Духовне життя та ставлення до людини в Єгипті прадавніх часів

Міністерство освіти і науки України

ВІДКРИТИЙ МІЖНАРОДНИЙ УНІВЕРСИТЕТ РОЗВИТКУ 











Економічний факультет

Кафедра облік і аудит















Контрольна робота з дисципліни „Культурологія”.





Тема:Духовне життя та ставлення до людини в Єгипті прадавніх часів

























Виконала студентка 

Курс   I

						Група						№ зал.книж.

						Дата  27.01.2003

						Оцінка ______________________

						Перевірила:ст.викл.







Київ , 2003 р.

Духовне життя та ставлення до людини в Єгипті прадавніх часів.





План.



1.Вступ.  



2.Духовне життя та міфологія єгиптян.



2.1. Амулети.



2.2. Боги.



2.3. Священні тварини.



2.4. Заупокійний культ.



3. Ставлення до людини.



4. Розеттський камінь- повернення зникнувшого світу.



5.Список використаної літератури.













































1.Вступ.



 Єгипет - країна з древньою, дивною культурою, повної таємниць і загадок багато з яких ще не розгадані. Її історія нараховує кілька тисяч років. Історики затверджують, що Єгипетська цивілізація не мала ні «дитинства», ні «юності». Одна з гіпотез про походження Єгипетської цивілізації затверджує, що в джерел Єгипетської цивілізації стояли якісь таємничі переселенці, інша гіпотеза говорить, що засновниками були нащадки атлантів. 



     Хто вони були насправді ми можемо лише догадуватися, читаючи деякі збережені древні тексти. Однак уявити собі їхній побут, відносини,  духовне життя  можна. Для цього досить зануритися у світ Єгипетських міфів та стародавніх  знахідок.



























































2.Духовне життя та міфологія єгиптян.



Kemet –  так називали свою країну древні єгиптяни. Історія Єгипту невіддільна від його міфології і релігії, віра в богів займала основне місце в житті єгиптянина. Залишки релігійних представлень, символіки, магії лягли в основу таких світових релігій як християнство, іслам, іудаїзм, а так само різних сект. 



Релігія Єгипту – явище дуже різноманітне, у ній сполучиться фетишизм і тотемізм, політеїзм і монотеїзм, теологія і  космогонія, культ, надзвичайно різноманітні і суперечливі міфи, не менш різноманітні і суперечливі представлення про загробне життя.



 За більш ніж три тисячолітні історії Єгипту, його релігія перетерплювала різні зміни, боги окремих номов ставали головними богами держави, змінювали імена або зливалися з іншими богами, але основна концепція залишалася незмінної. Віра в загробне життя, суд  над діяннями зробленими при житті, необхідність піклується про схоронність тіла померлої людини, обожнювання фараона і т.п. зберігалася до появи християнства.



2.1. Амулети.



Єгипетська магія виникнувши в додинастичні часи стала основою релігії. Вона існувала в двох різновидах: з одного боку, нею користувалися в благо живим і мертвих, з іншого боку – вона була знаряддям таємних змов і покликана була наносити шкоду тим проти кого вона застосовувалася. Важливе значення додавали древні єгиптяни амулетам, вони були покликані захищати тіло живої або померлої людини від згубних впливів і нападів видимих або невидимих ворогів. Існувало два типи амулетів: ті, на яких написані магічні формули, і без написів.



 У найдавніші часи  при надяганні амулета на людину або при приміщенні його на тіло померлих вимовлялися особливі заклинання. Тому що користуватися силою молитов або магічних слів міг тільки спеціально навчений жрець, те незабаром слова стали вирізувати на амулеті, додаючи тим самим подвійну силу. «Слова влади» так само могли бути написаними і на папірусі який клався разом з амулетом на померлого, і мав своєю метою підпорядкування богів влади померлого, щоб він міг змусити них виконати його волю.



Існувала безліч різноманітних амулетів, частина з них була строго регламентована як і по зображенню і формі, так і по матеріалі з якого зроблена.  До того ж, будь-яке кільце, кулон, прикраса або інший подібний предмет, на якому було написане ім'я бога, його емблема або зображення, ставав захисним амулетом, і сила його зберігалася поки не руйнувався матеріал або не стиралося зображення або напис. 



Амулет у виді ока Хору мав особу силою. Він не тільки оберігав від злих парфумів, але і виліковував рані на тілі. Крім ока Хору найчастіше із собою носили такі амулети, що охороняють, як фігурку бога Беса-покровителя родини, пластинку зі слонової кісти або металу з магічними символами, амулет на щастя у виді риби або скарабея, сховище для письмових заклинань у виді трубочки з вкладеними туди папірусами.



Поряд з амулетами,  єгиптяни  так само вірили, що можливо передати фігурці будь-якої  живої істоти душу того кого вона зображує. До них відносяться так називані «ушебти», що клалися разом з померлої, для того, щоб у загробному світі він виконував всі обов'язки які накажуть померлі боги. Фігурки тур або тварин з відповідними магічними словами так само використовувалися для захисту людей від злих сил. Але ці фігурки зроблені з воску можна було використовувати і для нанесення шкоди зображеному на них людині. Згодом воскові фігурки стали основним інструментом чорної магії, але і не тільки магії, так мало широке поширення приношення воскових зображень хворих частин тіла в християнські храми, і приношення їх до зображень святих. 



Велике значення надавалася так само і магічним малюнкам, заклинанням. Єгиптяни вірили, що без їжі душі померлого КА може почати заподіювати шкода живим. Спочатку поруч з мумією залишали їжу і через визначені проміжки часу приносили нову їжу. Але поступово це стало замінятися зображенням їжі, разом з необхідними «словами влади», при цьому вужі будь-яка людина який прочитає написане на гробниці поруч з малюнком заклинання, надасть КА померлого все  необхідне для його загробного життя.  У зв'язку з ці великого значення набуває віра в те, що зображення ворожого міста з відповідним написом, розбитий з відповідними магічними обрядами приводило до його знищення.

