, статичні, але заряджені силою, ліва сторона, тобто нога, яка залишилася позаду та рука з списом, порушують спокій, але трохи розслаблені), що оживляє її і робить рухомою.

На замовлення жерців храму Артеміди бл. 440 р. до н.е. Поліклет створив статую пораненої амазонки, посівши перше місце в конкурсі, де, крім нього, брали участь Фідій і Кресілай. Уявлення про неї дають копії - рельєф, виявлений в Ефесі, а також статуї в Берліні, Копенгагені та музеї Метрополітен у Нью-Йорку. Ноги амазонки поставлені, так само, як у «Доріфора», але вільна рука не висить уздовж тіла, а закинута за голову, інша рука підтримує тіло, спираючись на колону. Поза гармонічна і врівноважена, але Поліклет не взяв до уваги того, що якщо під правою груддю людини є рана, його права рука не може бути піднята високо вгору. Мабуть, прекрасна, гармонійна форма цікавила його більше, ніж сюжет або передача почуттів. Тієї ж турботою пройнята і ретельна розробка складок короткого хітона амазонки. Потім Поліклет працював в Афінах, де бл. 420 р. до н.е. ним був створений Діадумен, юнак з пов'язкою навколо голови. У цьому творі, який називали ніжним юнаком, на відміну від мужнього Доріфора, відчувається вплив аттичної школи. Тут знову використаний мотив кроку, незважаючи на те, що обидві руки підняті і тримають пов'язку. Протилежність правого і лівого боку виражена не так сильно. Риси обличчя і пишні локони волосся набагато м'якше, ніж у попередніх роботах. Кращі копії Діадумена - копія, знайдена на Делосі і котра зараз перебуває в Афінах, статуя з Везона у Франції, яка зберігається в Британському музеї, і копії в Мадриді і в музеї Метрополітен. Збереглося також кілька теракотових і бронзових статуеток. Кращі копії голови Діадумена знаходяться в Дрездені і Касселі. Близько 420 до н.е. Поліклет створив для храму в Аргосі колосальну статую Гери (із золота і слонової кістки), яка сидить на троні. Аргоські монети можуть дати деяке уявлення про те, як виглядала ця загибла в давнину статуя. Поруч з Герою стояла Геба, виліплена Навкідом, учнем Поліклета. У пластичному оформленні храму відчувається як вплив майстрів аттичної школи, так і Поліклета – можливо, це робота його учнів. Творінням Поліклета не вистачало величі статуй Фідія, але багато критиків вважають, що вони перевершують Фідія своєю академічною досконалістю і ідеальною врівноваженістю пози. У Поліклета були численні учні та послідовники аж до епохи Лісіппа (кінець IV ст. до н.е.), який говорив, що його вчителем у мистецтві був «Дорифор», хоча згодом він відійшов від канону Поліклета і замінив його своїм власним.



Фідій



Фідій – давньогрецький скульптор, якого багато хто вважає найбільшим художником давнини. Фідій був уродженцем Афін, його батька звали Хармідом. Майстерності скульптора Фідій навчався в Афінах у школі Гегія і в Аргосі в школі Агелада (в останній, можливо, одночасно з Поліклетом). Серед існуючих нині статуй немає жодної, яка б безсумнівно належала Фідію. Наші знання про його творчість основані на описах античних авторів, на вивченні пізніх копій, а також робіт, які збереглися, і які з більшою чи меншою вірогідністю приписуються Фідію. 

