Коран. Загальний огляд

НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ



ФАКУЛЬТЕТ ПІДГОТОВКИ СЛІДЧИХ І КРИМІНАЛІСТІВ























РЕФЕРАТ НА ТЕМУ:



“Коран. Загальний огляд.”





















Виконав:

Курсант 202 навчальної групи

Рядовий міліції

Колток О.І.





Перевірив:

Старший лейтенант міліції

Пепеляєв С.Г.















Київ

































П Л А Н :



Слово Аллаха

Історія створення та форма Корану

Зміст Корану

Висновок








“Скажи: я вірую в Аллах

 і будь праведним”.



“Слово Аллаха”.

Три монотеїстичних релігії мають своє священне писання: іудаїзм   Танах, християнство   євангеліє, іслам   Коран. Арабську назву священної книги мусульман   “Кур'ан” звичайно переводять як “Читання”. Але воно не означає читання в прямому значенні цього слова, як і дієслово “кар'а”, від якого воно відбувається, не означає тільки “читати”, а ще і “декламувати”, “вимовляти співучо”. Дійсно. Мухамед “читав” свої проповіді не по написаному тексту (він був безграмотний), а експромтом або напам'ять, зазделегідь обдумавши або склавши текст.

Це можна порівняти з російськими виразами, “читати вірші”, “читати нотацію”. Крім того, Мухамед вимовляв проповіді ритмічними фразами часто з рифмованими закінченнями, як би декламуючи їх Тому, мабуть, вірніше передати первинне значення слова “кур'ан” як “читання напам'ять”, “декламація”.

Мухамед вважав, що Коран - це прозріння дані йому з тієї книги, яка є тільки у Бога “книги таємної”. У цій скрижалі Аллаха викладені всі події минулої і грядущої.

Слово “Коран, часто зустрічається в мекканских сурах,  тобто в проповідях того періоду, коли, їх записів ще не існувало. Згодом коли вони з'явилися, а це було вже в Медіне. Коран називається, наприклад, в сурах 2 і 3. “писанням” - “китаб” (від дієслова “катаба” - писати). Але по цих записах читати текст можна було лише в         тих випадках, якщо читець знав його зміст хоч би в загальних рисах. У древньої арабської письменності означалися тільки приголосні звуки букв для голосних не було. Так і багато які букви для згідних не відрізнялися одна від іншої: не було введених пізніше для їх розрізнення підрядкових і надрядковий точок.

Крім слова “китаб”, яке іноді переводять як “книга” є і інші назви - синоніми Корану: калямуллах - слово Аллаха, зикр - нагадування, застереження (вихідний від бога). Останнє зустрічається і в кораническом тексті. По мусульманських повір'я вважається, що Коран-це мова самого Бога з яке він звернувся до Мухамеду на найчистішій арабській мові. Мухаммед лише повторював цю мову в своїх проповідях. Дійсно, в Корані вислови Аллаха представлені в першій особі: “Ми” або, рідше. “Я”. Наприклад: І Ми сказали: “Про Адам! Поселись ти і твоя дружина раю і харчуйтеся... де побажаєте, але не наближайтеся до цього дерева.,,”. “Сьогодні Я завершив для вас вашу релігію, і закінчив для вас Мою милість, і задовольнився для вас ісламом як релігією”. Іноді Бог говорить про себе і в третій особі,

Таким чином, Коран для мусульман по своїй святості щось більше, ніж євангеліє для християн. І якщо шукати в християнській релігії аналогію йому, то це, швидше, сам Іїсус Христос, Логос, слово боже.

Згідно з мусульманською традицією, Коран неперекладний на інші мови. Мусульмани, для яких арабська мова не рідна, завчають найбільш важливі частини писання напам'ять, часто не розуміючи їх значення. Мова Корану незрозуміла і для тих арабів, які не знають літературного арабського: розмовні діалекти, а на них говорить переважна більшість населення сучасних арабських країн, дуже далекі від кораничногї мови.