   

Єгиптяни так само добре знали рух небесних тіл, на основі цього вони поклали початок астрології. Вони так само ввели поняття щасливих і нещасливих днів. 



Нещасливим вважався тринадцятий день другої половини посівного сезону, тому що це був день Сахмет-богині, що насилає нещастя і хвороби. День народження Сета наприкінці збирання врожаю, теж був небезпечним днем. У  нещасливі дні не радили виходити з будинку після настання темряви, а в дуже погані дні краще зовсім не показуватися на вулиці.

 

  Дуже велике значення мали так називані «слова влади». Проголошення їх повинне було, відповідно до вірувань єгиптян, приводити до необхідного при їхньому проголошенні діям. Особлива увага приділялася при цьому імені тієї істоти на який хотіли зробити вплив. Віра в те, що знання щирого імені, дає можливість керувати істотою носящою його, була настільки глибока, що пережитки  його збереглися до нашого часу.  У 125 главі «Книги Мертвих» померлий прямо заявляє 42 богам «Не случиться з мною нічого дурного в цій країні, на Великому Дворі Двох Істин, тому що я знаю імена сорока двох богів, що перебувають у ньому, супутників великого бога», тим самим підкоряючи них своїй волі, і не даючи їм можливості свідчити проти себе.



2.2. Боги.



Родоначальником усій живій і божественного в єгипетській релігії вважається бог Атум. Відповідно до легенди він з'явився з хаосу. Потім він створив першу божественну пару бога Шу і богиню Тефнут. Шу - бог, що уособлює простір між небом і землею, що розділяє небо і землю. Тефнут - жіноче доповнення Шу. Ця пара родила бога Геба і богиню Нут. Геб - це бог Землі, або по суті сама Земля. Нут - богиня Неба, або також саме Небо. По представленню древніх єгиптян угорі знаходиться Нут, унизу Геб, а між ними Шу і Тефнут. Від Геба і Нут відбулися дві пари - Осіріс і Ісіда, Сетх і Нефтида. 

  

Осіріс і його дружина Ісіда є самими важливими фігурами єгипетського пантеону. Осіріс був богом рослинності. По легенді він народився першим з п'яти божеств, за ним народилися Хор Старший, Сетх, Ісіда і Нефтида. Ще в утробі своєї матері Нут Осіріс і Ісіда полюбили один одного. Коли Осіріс підріс, те він став справедливо правити своїм народом, піклувався про його культуру. Він багато мандрував, а під час його відсутності країною правила його дружина Ісіда.



  У  його відсутність  брат  його  підступний  Тифон  або  Сетх, що  уособлює  безплідність  пустелі,  хоче  царювати на  його  місці,  але  всі  плани  лиходія  розбиваються  об  силу волі  і  стійкість  Ісіди.  Осіріс  повертається.  Тифон робить  вид,  що  обрадувано  поверненням  брата,  але в  співтоваристві  з  Азо, царицею  ефіопів,  цих  споконвічних ворогів  Єгипту,  запрошує  він  Осіріса  на  бенкет,  де  його чекає  погибель.



 Під  час  бенкету  приносять  чудова  труна, що  викликає  захоплені  похвали  бенкетуючих.  Єгиптяни дуже  піклувалися  про  свої  труни  і  часто  ще  при  житті замовляли  собі  розкішні  труни,  чим  і  можна пояснити  це  сказання  про  хитрості,  ужитої Тифоном.  Тифон  повідомляє,  що  подарує  труну  тому,  хто в  ньому  вільно  поміститься,  труна  був  замовлений  їм  по мірці  брата.  Усі  присутні  пробують  поміститися в  ньому,  але  дарма.  Настає  черга  Осіріса:  він, нічого  не  підозрюючи,  лягає  в  нього,  а  Тифон  і  його спільники  захлопують  кришку,  заливають  її  свинцем і  кидають  труну  в  Ніл,  відкіля  він  через  одне  з  усть ріки  попадає  в  море. 



	 Таким  чином,  загинув  Осіріс після  двадцативосьмирічного  царювання.  Лише тільки  вмирає  Осіріс,  уся  країна  оголошується  жалібними  лементами:  до  Ісіди  доходить  сумна  звістка про  загибель  чоловіка;  вона  облачається  в  жалобні  одяги і  відправляється  шукати  його  тіло.  Вона  знаходить  труну в  очеретах  біля  Библа,  але,  поки  вона  відправляється  за сином  Гором,  Тифон  опановує  тілом  Осіріса,  розрізає  його  на  чотирнадцять  частин  і  кидає  шматки  в  усі рукава  Нілу.



 Відповідно до  переказів,  Осіріс,  перш  ніж  стати богом,  царював  у  Єгипті,  і  пам'ять  про  його  благодіяння  змусила  його  ототожнити  з  принципом  добра, тоді  як  його  убивця  ототожнює  зло.  Ця  ж  легенда мала  і, інше    релігійне,  моральне,  пояснення: Осіріс  є  призахідне  сонце, що  убивається  або  поглина  темрявою-мороком. Ісіда  -  Місяць  вбирає  в  себе і    зберігає,  скільки  може,  промені  сонця,  а  Гір  -  висхідне сонце  -  мстить  за  батька,  розсіюючи  темряву. 



 Але  якщо  сонце є  видимий  прояв  Осіріса,  те  добро  є  його  моральний  прояв;  коли  заходить  сонце  вмирає,  він знову  з'являється  на  обрії  в  образі  Гора  -  сина  і  месника Осіріса.  Точно  так  само  добро, що  гине  під  ударами  зла, з'являється  знову  в  образі  торжествуючого  добра,  в  образі зла, що  перемогло  зло.  Осіріс  уособлює що  заходить,  нічне сонце,  тому  він  головує  в  підземних  країнах, судить  померлих,  і  присуджує  нагороди  праведним  і  кари  грішним  душам. 