Серед ранніх робіт Фідія, створених бл. 470-450 рр. до н.е., слід назвати культову статую Афіни Ареї в Платеях, зроблену з позолоченого дерева (одяг) і пентелійского мармуру (обличчя, руки і ноги). До того ж періоду, бл. 460 р. до н.е., відноситься меморіальний комплекс у Дельфах, споруджений на честь перемоги афінян над персами у Марафонської битві. Тоді ж (бл. 456 р. до н.е.) Фідій встановив на Акрополі колосальну бронзову статую Афіни Промахос (Заступниці). Інша бронзова статуя Афіни на Акрополі, т.зв. Афіна Лемнія, яка тримає в руці шолом, була створена Фідієм бл. 450 р. до н.е. на замовлення аттичних колоністів, відпливає на острів Лемнос. Можливо, дві статуї, що знаходяться в Дрездені, а також голова Афіни з Болоньї є її копіями. Хрисоелефантинна (із золота і слонової кістки) статуя Зевса в Олімпії вважалася в давнину шедевром Фідія. Детальний опис статуї, що вважалася одним з семи чудес світу, є у Павсанія. Зевс був зображений сидячим. На долоні правої руки його стояла богиня Ніка, а у лівій він тримав скіпетр, нагорі якого сидів орел. Зевс був бородатим і довговолосим, з лавровим вінком на голові. Сидяча фігура мало не торкалася стелі головою, так що виникало враження, що якщо Зевс встане, то знесе з храму дах. Трон був багато прикрашений золотом, слоновою кісткою і дорогоцінним камінням. У верхній частині трону над головою статуї поміщалися з одного боку фігури трьох Харит, а з іншого - трьох пір року (Ор); на ніжках трону були зображені танцюючі Ніки. На перекладині між ніжками трону стояли статуї, що представляли олімпійські змагання і битву греків (очолюваних Гераклом і Тесеєм) з амазонками. Виконаний з чорного каменю п'єдестал трону прикрашали золоті рельєфи, на яких були зображені боги. Статуя Зевса Олімпійського або одна його голова зображувалися на монетах, які чеканилися в Еліді. Щодо часу створення статуї ясності не було вже в античності, але, оскільки будівництво храму було завершено бл. 456 р. до н.е., найімовірніше, статуя була поставлена не пізніше бл. 450 р. до н.е. 

Коли Перикл розгорнув в Афінах широке будівництво, Фідій очолив всі роботи на Акрополі, і зведення Парфенона, яке вели архітектори Іктін і Каллікрат в 447-438 рр. до н.е. Парфенон, храм богині-покровительки міста Афіни, одне з найбільш прославлених творінь античної архітектури. Рясне пластичне оздоблення храму виконала велика група скульпторів, яка працювала під керівництвом Фідія і, ймовірно, за його ескізами (найбільш знамениті знаходяться тепер в Британському музеї рельєфні фризи Парфенона і статуї з фронтонів, які фрагментарно збереглися). Культова хрисоелефантинна статуя Афіни Парфенос, що стояла в храмі, яка була закінчена в 438 р. до н.е., створив сам Фідій. Опис Павсанія і численні копії дають про неї досить ясне уявлення. Афіна зображалася стоячи у повний зріст, на ній був довгий хітон. На долоні правої руки Афіни стояла крилата богиня Ніка; на грудях Афіни була Егіда з головою Медузи; в лівій руці богиня тримала списа, а до її ніг був притулена щит. Біля спису згорнулася священна змія Афіни (Павсаній називає її Еріхтонієм). На постаменті статуї було зображено народження Пандори (першої жінки). Як пише Пліній Старший, на зовнішній стороні щита була викарбувана битва з амазонками, на внутрішній - боротьба богів з гігантами, а на сандалях Афіни було зображення кентавромахії. На голові богині був шолом, увінчаний трьома гребенями, середній з яких являв собою сфінкса, а бічні грифонів. У Афіни були прикраси: намиста, сережки, браслети. 

Близькість стилю зі скульптурами і рельєфами Парфенона відчувається в статуях Деметри (її копії можна знайти в Берліні і Шершелі, Алжир) і Кори (копія на віллі Альбані). Мотиви обох статуй використані в знаменитому великому вотивному рельєфі з Елефсін (Афіни, Археологічний музей), римська копія якого є в музеї Метрополітен у Нью-Йорку. Складки шат Кори близькі за стилем драпірування статуї стоячого Зевса, копія якого зберігається в Дрездені, а торс, можливо, що є фрагментом оригіналу, - в Олімпії. До фризу Парфенону близький за стилем Анадумен (хлопець, який зав'язує пов'язку навколо голови); можливо, статуя була створена як відповідь Діадумену Поліклета. Статуя Фідія набагато природніша в сенсі пози та жесту, але троги грубіша. Разом з Поліклетом і Кресілаєм Фідій брав участь у конкурсі на статую пораненої амазонки для храму Артеміди в Ефесі і зайняв друге місце після Поліклета; копією з його статуї вважається т.зв. «Амазонка Маттеї» (Ватикан). Поранена в стегно, амазонка заткнула хітон за пояс, щоб зменшити біль, вона спирається на спис, вхопившись за нього обома руками, причому права піднята вище голови. Як і у випадку Афіни Парфенос і рельєфів Парфенона, багатий тут зміст вміщено в просту форму.