У Корані затверджується, що пророк не тільки слухав мову бога, але і бачив його, Аллах “став прямо на вищому горизонті, потім наблизився і спустився і був на відстані двох луків (тобто двох польотів стріли.) або ближче, і відкрив своєму рабу те, що відкрив”.



Історія створення і форма Корану.



 Будучи безграмотним, Мухамед, природно, не записував своїх проповідей. Але багато хто з його послідовників ще в Мекке завчав їх напам'ять. Завчення різних текстів взагалі було поширене у арабів. НайБагатша древньоарабська поезія, народні перекази, племінні родоводи все це зберігалося в пам'яті багатьох поколінь. Текст Корану легко піддавався запам'ятовуванню: його фрази були схожі на вірші- Тих, хто знав на спомин весь Коран, називали хафизами. Проте окремі уривки з Корану були записані деякими грамотними людьми на пальмовому листі, пергаменті, плоских кістках (наприклад, на овечих лопатках), глиняних табличках, мідних пластинках і т. п. Часть священної книги записав особистий писар Мухамеда Зайд ібн Сабіт.

Після смерті пророка в 632 році перший халіф Абу Бакр вирішив, що настав час зібрати всі тексти, поки вони не зникли, залучити тих, що залишилися в живих хафизов (багато хто з них загинув в битвах “за віру”) і скласти збірник проповідей Мухамеда. Ця робота була пророблена, і з'явився перший варіант писаного Корану   Сухуф (дослівно “листи”, “сторінки”). Друга і остаточна редакція книги пророка була підготовлена при халифе'Усмане (Османе), вона отримала назву Мусхаф (Сувій) і була канонізована. Сухуф і всі приватні записи були знищені, щоб не вносити різнобій в тлумачення положень Корапа (деякі версії значно відрізнялися одна від іншої). Такі різночитання були здатні викликати політичні ускладнення: конфліктуючі сторони, що ворогують феодальні угрупування головним аргументом при відстоюванні своїх позицій висували коранічні заповіді. Наприклад, шиїты, прихильники Алі, затверджували: в Корані є висловлювання про те, що він єдиний законний наступник влади Мухамеда, а халіфи Абу Бакр,  ' Умар (Омар), ' Усман є тому узурпаторами.

З Мусхафа було знято декілька списів, які вважаються самими древніми з видань” Корану, що дійшли до нас рукописах “, одна з них зберігається в Каабе поруч з Чорним каменем. Де бачили багато які паломники, але лише мигцем. За один день через Каабу у час паломництва проходять сотні тисяч людей, розпорядники постійно підганяють їх. Паломнику вдається лише доторкнутися до Чорного каменя і поглянути на Коран, який лежить на кам'яному постаменті, важко помітному в напівтемряві, хоч сама книга яскраво освітлена - Створюється враження, що Коран парить в повітрі.

     Інший древній список Корану зберігається в Медіне, в особливому приміщенні у дворі Мечеті пророка. Дослідники не мають доступу до цих рукописних примірників, але, за свідченням очевидців, вони великого формату і написані на шкірі, видимо, пергаменті. Збереглися ще два первинних списки Корану: один в Каїрі, в Єгипетській національній бібліотеці, іншій, так званий Коран Османа, або “Мусхаф Усмані”, в Ташкенті. Аналіз їх текстів не виявляє істотних відмінностей з сучасними виданнями Корану.

Ташкентська реліквія має довгу історію. Багато які мусульмани вважають, що цей примірник Мусхафа залитий кров'ю халіфа Усмана (Османа), убитого в 656 році в своєму будинку повстанцями, коли він молився перед священною книгою. На її листах дійсно є бурі плями, можливо сліди крові. Правда, в мусульманському світі після вбивства Усмана з'явилося декілька списків Корану з скривавленими сторінками, кожний з яких претендував на роль оригіналу.

Під час завойовницьких походів Тімура якийсь з цих примірників попав в руки “Залізного хромця” і зберігався спочатку в його бібліотеці в Самарканде, а потім виявився в самаркандскої мечеті Ходжі Ахрара. Мечеть стала об'єктом паломництва мусульман, що поклонялися “Корану Османа”. У свята його виносили з мечеті, демонстрували народу.