 На  землі  долина  Нілу  належала  добрим богам  -  Ісіді  й  Осірісу,  тоді  як  марна  і  пекуча пустеля,  а  також  злобливі  болота  Нижнього  Єгипту  -  володіння злого  Тифона.



 Землеробські  племена, що  населяли  долину  Нілу  поклонялися Апісу,  цьому  втіленню  Осіріса  в  образі  бика  -  символу землеробства,  і  бик  був  присвячений  Осірісу.

 

 А  племена  пустелі, що  кочують  ,  завжди  зневажувані  осілими  жителями  міст, уживали  для  верхівкової  їзди  осла  ,  і  осів  -  тварина  ,  присвячена  Тифону.  Але  тому  що  згубні  випари  боліт є  так  само    добутком  злого  духу,  те  їхній  втілювали в  крокодилі,  тварині,  а  також  присвяченому  Тифону. 



 Гір  не убив  Тифона,  тому  що  зло  продовжує  існувати    на  землі,  але  він  послабив    його  і  тим  усталив  перемогу  божественного  закону над  безладними    силами  природи.



 Осіріс  часто  зображувався  у  виді  мумії;  його  звичайні  атрибути - гак  або  батіг,  символ  влади,  і  емблема  Нілу  у  виді хреста  з  вушком  нагорі;  це  втім,  відмітна ознака  всіх  єгипетських  богів  і  називається  багатьма  вченими - дослідниками    міфології  ключем  Нілу.  Іноді ж  Осіріс    зображується    з  головою  бика  .



  Ісіду  часто  змішували  в  мистецтві  з  більш  древньою єгипетською    богинею  Хатор, що  уособлювала  небесний простір,  по  якому  рухається  сонце;  зображення  цієї  богині  збереглося  на  капітелях  храму  в  Ден-дере;  це  голова  з  коров'ячими  вухами,  на  якій  піднімається  будинок  -  символ  всесвіт;  вона  як  би  коштує  на  багато  прикрашеній  чаші,  символі  вологи,  без  якої  ніщо  не  могло  б  існувати  на  землі.  Відмітні  ознаки Ісіди  -  диск,  подвійна  корона, що  означає  панування над  Верхнім  і  Нижнім  Єгиптом,  і  рогу  на  голові  . 



 Коли  Гір, перемігши    Тифона,  привів  його    до  неї  в  оковах,  Ісіда  по своїй  доброті  простила  його:  тоді  розгніваний  Гір позбавив  її  корони  і  замінив  її  рогами.  Богиня  точно так  само  зображувалася  дуже  часто  з  головою  корови.





Осіріс  був  головним  богом  усього  Єгипту,  а  тому навколо  його  імені  групуються  майже  всі  міфи й  алегорії  єгипетської  релігії. «Усе  людське життя, -  говорить  Мариетт -  уподібнювалася  древніми єгиптянами  ті  шляхи,  що  сонце  пробігає  по небесному  зводі,  призахідне  сонце, що  зникало  за обрієм,  здавалося  їм  образом  смерті.



  Лише  тільки наставав  урочистий  момент  смерті  для  якої-небудь  душі  на  землі,  Осіріс  повинний  був  провести  неї до    життя  вічної.  Він  ототожнюється  з  нею,  проходить з  нею  разом  через  всі  іспити,  призначені  цій душі  для  очищення  її  від  гріха;  він  же  зм'якшував  суворих воротарів  пекла  і  боров  з  чудовиськами,  звичайними супутниками  мороку  і  смерті.  Нарешті,  він  же,  перемігши морок  за  допомогою  висхідного  сонця  -  Гора,  сидів у  страшному  судилищі  смерті  і  відкривав душі, що  очистився,  врата  вічного  житла,  і  блискуче  ранкове сонце, що  з'являлося  зі  світанком  на  обрії,  було  символом  цього  другого  народження  до  життя  вічної, що не  знає  більше  смерті».



 Осіріс,  на  думку  єгиптян,  бажаючи  дати  людям видимий  образ  своєї  присутності  серед  них,  втілюється  в  бик  Апіса  .  Коли  у  священних корівниках  Мемфіса  з'являвся  на  світло  теля  з  особливими  священними  прикметами,  жреці  негайно  ж повідомляли  про  милостиве  втілення  Осіріса,  і  всюди  ця  звістка  викликала  народну  радість  і  веселощі.  Коли  Апіс  умирав  природною  смертю,  його з  великою  пишністю  ховалися  в  підземеллях  храму Серапеума,  руїни  якого  тепер  знайдені.  Якщо ж  Апіс  досягав  двадцяти  восьми  років,  число  років Осіріса,  його  убивали



 Богиня Нефтіда була  дружиною  і  разом  з  тим  сестрою  Тифона,  але  вона зволіла  іншого  брата,  м'якого  і  доброго  Осіріса,  і  від  союзу  з  ним  у  Нефтиды  народився  син  Анубіс, або  Инпу,  бог  з  головою  шакала,  хоронитель  мумій.



 Коли  Осіріс  був  убитий  Тифоном,  Анубіс  його  бальзамував.  На  одній  з  фараоновых  гробниць  у  Фивах зображений  Анубіс, що  виконує  свої  сумні обов'язки.  Він  коштує  поруч  ложа,  на  якому  лежить мумія.  Під  ложем  коштують  чотири  судини:  у  першого замість  кришки  -  людська  голова,  у  другого  -  голова мавпи-павіана,  третій  -  з  головою  шакала  і  четвертий  -  з  яструбиною  головою.  Ці  голови  були  втіленням  другорядних  божеств,  на  обов'язку  яких  лежала  охорона  нутрощів  померлих ,   покладених  у  ці  судини  .  Це  зображення зустрічається  дуже  часто  на  багатьох  надгробних  пам'ятниках. 