Творіння Фідія грандіозні, величні і гармонійні, форма і зміст перебувають у них в повній рівновазі. Учні майстра, Алкамен і Агоракріт, продовжували працювати в його стилі в останній чверті V ст. до н.е., а багато інших скульпторів, серед них Кефісодот, - і в першій чверті IV ст. до н.е.

Скульптор скінчив своє життя трагічно. Політичні супротивники Перикла, прагнучи скомпрометувати цього державного діяча і його найближчих соратників, звинуватили Фідія в приховуванні золота при роботі над Афіною Парфенос. Фідій був ув’язнили і не дочекавшись виправдання, там він покінчив життя самогубством.



Пракситель



Пракситель - давньогрецький скульптор, народився в Афінах бл. 390 р. до н.е. Можливо, Пракситель - син і учень Кефісодота Старшого. Пракситель працював у рідному місті в 370-330 рр.. до н.е., а в 350-330 рр. до н.е. ліпив також у Мантінеї і в Малій Азії. Його твори, в основному виготовлені з мармуру, відомі головним чином за римськими копіями та свідченнями античних авторів.

Найкраще уявлення про стиль Праксителя дає статуя Гермеса з немовлям Діонісом (Музей в Олімпії), яка була знайдена при розкопках в храмі Гери в Олімпії. Незважаючи на сумніви, це напевно оригінал, створений бл. 340р. до н.е. Гнучка фігура Гермеса, який витончено сперся на стовбур дерева. Майстру вдалося вдосконалити трактування мотиву людини з дитиною на руках: рух обох рук Гермеса композиційно пов'язаний з немовлям. Ймовірно, в його правій руці, яка не збереглася було гроно винограду, яким він дражнив Діоніса, чому немовля до неї і тягнулося. Пози героїв ще більше віддалилися від скутого випрямлення, що спостерігається у більш ранніх майстрів. Фігура Гермеса пропорційно складена і відмінно пропрацьована, профіль витончений, а гладка поверхня шкіри різко контрастує зі схематично наміченим волоссям і шерстистою поверхнею плаща, накинутого на стовбур. Волосся, драпірування, очі і губи, а також ремінці сандалій були розфарбовані. Розфарбовування статуй у Праксителя переслідувала не тільки декоративний ефект: він вважав її надзвичайно важливою справою і доручав відомим художникам (наприклад Нікію з Афін).

Майстерне і новаторське виконання Гермеса зробило його найбільш відомим у наш час твором Праксителя, а проте в давнину його шедеврами вважалися статуї Афродіти, Ерота і сатирів, які не дійшли до нас. Судячи із збережених копій, вони існували в декількох варіантах. Статуя Афродіти Кнідської вважалася в давнину не тільки кращим творінням Праксителя, але і взагалі кращою статуєю всіх часів. Як пише Пліній Старший, багато прибували в Кнід тільки заради того, щоб її побачити. То було перше в грецькому мистецтві монументальна зображення повністю голої жіночої фігури, і тому вона була знехтувана жителями Коса, для яких вона призначалася, після чого її купили городяни сусіднього Кніда. У римський час зображення цієї статуї Афродіти чеканилося на Кнідських монетах, з неї робилися численні копії (краща з них перебуває зараз у Ватикані, а найкраща копія голови Афродіти - в колекції Кауфмана у Берліні). В давнину стверджували, що моделлю Праксителя була його кохана, гетера Фріна. Гірше представлені інші приписувані Праксителю статуї Афродіти. Копії статуї, обраної жителями Коса, не збереглося. Афродіта з Арля, названа за місцем знахідки і що зберігається в Луврі, можливо, зображає не Афродіту, а Фріну. Ноги статуї приховані драпіруванням, а торс повністю голий; судячи з пози, в її лівій руці було дзеркало. Збереглося також кілька витончених статуеток жінки, що надягають намисто, але в них знову-таки можна бачити як Афродіту, так і смертну жінку.