У 1867 році Самарканд, як і всьому Туркестан, був включений до складу Російської імперії. Один з російських воєначальників генерал Абрамов дізнався про існування унікального рукопису і вирішив нею заволодіти. Це йому вдалося неначе б усього за 100 рублів. Коран переправили в Ташкент, генерал-губернатору Туркестана Кауфману,  який, в свою чергу, подарував його Імператорській публічній бібліотеці Санкт-Петербурга, за що отримав титул її почесного члена.

У відділі рукописів бібліотеки Мусхаф став предметом дослідження арабистів. Один з них А. Ф. Шебунін   встановив, що манускрипт відноситься, швидше усього, на початок VIII віку і, отже, є лише копією, хоч і дуже древньої, з справжнього Мусхафа. У 1905 році друкували 50 факсимільний примірників цього списку Корану. Один такий примірник виставлений як експонат в Державному музеї історії релігії і атеїзму в Ленінграді.

Але на цьому історія “Корану Османа” не завершилася. Незабаром після Жовтневої революції В. І. Ленін віддав розпорядження повернути мусульманам їх священну реліквію. Рукопис в спеціальному вагоні і під посиленою охороною відправився в Уфу, де був вручена Всеросійській мусульманській раді. Звідти в 1924 році її переправили в Ташкент, потім в Самарканд на колишнє місце в мечеть Ходжі Ахрара. З 1941 року вона зберігалася в Ташкентськом музеї історії народів Узбекистану в зв'язку з особливою цінністю і необхідністю суворої охорони цієї реліквії від можливого посягання. Рукопис знаходився в запаснику, і бачити її можна було лише по особливому дозволу.

14-15 березня 1989 року в Ташкенті відбувся IV курултай (з'їзд) мусульман Середньої Азії і Казахстану, на якому, за рішенням уряду Узбецької ССР, “Коран Османа”, цей безцінний пам'ятник історії ісламу, був урочисто повернений мусульманам.

Композиція книги пророка чисто формальна. Її частини розташовані аж ніяк не в хронологічному, тематичному або іншому логічному порядку. Коран ділиться на сури, які незалежно від часу їх виголошення або характеру тематики розташовані в переважній більшості по мірі убування своєї довжини. Слово “сура” по-арабському спочатку означало “ряд каменів в кладіння”. І як при будівництві якої-небудь споруди спершу кладуть, наприклад в підмурівок, більш великі камені, а потім менш великі, так само побудований і Коран. На його початку самі довгі сури. Лише перша сура випадає з цієї побудови вона дуже коротка, називається “Фатіха” “що Відкриває”. Це як би двері в будинок священного писання. Сури діляться на аяти (дослівно “знамення”). Іноді слово “аят” спрощено переводять як вірш, а суру як розділ. Усього в Корані 114 сур, сама довгій   другій (286 аятов), самі коротких 103, 108, 110-мені містять по троє аята.

“Фатиха” складається з семи аятов. Кожний віруючий мусульманин повинен знати її напам'ять з дитинства. Це свого роду аналог православної молитви “Отче наш”. Вона читається при намазе молитві, що здійснюється п'ять разів в день, а також і в деяких інших випадках. “Хвала Аллаху, Господові світів милостивому, милосердному, цареві в день суду! Тобі ми поклоняємося і просимо допомогти! Веди нас по дорозі прямій, по дорозі тих, яких Ти облагодіяти, не тих, які знаходяться під гнівом, і не заблудлих”. Такий її російський переклад, зроблений І. Ю. Крачковським,  дуже близький до оригіналу по значенню, але немає в ньому поетичності, стилістичної краси, властивої, проте, і багатьом іншим сурам. Є і вільні віршовані перекази, що намагаються відобразити поетичний стиль Корану. Ось один з таких переказів “Фатіхи”:

Хвала Аллаху, який світів Пан,

Милостивий, милосердний він один,

Дня страшного суду володар.