Той  -  бог  з  головою  ібіса     уособлює  божественний  розум,  що   створив  весь  Всесвіт. Він  по  перевазі  бог  письмен,  тому     він  також ототожнюється  з  Меркурієм.  Ом  же  -  організатор  світу, що  розігнав  первісний  морок,  і  він  же  розсіює  потемки  душі,  тобто  неуцтво  і  дурні  думки  - цих  вічних  ворогів  людства.  Ібіс  і  мавпа  - кинокефал,  або  павіан - присвячені  цьому  богові. 



Ібіс  -   птах, що  з'являється  в  Єгипті  перед  розливом Нілу;     отже,  вона,  по  єгипетським  поняттями знає  і  передбачає  майбутнє.  Крім  того,   коли  цей  птах їсть,  її  дзьоб  утворить  разом  з  лапами  рівносторонній трикутник,  тому  ібіс  уособлює  геометрію і  всі  науки,  засновані  на  ній,  і  от  чому  ібіс присвячений  Тоту,  богові  божественного  розуму.



 В  обов'язку  цього  бога  входило  спостереження і  визначення  тієї  висоти,  до  якого  повинний  був підніматися  Ніл  в  ім'я  розливам,    отчого  залежала родючість  у  Єгипті  і  разом  з  тим  і  існування  його мешканців.  На  одному  з  барельєфів  у  храмі  міста Фил  зображені  жрець    або  важлива  особа  прохальних  богів  про  благополучний  розлив  Нілу.  На  цьому барельєфі    бог  Той  зображений  з  головою  ібіса,  він  тримає  в  одній  руці  зубцювату  лінійку  -  символ   розливу  Нілу,  а  в  іншій  -  очерет,  яким  збирається  відзначити  підйом  води. Іноді  ж  Той зображувався  в  образі  мавпи  павіана, що  пише  на табличках. 



Єгиптяни  вірили  в  безсмертя  душі;  це  була з  незапам'ятних  часів  головна  доктрина  єгипетської релігії.  Завдяки  їй  установилися  усі  своєрідні похоронні  обряди  і  звичаї,  а  також  і  всі  емблеми , що     зображувалися  на  трунах  і  надгробних  пам'ятниках.  Піраміди  і  храми  споруджувалися  як усипальниці  .  У  гробниці  поміщали  портретні  статуї  як  нетлінних  двійників  покійних  ,  притулків для  їхніх  безсмертних  душ  -  “ка”.  Усередині  стіни  гробниць рясно  прикрашалися  розписами  і  рельєфами, що  прославляли  власників  і  розповіли  про  їхні  подвиги в  житті. 



Безсмертя  було  обіцяно  тим  душам,  що  Осіріс,  верховний  суддя,  визнає  праведними.  Ці  душі повинні  були  повернутися  в  їхню  тілесну  оболонку й  оживити  її  новою  життям,  не  знаючої  смерті.  Душі ж  грішних  піддавалися  вторинної  смерті,  за  якої випливало  небуття. Уся  ця  доктрина  про  безсмертя  душі  ясно  виложена в  єгипетському  похоронному  требнику.  Ця  священна книга,  що  повинна  була  знаходитися  в  кожній труні,  складалася  з  гімнів,  молитов  і  різних  похоронних обрядів.  Глава  друга  цієї  книги  вся  присвячена  життю, що починається  після  смерті,  а  глава  сорок  четверта ясно  і  виразно  говорить  про  те,  що  ця  нова  життя буде  безсмертна.  Це-ті  принципи  разом  із  санітарними  мірами,  обумовленими  кліматичними  вимогами  країни,  увів  звичай  бальзамування  тіла для  збереження  його  від  розкладання  і  псування,  або  ж для  того,  як  говорить  текст  требника,  «щоб  душу могла  знову  з'єднатися  зі  своїм  тілом». На  одному  надгробному  пам'ятнику  у  виді  стовпа (стела)  у  Булакським  музеї  померлий,  ставши  перед Верховним  Суддею,  говорить  наступне,  як  говорить напис:  «Я  прив'язаний  до  бога  моєю  любов'ю,  я  нагодував голодуючого,  подав  води  прагнучий,  одяг  позбавленого одягу  і  дав притулок  безпритульного».  Ці  слова,  у  яких  виражене прагнення  до  вищої  моральної  досконалості,  є  на  цьому  пам'ятнику  не випадковим  одиничним  явищем,  говорить  Мариэтт,  зустрічаються  досить  часто  на  надгробних  пам'ятниках, так  що  їхній  можна  вважати  звичайною  повсякденною  молитвою.



 Бог  Той  зображувався  завжди  в  сценах  суду  над душами  і  зустрічається  дуже  часто  на  надгробних пам'ятниках.  Він  часто  зображувався  з  богинею   Пахт,  або Сехмет,  богинею  з  левиною  головою.  Іноді,  утім, вона  зображувалася  з  головою  кішки,  тому  що  Пахт, богиня  правосуддя,  стає  злісною  левицею  для грішників,  для  праведних  же  вона  є  такою же ласкавою,  як  кішка.



  Душа  померлого  з'являлася перед  суддями,  помічниками  далекого  Осіріса;  вони  неї допитували;  потім  на  вагах  зважувалося  все  добро і  зло,  учинене  цією  душею,  і  бог  Той  записував рішення,  а  Осіріс  виносив  вирок.  Іноді  покарання  полягало  в  тому,  що  душа  повинна  була втілитися  в  тіло  якої-небудь  нечистої  тварини, наприклад  у  свиню,  і  священний  човен  відвозив  цю душу  вже  до  образі  тварини  на  землю  серед  живучих. Потім  для  цієї  душі  разом  із  другою  смертю наставало  небуття,  тому  що,  на  думку  єгиптян, безсмертя  душі  здобувалося  або  втрачалося людиною  згідно  з  його  життям  і  поводженням  на землі. 