Статуї Ерота роботи Праксителя перебували в Феспіях в Беотії і в Парії в Троаді. Уявлення про них можуть дати витончені та елегантні фігурки Ерота на монетах, медальйонах і гемах, де він спирається на колону і підтримує голову рукою, або поруч з гермою, як на монетах з Парія. Збереглися торси подібних статуй з Бай (зберігаються в Неаполі та музеї Метрополітен у Нью-Йорку) і з Палатінського пагорба (у Луврі та в музеї в Пармі). За копіями відомі два варіанти статуї молодого сатира, один з яких, можливо, належить до раннього періоду творчості Праксителя, а інший - до зрілого. Статуї першого типу зображують сатира, який правою рукою ллє вино з високо піднятого глечика в чашу в іншій руці; на голові у нього пов'язка і вінок з плюща, риси обличчя благородні, профіль тонкий. Кращі копії цього типу знаходяться в Кастель Гандольфо, в Анціо і в Торре дель Греко. У другому варіанті (його копіювали частіше, найкращі статуї знаходяться в музеї Торлоніа і в Капітолійському музеї в Римі; до них слід додати торс з Палатінського пагорба, що зберігається в Луврі) був зображений сатир, який сперся на стовбур дерева, тримаючи в правій руці флейту, а лівою відкидає перекинуту через плече шкуру пантери. Мотив фігури, спирається на опору, використаний і в статуї Діоніса, краща копія якої знаходиться в Мадриді. Статуя Аполлона Лікейського зображує Аполлона, який спирається на колону і підтримує голову правою рукою, в лівій його руці - лук. Збереглося досить багато копій цієї статуї, кращі з яких знаходяться в Луврі і в Капітолійському музеї в Римі. Існують також копії статуї молодого Аполлона Савроктона (Аполлона, який вбиває ящірку) - в Луврі, у Ватикані, на віллі Альбані в Римі та ін. У двох створених Праксителем варіантах статуї Артеміди ми бачимо приклади розв'язання мотиву драпірованої людської фігури. На одному з них зображена молода, одягнена в простий пеплос мисливиця, яка виймає стрілу з сагайдака за спиною. Кращою копією цього типу є Артеміда, що зберігається в Дрездені. Другий варіант - т.з. Артеміда Бравронія з афінського Акрополя, що відноситься до 345 р. до н.е., - належить до пізнього періоду творчості майстра. Є думка, що копією з неї є статуя, знайдена в Габіях і що зберігається в Луврі. Артеміда зображена тут покровителькою жінок: вона накидає на праве плече покрив, принесений жінкою як дарунок за успішний дозвіл від тягаря. Одна з останніх робіт Праксителя - група «Літо з Аполлоном і Артемідою», фрагменти якої знайдено в Мантінеї. На постаменті скульптор виліпив рельєф із зображенням змагання Аполлона і Марсія в присутності дев'яти муз, рельєф (цілком, крім фігур трьох муз) був знайдений і знаходиться зараз Афінах. Складки драпіровок виявляють багатство витончених пластичних мотивів. Пракситель був неперевершеним майстром у передачі грації тіла і тонкої гармонії духу. Найчастіше він зображував богів, і навіть сатирів, молодими; в його творчості на зміну величності образів V ст. до н.е. приходять витонченість і мрійлива ніжність. Мистецтво Праксителя знайшло своє продовження у творах його синів і учнів, Кефісодота Молодшого і Тімарха, які працювали по замовленнях Птолемеїв на острові Кос і перенесли стиль скульптора на Схід.



Скопас



Скопас – грецький скульптор і архітектор, народився на острові Парос бл. 420 р. до н.е., можливо, син і учень Арістандра. Перший відомий нам твір Скопаса - храм Афіни Алеї в Тегії, на Пелопоннесі, який треба було звести наново, оскільки колишній згорів у 395 р. до н.е. Проект має цікаве рішення: незвично стрункі доричні колони по периметру і коринфські напівколони всередині Целле. На східному фронтоні було зображено полювання на вепра Калідонського, на західному - поєдинок місцевого героя Телефа з Ахіллом; на метопах відтворювалися сцени з міфу про Телефа. Збереглися голови Геракла, воїни, мисливці і вепр, а також фрагменти чоловічих статуй і жіночий торс, ймовірно Атланти. Скопас входив до групи з чотирьох скульпторів (і, можливо, був серед них старшим), яким вдова Мавсола Артемісія доручила створення скульптурної частини Мавзолею (одного з семи чудес світу) у Галікарнасі, усипальниці свого чоловіка. Він був завершений бл. 351 р. до н.е. Скопасу належать скульптури східного боку, для плит східного фриза характерний той самий стиль, що і для статуй з Тегеї. Притаманна творам Скопаса пристрасність досягається насамперед за допомогою нового трактування очей: вони глибоко посаджені і оточені важкими складками століття. Жвавість рухів і сміливі положення тіл висловлюють напружену енергію і демонструють винахідливість майстра. 