Тобі ми поклоняємося. Допомога дається нам тобою одним.

Веди нас по шляху тих, хто тобою водимо,

По шляху тих, на кого простяглася милість твоя.

На кого ти не гніваєшся, хто не знає помилки                         кручин.

Як видно з цього перекладу, Мухамед володів поетичним задарма. Але якщо колишні поети-язичники співали про вільне життя бедуїна, про вдале полювання, битви, любов, Мухамед заспівав про бога, рай, пекло, пророків, вихваляючи єдинобожість і проклинаючи багатобожників.

У “Сире” (“Життєписі посланника Аллаха”) сказано, що перші прозріння він отримав в печері під Меккой, де усамітнювався для поста і молитов; там його відвідували видіння і він почув голос бога, що наказав йому проповідувати нову віру. Подібне богонатхнення було не в диковинку арабам, по представленнях яких творчість всякого поета інспірував особливий дух, або джинн.

Дар поета особливо виявився в мекканских проповідях, в них Мухамед головний упор робив на переконання своїх слухачів силою ораторського мистецтва В Медіне, де пророк виступив вже більше як законодавець, правитель, суддя, поетичність сур відійде не другий план. Тут основною задачею стало формулювання різних розпоряджень, вироблення юридичних і етичних канонів. І хоч і в Медіне все це подається як накази Аллаха, “голос божий”, сури стають суші, мова менш образним, стиль, як би ми сказали зараз, канцелярським, рима майже не відчувається, так вона і не потрібна в цих часто вельми прозаїчних за змістом встановленнях. Правда, і в цих сурах, як майже у всіх проповідників нових віровчень переважають притчі, повчальні порівняння, риторичні питання.

Художню образність мекканских сур відчули А. С. Пушкин і І. В. Гете,  яких вони натхнули на віршовані “Наслідування Корану”. Критично відносячись до змісту книги пророка як до “зборів нової брехні і старих байок”, А. С. Пушкин відмічає силу і поетичність їх викладу. Даючи вільний переклад аята про будову Всесвіту:

                    Земля нерухома піднебіння склепіння,

                                    Творець, підтримані тобою,

                                    Так не пастимуть на сушу і води

                                    І не подавлять нас собою,

він відмічає: “Погана фізика, але зате яка смілива поезія!”

Поетика і мова Корану мекканского періоду генетично пов'язані з доисламской арабською поезією. Але особливо близькі вони, на думку І. М. Фільштінського,  до стилю прорицань кахинов древньоарабських жреців-гадателів. Вимовляючи шаманські закляття, виконуючи язичницький ритуал, вони користувалися ритмічною і рифмованою прозою (садж), від якої веде своє походження найпростіша метрична форма арабського віршування раджаз. Вираження думок або віршами, або ритмізованою прозою широко розповсюдилося в Аравії ще в період джахилії. До цієї манери висловлюватися вдавалися не тільки поети і жреці, але часто і прості кочовики. Можливо, вважають деякі дослідники доісламскої поезії, арабська метрика виникла саме у бедуїнів, коли вони під час перекочевок що-небудь наспівували, сидячи верхом: ритм вірша складався в такт мірних кроків верблюда.

Аналіз деяких сур Корану показує їх зв'язок з монологами кахинов при камлании. Мухаммед іноді застосовував і магічні дії, властиві цим шаманам арабського язичества, бо араби вірили, що кахин наділений надприродною силою і, вимовляючи заклинання, може нанести страшну утрату ворожому племені. Так, французький исламовед М. Годфруа-Демомбин,  пише, що жест Мухамеда, що кинув при битві у Бадра у бік ворогів жменю піску зі словами прокляття, не що інше, як древній магічний прийом часів джахилії. Тим часом мусульманська легенда трактує ці дії пророка як заклик до ангелів Аллаха виступити з мечами проти невірних.

Мухаммед на початку своїх проповідей часто клянеться, як це робили і кахини. Причому більше усього клятв міститься в сурах раннього мекканского періоду тридцять, пізнього мекканского вже менше, тільки шість, а мединского лише одна. Вплив кахинов поступово слабшає.