 Хоча  Осіріс,  Ісіда  і  Гір  -  головні  єгипетські боги,  але  Мемфіс  і  Фіви, що  були  довгий  час столицями  двох  окремих  царств,  мали  особливих богів,  що  потім  змішалися  і  з'єдналися  в  єгипетській  міфології. 



 Птах  був  головним  богом  Мемфіса; він  звичайне  зображувався  у  виді  мумії  з  обголеною головою.  Він  називався  богом  «із  красивою  особою,  богом, що додає  нове  життя  або  нові  форми».  Птах  є те  божество,  що  постачило  бога  Ра, що  створив Всесвіт,  всіма  елементами,  з  яких  складався світ.  Він  часто  зображується  із  символом  воскресіння  на голові  -  це  скарабей,  або  гнойовий  жук, -  і  зневажає ногами  крокодила,  символ  мороку.



 Амон    є    вищим    божеством    Фив .  Він  головний  діяч у  природі  і  головній  причині, що  змушує  природу вічно  відновлятися.  Тому  що  для  Єгипту  вищий прояв  могутності  цього  бога  полягало  в  розмноженні  черід,  те  Амон  найчастіше  зображувався  у  виді барана,  і  от  чому  у  Фивах  до  храмів,  присвяченим цьому  богові,  вели  доріжки,  прикрашені  по  обидва боки  баранячими  головами.  Ця  тварина  була  йому присвячене  і  - найчастіше  приносилося  йому  в  жертву. 



 Коли  Амон  уособлював  живлющу  теплоту  сонця , він  називався Амон-Ра.  Його  дружина  -  богиня  Мут  - називалася  царицею  неба  і  володаркою ночі,  вона  ж була  матір'ю  висхідного  сонця. Звичайний  одяг  Амона  -  коротка  туніка,  підперезана  поясом,  його  головний  убір  -  червона корона   з  двома  великими  чорними  перами.  Богиня Мут  завжди  зображувалася  з  подвійною  короною  (пшент)-і емблемою  панування  над  Верхнім  і  Нижнім    Єгиптом. Її    відмітна    ознака  -  яструб,  символ  материнства.  Єгиптяни  думали,  що  всі  яструби  -  самки, і  тому  вважали  його  символом  материнства.



Ніл  є  тільки  видиме  втілення  Амона, якому  Єгипет  зобов'язаний  своєю  родючістю.  Бог  тоді називався  Амоном-Нилом  або  Кнуфісом.  На  одному античному  барельєфі  в  храмі  Дендеры  Амон-Кнуфис зображений  з  баранячої  головою,  украшенною  перами; він  з  розпущеними  крилами  і  тримає  в  одній  руці ключ  Нілу,  а  в  іншій  -  вітрильне  судно  .



  Численні    пам'ятники  Єгипту  зображують  цього бога  як  володаря  Нілу, що  регулює  розлив  його вод.  На  одному  барельєфі  в  місті  Філах  зображений єгипетський  фараон  Птолемей  III  Евергет, що  приносить жертву  Амону-Кнуфісу.  Цей  бог,  як звичайно,  пофарбований  у  блакитну  фарбу,  його  бараняча голова  ще    прикрашена  цапиними  рогами,  символом множите ля,  диском  і  сонячними  променями;  він тримає  в  руці  ключ  Нілу  і  жезл  милостивих  і  добрих богів;  за  ним  сидить  його  чоловіка,  пофарбована  в  червону фарбу:  на  голові  в  неї  рогу,  а  в  руках  жезл  із  квіткою лотоса,  відмітна  ознака  єгипетських  богинь,  і ключ  Нілу.



Єгипетські  фараони  часто  ототожнювалися  висхідним сонцем  і  одержували  тоді  титул  синів  Амона.  Олександр Великий,  говорить  один  з  дослідників  Древнього  Єгипту, будучи  розумним  і  хитрим  політиком,  прекрасно  зрозумів,  що найкращий  спосіб  усталити  свою  владу  над  Єгиптом  і придбати  популярність  полягав  у  тім,  щоб  скористатися  деякими  релігійними  забобонами,    зміцненими  століттями;  тому  він  відправився  в  оазис  Амона,  де знаходився  головний  храм  і  оракул  цього  бога.    Оракул  проголосив  його  сином  Амона,  або  сонця,  і  з  тих  пір  він  є в  очах  єгиптян  утіленням  сонця,  якому  вони  повинні  були,  по  своїх  віруваннях,  коритися  беззаперечно  і безмовно.  Його  нащадки  Птолемеї  продовжували  випливати  його прикладові,  відправляючись  у  храм  Амона  за  почесним  у  тій  країні титулом  -  “син  сонця”.



Диодор  Сіцилійский  згадує  у  своїх  творах    про  свята  й  урочисті  ходи,  під  час  яких  зображення  бога  Амона  несли  у  священному  човні.  “Статуя  бога, говорить він,  покрита  смарагдами  й  іншими  дорогоцінними  прикрасами.  Вісімдесят  жрецов  несуть  неї  в  золотому  човні  на  своїх  плечах; їх  супроводжують  юрби  жінок  і  молодих  дівчин, що  печуть священні  пісні  і  вірші”.  “Єгиптяни,  говорить  Плутарх,  запевняли,  що  сонце  і    місяць  не  їздять    на  колісницях,  як  те  думали  греки,  а  тільки  в  човнах,  у  яких  вони  плавають  навколо землі. 