Найзнаменитішим твором Скопаса була група морських божеств у святилищі Нептуна в Римі, які, можливо, супроводжували Ахілла, який вирушав на Острови блаженних. Можливо, фриз з Посейдоном, Амфітритою, Тритонами і Нереїдами, які їдуть на морських чудовиськах (нині в Мюнхені), і сцена жертвопринесення (нині в Луврі) являли собою основу, на якій була розташована ця група в Римі в І ст. до н.е. Статуя Аполлона з кіфарою - це робота Скопаса, яка стояла в храмі на римському Палатині між Артемідою - робота Тимофія і Літо молодшого Кефісодота. Всі троє скопійовані на п'єдесталі з Сорренто, а Аполлон - ще й в статуї (в Мюнхені) і в торс (в Палаццо Корсіні в Римі). Інші роботи, приписувані Скопасу, - Афродіта Пандемос, що їде на козлі (в Еліді, існують зображення на монетах), Афродіта і Потос (з острова Самофракія), Потос з Ерот і Гімера (з Мегари), а також три статуї в Римі - колосальна сидяча фігура Ареса, сидяча Гестія і гола Афродіта, яку деякі цінителі ставили вище знаменитої Афродіти Кнідської, що належить Праксителю.



Лісіпп 



Лісіпп – давньогрецький грецький скульптор, народився в Сікіоні (Пелопоннес). У античності стверджували (Пліній Старший), що Лісіпп створив 1500 статуй. Навіть якщо це перебільшення, очевидно, що Лісіпп був надзвичайно плодовитим і різностороннім скульптором. Основну масу його творів складали переважно бронзові статуї, що зображують богів, Геракла, атлетів та інших сучасників, а також коней і собак. Лісіпп був придворним скульптором Олександра Македонського. Колосальна статуя Зевса стояла на агорі Тарента. Як стверджує той же Пліній, її висота складала 40 ліктів, тобто 17,6 м. Інші статуї Зевса були споруджені Лісіппом на агорі Сікіона, в храмі в Аргосі й у храмі Мегара, причому остання робота представляла Зевса в супроводі Муз. Створена Лісіппом на Родосі фігура бога Сонця Геліоса зображала бога на запряженій четвіркою коней колісниці, цей мотив використовувався скульптором і в інших композиціях. У Сікіоні знаходилася статуя, яка зображувала Кайроса (бог удачі): бог у крилатих сандаліях сидів на колесі, його волосся звисало вперед, проте потилицю був лисою; копії статуї збереглися на невеликих рельєфах і Камі.

Геракл - улюблений персонаж Лісіппа. Колосальна фігура сидячого Геракла на акрополі Таренту зображала героя в похмурому настрої після того, як він очистив Авгієві конюшні: Геракл сидів на кошику, в якій носив гній, голова спочивала на руці, лікоть упирався в коліно. Цю статую Фабій Максим забрав до Риму після того, як в 209 р. до н.е. взяв Тарент, а в 325 р. н.е. Костянтин Великий перевіз її в новостворений Константинополь. Можливо, Геракл, якого ми бачимо на монетах з Сікіона, подібний до втраченого оригіналу, копіями якого є як Геркулес Фарнезе в Неаполі, так і підписана ім'ям Лісіппа статуя у Флоренції. Тут ми знову бачимо похмурого Геракла, який спирається на палицю, з накинутою на неї левовою шкурою. Статуя «Геракл Епітрапедзій», що зображала героя «за столом», представляла його, згідно описам і безлічі існуючих копій різного розміру, сидячим на камінні, з чашею вина в одній руці і дубиною в іншій - ймовірно, після того, як він піднісся на Олімп. Статуетку, яка спочатку була створеним для Олександра Македонського, як настільна прикраса, згодом бачили в Римі Стацій і Марціан.