Об'єкти клятв вельми різноманітні: “Клянуся... Господом небес і землі”, “клянуся небом, властителем [зоряних] шляхів”, “клянуся горою (Синаєм), і книгою, що накреслюється на сувої розгорненому (тобто книгою людських діянь), і будинком що відвідується (Каабой), і покрівлею піднесеною (небесним зведенням), і морем що хвилюється”, Клянеться Мухамед вітрами, хмарами, кораблями, ангелами. Клятви в Корані дає не тільки Мухамед, але і інші персонажі, сам Аллах і навіть диявол. І. Ю. Крачковський звернув увагу на те, що в клятвах рідко згаданий бог, в них фігурують, як і у кахинов, звіри і птахи, день і ніч, світло і темрява, сонце, місяць, зірки...

А. С. Пушкин з цього приводу помітив: Аллах “клянеться копитами кобилиць, плодами смоковниці, свободою Мекки, добродіячу і вадою, ангелами і людиною. Дивний цей риторичний оборот зустрічається в Корані щохвилини”. А. С. Пушкин навіть дав в своєму перекладі приклад коранічної клятви:

Клянуся парою і непарою, 

Клянуся мечем і правою битвою, 

Клянуся ранковою зіркою, 

Клянуся вечірньою молитвою...



Зміст Корану.



 У проповідях Мухамеда переплелися самі різноманітні сюжети переказу джахилії, міфи іудаїзму і християнства. Так, в деяких сурах викладені аравійські легенди про племена пекло і самуд, які відкинули повчання пророків Худа і Саліха, за що понесли кару небесну. Переказана легенда об Шу'айбе, пророкові народу мадйан. Неодноразово згадується і цитується в Корані древньоарабський мудрець і вигадник байок Лукман. У його вуста Мухамед навіть вкладає слова, осуджуючі багатобожжя, які той неначе б сказав своєму сину: “Про синок мій! Не додавай Аллаху співтовариш: адже багатобожжя велика несправедливість”.

Боротьба з багатобожжем, затвердження монотеїзму  головна ідея Корану. Вона сформувалася під явним впливом іудаїзму і християнства. Духовна спадкоємність первинного ісламу з цими релігіями очевидна. У деяких аятах іудеї і християни навіть признаються правовірними; говориться, що бог всіх трьох релігій єдиний, Коран повторює основні релігійні догмати цих віросповідань: про безсмертя душі, про рай і пекло, про кінець світу, про Страшний суд і інш. Співпадають в основних бісах коранічні і біблійні міфи про створення світу і людини, гріхопадіння перших людей Адама і Еви (по-арабському Хавви), про всесвітній потоп, про покарання за гріхи міст Содома і Гоморри і т. п. Лише при ретельному порівнянні відповідних місць Корану і Біблії виявляються окремі розходження в цих розповідях - це пояснюється, видимо, тим, що Мухамед знав священне писання іудеїв і християн лише в усній передачі. Швидше усього він познайомився з ними при зустрічах і бесідах з рабинами і ченцями під час своїх поїздок по торгових справах в Сірію. Іудаїстичні і християнські общини були і в самій Аравії.

Коран повністю запозичав з Біблії сюжети про пророків, переписавши, можна сказати, їх імена на арабський лад. Але це пояснювалося і схожістю багатьох легенд євреїв і арабів, висхідних до загальносимитичних переказів. Більше того, є і така точка зору на цей рахунок:

Мухаммед не запозичав біблійні сюжети в декілька зміненій формі, а передав лише арабську версію семітських оповідей і міфів в тому вигляді, в якому вони існували серед аравіців. У священній книзі мусульман згадані, висловлюються, діють персонажі Ветхого заповіту Танаха: Ний, Авраам, Моісей, Ісаак, Іаков, Іона, Іосиф, Іов, Аарон, Лот і інші. Порівняння їх єврейських і арабських імен показує і язикову близькість обох семітських народів; єврейській формі імені відповідає близька їй арабська: Ноах  Нух,  Абрахам Ібрахим,  Моше Муса,  Йіцхак Іс-хак,  Іаакоб Іакуб,  Іонас Іуніс,  Йосеф Іусуф,  Іййоб Аййуб,  Ахарон Харун,  Лот Лут. Персонажами Корану виступають і християнські пророки  Іоанн Крестітель (Передвісник)  Йахйа (спотворене арабське Йуханна, єврейське Йоханан), Іїсус Христос Іса, а також його мати Марія Марйам.