 Звичайне  посередині  священного  човна  знаходилося  зображення бога,  схованого  від  очей  юрби  фіранками  або  дверцятами; всілякі  емблеми,  зображення  другорядних богів  і  священних  судин  покривали  ніс  і  корму  човна.  Символічні  човни,  виліплені  на  стінах  храмів,  - копії  тих  священних  човнів,  що  несли  жриці  на плечах  під  час  ходу.  Ці  човни  були  прикрашені коштовностями  і  робилися  з  дерева  рідких  порід, слоновой  кісти  і  навіть  золота  і  срібла;  вони  усі  походили  один  на  одного  і  відрізнялися  тільки  атрибутами  й  емблемами.



  У  храмі  міста  Фил  знаходиться  зображення  символічного  човна,  присвяченої  Ісіде;  її  несуть  на  плечах  жрецы  ;  ніс  і  корму  човна  прикрашають  голови  Исиды,  а  над  лодкою  зображений  диск, оточений  променями,  -  символ  сонця, що  рухається. 



 На  стінах  Карнакского  храму  зображений  такий  же священний  човен;  вона  плаває  по  Нілу;  її    баранячі  голови, що  прикрашають,  указують  на  те,  що  вона присвячена  Амону,  головному  божеству  Фив.  Але  цей човен  не  сама  плаває  по  священних  водах:  неї тягне  інша,  більш  скромний  човен;  вона  прикрашена  квітами  лотоса,  і  в  неї  голова  яструба  -  перелітника  (сокіл)  -  символ  висхідного  сонця  . 



 Кожному    єгипетському  богові  додавали,  у такий спосіб  форми,  і  кожному  з  них  присвячено  було в такий  спосіб  яка-небудь  тварина. 



  Ми  познайомилися  з    богами    давньоєгипетського    світу, що  залишили    про    себе пам'ять  своїми  справами  або  думками.  Це  були чоловіки  і  жінки  ,  щасливі  і  нещасливі, дурні  і  мудрі  ,  злочинці  і  жертви  .  Але  всі разом  вони  складають  міфи  і  легенди



2.3Священні тварини.



Єгипет являє собою досить пустельну країну і тваринний світ його досить бідний. Може тому в єгипетській релігії так багато божественних тварин.  

Єгиптяни поклонялися божественному чорному бикові Апісу. У  місті Мемфісі в храмі постійно проживав живий бик -  уособлення бога бика.

Осіріс,  на  думку  єгиптян,  бажаючи  дати  людям видимий  образ  своєї  присутності  серед  них,  втілюється  в  бик  Апіса .  Коли  у  священних корівниках  Мемфіса  з'являвся  на  світло  теля  з  особливими  священними  прикметами,  жриці  негайно  ж повідомляли  про  милостиве  втілення  Осіріса,  і  всюди  ця  звістка  викликала  народну  радість  і  веселощі.  Коли  Апіс  умирав  природною  смертю,  його з  великою  пишністю  ховалися  в  підземеллях  храму Серапеума,  руїни  якого  тепер  знайдені.  Якщо ж  Апіс  досягав  двадцяти  восьми  років,  число  років Осіріса,  його  убивали.  Голова  Апіса  повинна  була  бути чорної  з  білим  трикутником  на  чолі;  тулуб  біле, але  з  чорними  плямами  визначеної  форми.  

Білі і чорні бики вважалися священними тваринами і за їхнє убивство грозила сувора кара. Для померлих храмових биків будувалися величезні кам'яні саркофаги. Зустрічається також культ священної корови. 

Досить розповсюджений був культ крокодила, що уособлював бога Себека. При багатьох храмах утримувалися священні крокодили, яких годували жреці, а після смерті крокодили бальзамувалися. Потім мумії крокодилів захоронялись. 

Надзвичайно був розповсюджений культ сокола (або яструби) як утілення бога Хору, а також шуліки й ібіса. Священним у Єгипті вважався білий ібіс з чорними крилами. За його убивство покладалася смерть. Усіх цих тварин також містили при храмах, а після їхньої смерті бальзамували. 

Широко був розповсюджений культ кішки. Великий бог Ра вважався великим котом. Існувала також котяча богиня Бастет. Смерть кішки в родині відзначалася спеціальною жалобою. Померлих кішок відносили до жрецям, що них бальзамували і ховалися на спеціальному котячому цвинтарі. Для кішок іноді робили труни. За убийство кішки випливало суворе покарання. При пожежі першої рятували кішку, а тільки потім дітей і майно. 

У деяких місцевостях обожнювався баран і лев. Було відомо близько 60 божеств, зображуваних у виді лева або левиці. Вважалися священними також чорні собаки і шакали. Вони ототожнювалися з богом потойбічного світу Анубісом. 

Великий вплив мав культ змії. Зображення змії було на головному уборі фараона. Вважалося, що воно захищає його від впливу дурних сил. У виді змії з'являється богиня земної родючості Рененутет. При вході в багато храмів установлювалися кам'яні стели з зображенням змій. 

Особливе місце займав священний жук скарабей. Ця комаха відігравала величезну роль у релігії Єгипту. Воно було уособленням життя, самовідродження і називалося – хепри.

2.4. Заупокійний культ.



У культурі Древнього Єгипту заупокійний культ грав дуже важливу роль. Не тільки фараон, а і будь-який простий єгиптянин із самого народження починав думати про своє майбутнє загробне життя. Він приносив жертви душам своїх померлих родичів, піклувався про схоронність їхніх гробниць, будував свою майбутню гробницю. У єгипетському суспільстві часто про соціальний статус людини судили по тому, яку він побудував собі гробницю. Не було напевно у світі народу більш серйозно стосовного до своєї майбутньої смерті. 



Украй заплутаної була сама система заупокійного культу. Відразу після смерті людини його родичі несли його в храм, де його тривалий час бальзамували. Під час бальзамування усі внутрішні органи убиралися, але серце витягалося і ховалося разом з померлим в особливій судині. Серце повинне було зіграти особливу роль на майбутньому загробному суді.