Створені Лісіппом скульптури Олександра звеличували поєднання двох якостей. По-перше, вони реалістично відтворювали зовнішність моделі, включаючи незвичайний поворот шиї, а по-друге, тут виразно виражався мужній і величний характер імператора. Фігура, що зображала Олександра з списом, мабуть, послужила оригіналом як для герми, так і для бронзової статуетки (обидві знаходяться тепер в Луврі). Лісіпп зображував Олександра і верхом - як одного, так і з соратниками, які полягли в битві при Гранікі в 334 р. до н.е. Існуюча кінна бронзова статуетка Олександра з кормовим веслом під конем, що, можливо, є алюзією на ту ж битву на річці, може бути реплікою останньої статуї. Інші роботи Лісіппа, які включали портрет Сократа (найкращими копіями, можливо, є бюсти в Луврі та Музею Націоналі делле Терме в Неаполі); портрет Езопа; ще існували портрети поетеси Праксілли і Селевка. Разом з Леохаром Лісіпп створив для Кратера групу, що зображувала сцену полювання на лева, на якому Кратер врятував Олександру життя. Апоксіомен, атлет, який відскрібає з себе бруд після вправ (в античності мали звичай маститися перед атлетичними заняттями), був згодом поставлений Агриппою перед термами, зведеними ним у Римі. Можливо, її копією є мармурова статуя в Ватикані. Скребком, затиснутим в лівій руці, атлет очищає витягнуту вперед праву руку. Таким чином, ліва рука перетинає тіло, що було першим випадком відтворення руху в третьому вимірі, з яким ми зустрічаємося у давньогрецькій скульптурі. Голова статуї менша, ніж було прийнято в більш ранній скульптурі, риси обличчя нервові, тонкі; з великою жвавістю відтворено розпатлане від вправ волосся.

Ще одне портретне зображення атлета, робота Лісіппа - знайдений в Дельфах мармуровий Агій (знаходиться в музеї Дельф); такий же підпис, що і під ним, виявлено також у Фарсалі, проте там статуї не знайдено. В обох написах перераховуються багато перемоги Агія, предка фессалійского правителя Даоха, який і замовив статую, причому на написи з Фарсала Лісіпп вказаний як автор роботи. Статуя, знайдена в Дельфах, стилем нагадує Скопаса, на якого, у свою чергу, вплинув Поліклет. Оскільки сам Лісіпп називав своїм вчителем Доріфора Поліклета (від кутастих пропорцій якого він, однак, відмовився), цілком можливо, що на нього вплинув і його старший сучасник Скопас. 

Лісіпп - в один і той же час останній з великих класичних майстрів і перший елліністичний скульптор. Багато його учнів, серед яких були і три його власних сина, зробили глибокий вплив на мистецтво ІI ст. до н.е.


Висновок



Грецькі майстри зробили великі досягнення у галузі скульптури. Жителі грецьких міст любили і розуміли скульптурні зображення, і їх майстри охоче задовольняли смаки сучасників. Греки охоче прикрашали будівлі, особливо храми, найрізноманітнішою скульптурою. У головному приміщенні храму знаходилася статуя божества - покровителя міста, зовнішні й внутрішні стіни будівлі, верхні частини антаблемента зазвичай покривалися рельєфними зображеннями, фронтони заставляли скульптурними групами, окремі скульптури прикрашали навіть дахи деяких храмів. Статуї стояли на міських площах, ставилися на могилах.

Величезних успіхів грецькі скульптори досягли у трактуванні художнього образу, їм вдалося подолати нерухомість і скутість архаїчних фігур. Грецькі майстри класичного часу могли передавати в твердому матеріалі багато відтінків людських станів, їх статуї повні життя і руху. Навіть фігури, які спокійно стоять наповнені прихованим рухом і повнотою життя. Статуя Мирона «Дискобол», скульптура Зевса, виконана Фідієм для храму Зевса в Олімпії і вважається одним з чудес світу, статуя Афіни Парфенос, Афіни войовниці для Акрополя - ось деякі всесвітньо відомі шедеври V ст. до н. е.. Чудовими витворами грецького генія стали статуї роботи Поліклета – списник Дорифор, поранена амазонка, статуя Афродіти Кнідської і Гермеса з немовлям Діонісом Праксителя. Одним з кращих портретистів IV ст. до н. е.. був Лісіпп, що прославився чудовими портретами Олександра Македонського і статуєю Апоксіомена (атлета, який очищає бруд після тренування). Статуя Апоксіомена цікава тим, що глядач, обходячи її, бачить мінливі риси атлета, то збудженого боротьбою, то втомленого до знемоги. Еллінські скульптори створювали і прославляли, полісний ідеал громадянина, який реалістично відображав політичні і соціальні переважання середніх верств громадянства в більшості грецьких міст-держав.


Список використаної літератури



История Древней Греции. – Санкт-Петербург: Изд-во Полигон, 1999

История искусств. Живопись. Скульптура. Архитектура. – М.: Изд-во Эксмо, 2002

Балух В., Макар Б., Історія Стародавньої Греції. – Чернівці, 2001

2



1