Розвиваючи ідею “істинності ісламу”, Мухамед поступово переходить від зіставлення його іншим релігіям до твердження про його винятковість, а потім і до ідеї джихада   війни проти всіх, хто не визнав Аллаха своїм єдиним богом. “А коли ви зустрінете тих, які не увіровали, то удар мечем по шиї, а коли зробите велике биття їх, то зміцнюйте пута”. “Не беріть друзями тих, які вашу релігію приймають як насмішку і забаву, з тих, кому до вас дароване писання, і невірних”. “І бийтеся з ними, поки не буде спокуси, і релігія вся буде належати Аллаху”. Мухаммед дає навіть чисто військові ради для успіху таких битв: “І приготуйте для них, скільки можете, сили і загонів кінноти”. “І вбивайте їх, де зустріньте...”. Коран знімає провину за вбивство іновірців: “Не ви їх вбивали, але Аллах вбивав їх...”. А мусульмани, загиблі в цих боях, оголошені праведними героями, що йдуть в рай. “І ніяк не вважайте тих, які убиті на шляху Аллаха, мертвими. Ні, живі! Вони у свого Господа отримують долю”.

Зміна відношення Мухамеда до іудеїв і християн пояснювалася розбіжностями, що почалися і зіткненнями з ними, оскільки вони не бажали добровільно поступатися своїх прав новоявленій релігійній общині. А в самої Медіне була досить численна єврейська община, куди входили племена кайнука, надир, курайза. І пророк оголошує, що їх також, як і багатобожників, потрібно винищити. Всі три племена, що сповідали іудаїзм, були або вигнані з Медіни, або знищені: наприклад, у курайзитів перебили всіх чоловіків, а жінок і дітей продали в рабство.

Боротьба з іудеями і християнами була викликана передусім прагненням мусульман усунути своїх економічних конкурентів в Медіне і інших містах Аравії: серед членів цих общин було багато багатих торговців і лихварів. Ідеологічно ж Мухамед виправдовував її тим, що ті і інші відійшли від единобожжя. “І сказали іудеї: “Узайр син Аллаха”, І сказали християни: “Мессія син Аллаха”. Ці слова в їх вустах схожі на слова тих, які не вірували раніше-Нехай уразить їх Аллах...”. “Вони взяли своїх книжників і ченців за добродіїв собі, крім Аллаха, і Мессія, сина Марйам. А їм було поведено поклонятися тільки єдиному богу, крім якого немає божества”. “Не вірують ті, які кажуть, що Аллах  це Мессія, син Марйам”. “А Мессія сказав: “Про сини Ісраїля! Поклоняйтеся Аллаху, Господові моєму і Господові вашому!” Адже хто додає Аллаху співтовариш, тому Аллах заборонив рай”. “Аллах не брав Собі ніякого сина, і не було з Ним ніякого божества... Хвзла Аллаху, вище Він того, що вони Йому приписують”.

У результаті іслам нове віровчення, викладене в Корані, “Біблії мусульман”, стало релігійно-ідеологічною зброєю в боротьбі проти иншовірців спочатку в Аравії, а потім і знаменом мусульманської експансії за її межами.




В И К О Р И С Т А Н А   Л І Т Е Р А Т У Р А :



Д.Е.Еремеев. Ислам. Образ жизни и стиль мышления.-М.: Политиздат, 1990.-288 с.



Релігієзнавство: Навч.посібник / За редакцією С.А.Бублика – К.: Юрінком Інтер, 1998. – 496 с.