 По віруваннях єгиптян людина може одержати відродження тільки у випадку, якщо його тіло - сах, добре зберегти. Іноді робилися скульптурні копії померлих на випадок якщо тіло загине. У цьому випадку ці скульптурки повинні були стати заміною і житлом для душі померлого. Потім робилися спеціальні фігурки - ушебти, що повинні були стати рабами померлих у загробному світі і виконувати за нього всю роботу. Біля померлих клали зброя, знаряддя праці, посуд - усе, що могло йому знадобитися йому в майбутнім житті. 



Родичі померлого часто відвідували гробницю, залишали на ній їжу, молилися за померлого, іноді просили в нього допомоги. Єгиптяни відносилися до своїх померлих родичів майже як до живих людей, що далеко виїхали. У гробниць вони залишали їм листа, щоб ті змогли них прочитати. Так один мемфиський чиновник звертався з листом до своєї померлої дружини з проханням збавить від переслідувань, тому що пройшло вже три роки після її смерті, а він не може неї забути і позбутися від туги.   



Однак для благополучного життя в загробному світі одного дотримання всіх обрядів було не досить. Необхідно було бороти зі злими парфумами в загробному світі, а також пройти загробний суд. Саме з метою допомогти в цьому була створена Книга Мертвих. У ній було описано як уникнути всіх цих небезпек. Кожна людина повинна був якнайкраще описати самого себе у священному тексті, що лягав у гробницю.



 От що пише в такій автобіографії номарх (управитель) Хархуф: "Я чудовий ... любимо батьком своїм і хвалимо матір'ю своєю, постійно любимо усіма своїми братами. Я давав хліб голодному й одіяння нагому. Я говорив гарне і повторював бажане. Я ніколи не сказав нічого поганого про кого - або з вищих правителів, оскільки хотів, щоб мені було добре в бога великого. Я ніколи не розбирав справу двох братів так, щоб позбавити сина власності його батька." І так далі, тощо. По правді говорячи, мало що з цього було правдою, але єгиптяни вважали, що іноді для досягнення блаженства в загробному світі можна і збрехати.



 На загробному суді боги повинні були зважити серце померлих і довідатися скільки він зробив гарних і кепських справ. Для того, щоб серце не могло свідчити проти свого пана, вимовлялися спеціальні магічні заклинання

 

Суд відбувається в Чертогу Двох Істин (Обох Маат). Померлий вступає в цей чертог, де засідає загробний суд у повному складі на чолі з великим богом Ра. Тут є присутнім бог пекла Осіріс, а також 42 надприродних істот, кожне з яких відповідав за особливий гріх. Померлий виголошував промову, у якій він затверджував, що не робив жодного з цих гріхів. От деякі з них: "я не робив несправедливостей проти людей, я не був твердий до тварин, я не намагався довідатися те, що ще не стало, я не був байдужний бачачи зло, я не віднімав нічого в бідняка, я не отруював, я не змушував нікого ридати, я не убивав, я не наказував убивати, я не крав печива, принесені для померлих, я не надував на вагах".



 Для того, щоб судді не змогли викрити його в неправді, що вмерла називає імена всіх 42 істот і вони не зможуть йому протистояти. Потім боги Той і Анубіс зважують серце померлих. Якщо людина зробила більшої гарних справ - він попадає в загробний світ, якщо більше поганих, то його душу відразу з'їдає пожирательниця душ. Тут не грали ролі суспільне становище людини, його багатство, а тільки його справи.





































3. Ставлення до людини.



Фараон керував усією країною. Йому підкорялися вельможі - знатні люди, царські сановники, воєначальники. Вельможа вважався слугою фараона. На збережених зображеннях фараон сидить на троні, тримаючи жезл і батіг. Це значило, що в його руках було право панувати і карати усіх своїх підданих. До правителя Єгипту наближалися, піднявши руки в знак обожнювання. Кожен єгиптянин повинний був виконувати всі накази, фараона і догоджати його примхам. 



На службі фараона і вельмож складалися численні переписувачі. Могутність фараона захищало його військо. Хлібороби платили податки - віддавали в скарбницю значну частину врожаю і приплоду худоби.



У простих єгиптян житло було дуже примітивним. Стіни будинку - із глини, дах - із широких пальмових листів. На земляній статі - циновки з очерету, біля вогнищ-глиняний посуд. Одягу в них було зовсім небагато, але зате на кожнім висіли прикраси й амулети.



Життя простих єгиптян було не простій. Їм приходилося рано вставати і з ранку до вечора працювати.



У Єгипті працювала безліч ремісників: ювелірів, горщечників, шкіряників, ткачів, кораблебудівників, столярів, тесль, митецьких металургів, що виплавляли з руд олово і мідь, щоб одержати тверду бронзу для зброї, начиння і прикрас. Срібла в Єгипті було менше, ніж золота, тому воно цінувалося вище.

От як описує представників різних ремесел єгипетський переписувач: “Я бачив коваля за його роботою. Його пальці покриті зморшками, як крокодилова шкіра... Муляр постійно боре з твердим каменем... Перукар голить до самої ночі, і тільки коли сідає їсти, він може обпертися на лікті, щоб відпочити... Човняр плаває... щоб одержати плату за свою працю... Ткач коленнями давить на свій шлунок і не буває на свіжому повітрі... Взуттьовик нещасливий, увесь час стогне, коли дубить шкіру...” 

Вельможа жив зовсім інакше. Його великий красивий будинок стояв у саду серед квітів і фруктових дерев. Коли він в одязі з тонких лляних тканин виходив з будинку або приймав гостей, то надягав багато прикрас. У кімнатах у нього - зручні крісла з різьбленого дерева з візерунками зі слонової кісти, розкішні скриньки і вази. Для вельможі ще при його житті будували кам'яну гробницю, стіни якого прикрашали написами, малюнками і рельєфами. Напису розповідали про заняття і досягнення вельможі при його житті. Оскільки єгиптяни вірили, що всього намальованого і висічене з каменю чудесним образом може ожити, вельможа наказував зобразити на гробниці себе, свій будинок, дружину, дітей і все майно, щоб після смерті жити так само, як колись.

У господарствах фараона і господарствах світської і духовної знаті трудилися різні категорії залежних підневільних осіб. Сюди входили безправні раби-військовополонені або одноплемінники, доведені до рабського стану, “слуги фараона”, що виконували норму, що пропонується їм, роботи під наглядом доглядачів. Вони володіли невеликим особистим майном і одержували убогу їжу. 

Експлуатація “слуг фараона ”, відірваних від засобів виробництва, будувалася як на позаекономічному, так і на економічному примусі тому що земля, інвентар, тяглова худоба та інше були власністю пануючи. Границі, що відокремлюють рабів (яким у Єгипті ніколи не було багато) від “слуг фараона ”, були виражені нечітко. Рабів у Єгипті продавали, купували, передавали в спадщину, у дарунок, але іноді саджали иа землю і наділяли майном, вимагаючи з них частина врожаю. Однієї з форм виникнення рабської залежності став самопродаж єгиптян за борги (яка, однак, не заохочувалося) і перетворення в рабів злочинців.

 До жінок відносилися дуже добре. Вони могли самі заробляти і володіти майном. Чоловікам пропонувалося відпускати своїх дружин абикуди і дозволяти їм займатися чим завгодно.

Часто жінкам присвячували вірші. От один з них.



Хвала люблячій дружині.



Коханим чоловіком чоловіка, що волоче, сладка любов'ю, 

З чарівними вустами і приємною мовою. 

Усе, що виходило з її губ, було подібно утворові Істини. 

Жінка чудова, що вихваляється у своєму місті, 

Усякому протягає вона руку допомоги, 

Говорить гарне і розповідає те, що люблять чути. 

Діє те, що подобається людям, 

Вуста її не породили ніякого зла. 

Усі люблять неї, Ренпетнефрет.















































































4. Розетський камінь- повернення зникнувшого світу.



Голос Древнього Єгипту не змовк остаточно з римськими завоюваннями. Цей голос, що вже одержав глибокий резонанс у цивілізації Середземномор'я, продовжує владно і магічно звучати над Нілом. Навіть римські імператори мають картуші з ієрогліфами і почитають єгипетських богів з їх образами в храмах, що римляне реставрують або будують.



 Культ Осіріса широко поширюється по всій імперії й у самому Римі. Нерон, крім відновлення і відновлення монументів, навіть організує експедиції у верхів'я Нілу в пошуках його джерела.



 Траян повертає до життя найдавніший канал з Бубаста (Бубастиса) до Червоного моря, велика частина якого зараз збігається з трасою Суетського каналу. І, нарешті, Адріан засновує в Єгипті місто Антинополь, відвідує "Колосси Мемнона" і храми Фив, і залишається зачарований ними до такого ступеня, що зводить фантастичні їхні реконструкції на своїй гігантській віллі Тиволи біля Рима. 



Але це останні іскри: релігійні війни і повстання проти іноземного панування стають усе більш кривавими, убогість і розпач руйнують усе, що залишилося від міст. Писемність і мистецтво завершують свій шлях у забутті і презирстві. Важке піщане покривало простирається над великим минулим, майже знищуючи навіть пам'ять про нього.



У 1799 році один наполеонівський солдат у Єгипті відкопав осколок, що називається тепер Розеттским каменем. На ньому три ряди написів: на давньогрецькому, иєроглефічна і позднеєгипського листа. Коли вчені зрозуміли , що ці написи – переклади того самого тексту, вони почали розшифровувати ієрогліфи, порівнюючи них з давньогрецьким текстом. 



ДО 1822 року француз Шампольєн розшифрував напис на Розеттском камені, після чого відкрився зміст давньоєгипетських написів і самого життя древніх єгиптян. Вивчаючи давньоєгипетські написи , настінні живопису, читаючи фрагменти папірусів, а також вивчаючи руїни храмів, гробниці, різні предмети єгиптологи повернули нам загублений світ. 



Вивчаючи життя, культуру та релігію Стародавнього Єгипту навіть зараз не перестаєш дивуватися розуму та величі ціеї цивілізації, яка заклала основу для подальшого розвитку усіеї світової культури.



















































































5.Список використаної літератури.



1. Авдієв В. И. Давньоєгипетська реформація. — М., 1924. 

2. Берлев О. Д. Суспільні відносини в Єгипті епохи Середнього царства. — М., 1978.

3. Богословський Е. С. Слуги фараонів, богів і приватних осіб. — М., 1979.

4. Вардиман Е. Жінка в Древньому світі. — М., 1990.

5. Ковельман А. Б. Риторика в тіні пірамід. — М., 1988. 

6. Перепелкін Ю. Я. Приватна власність у представленні єгиптян Старого царства. — М. — Л., 1960.

7. Проніна Ю. А. Перехрестя культур: давньоєгипетська цивілізація XI — IX вв. до н.е. // Взаємодія світових цивілізацій: історія і сучасність. — М., 2000., с. 146 — 160.

8. Савельєва Т. Н. Як жили єгиптяни в часи будівництва пірамід. — М., 1971.

9. Солкін В. В. Сонце володарів. Давньоєгипетська цивілізація епохи Рамесидів. — М., 2000.

10. Стучевський И. А. Аменхотеп — перший жрець Амона-Ра, царя богів, — слуга фараона. // ВДИ № 3, 1976., с. 6 — 18.

11. Стучевський И. А. Колоніальна політика Єгипту в епоху XVIII династії. — М., 1968.

   

   

   

1