Творчість Леонардо Да Вінчі

Зміст



Вступ

І Леонардо да Вінчі: універсальність особистості

1.1 Життя універсальної людини

ІІ Основні мотиви творчості Леонардо да Вінчі

2.1 Образ Мадонни у творчості Леонардо да Вінчі

2.2 Біблійні образи у творчості Леонардо да Вінчі

Висновки

Список використаної літератури




Вступ



Італійське образотворче мистецтво – класичне уособлення закономірностей європейської ренесансової культури. Особливо це стосується періоду Високого Відродження – кульмінації унікальної культурної доби. Дорогу йому було прокладено здобутками Раннього Відродження, передусім глибоким осмисленням античних традицій, їх відтворенням на новому ґрунті, з позицій нової людської особистості. Раннє Відродження, позначене становленням буржуазного світогляду, було часом осягнення людиною своїх інтелектуальних сил, їх зосередження на пізнання навколишнього світу. Свобода людської індивідуальності яскраво виявилася у сміливих гіпотезах, пророчих ідеях, винахідливих експериментах. Це загострило сприйнятливість до всього нового, створило той родючий грунт, що прийняв у себе культурні зерна античності і дав їм прорости свіжими паростками. Найбільш повно й виразно Відродження виявило себе у мистецтві – у його ідейній спрямованості, виборі тем, характері образів, використанні художніх засобів. Домінуючими залишилися біблійні сюжети й персонажі, але їх тлумачення сповнилося нового змісту, пов'язаного з гуманістичним характером епохи, розвитком звільненої людської індивідуальності. Ще Джотто замість звичного золотавого фону, на якому традиційно зображували святих, увів пейзаж, опустивши їх таким чином із небес на землю. Глибоким людським значенням наповнився у добу Відродження образ Мадонни, витоки зображення якої сягають мистецтва римських катакомб. Напрацьована середньовіччям сувора схема цього образу поступилася різноманіттю його інтерпретації, об'єднаних прагненнями надати Мадонні якнайбільшої життєвості. Образ Богоматері став своєрідним компромісом між двома епохами – епохою панування Бога та епохою гуманістичного утвердження людини: він залишився символом моральної чистоти та високої духовності, однак за його модель було обрано земну жінку, чий характер зумовлений реальними обставинами життя. Це давало можливість задовольнити величезний інтерес до людської особистості, не полишаючи меж релігійного поклоніння. З розвитком ренесансового бачення людини тлумачення цього образу набуло глибокого філософського смислу: через долю Мадонни усвідомлювалась трагічність, яка разом зі щастям завжди притаманна материнству. Серед титанів Відродження одне з перших місць по праву належить Леонардо да Вінчі. Сила його розуму його геніальні наукові передбачення, його чудові технічні винаходи, нарешті, його велике реалістичне мистецтво - усе це валило в здивування вже людей Ренесансу, схильних сприймати Леонардо як живе втілення того ідеалу всебічно розвинутої особистості, про який мріяли кращі з мислителів І письменників XV-XVI століть. Талант Леонардо до Вінчі, генія італійського Відродження був багатогранним, а жадоба знань невичерпна. Леонардо був математиком, інженером, меліоратором, анатомом, архітектором, скульптором, музикантом... Все своє життя він заносив в записні книжки різні малюнки: людського тіла, літаючих птахів, дивних машин, що народилися в його уяві. Леонардо винайшов літаючу машину з крилами, що були схожі на пташині, підводні човни, величезний лук, гелікоптер та потужні гармати, вивчав властивості світла і води, висунув ідею про контактні лінзи. Декотрі з цих винаходів були реалізовані на практиці, інші залишилися невідомими та кілька століть знаходилися в його записних книжках. Як художник Леонардо да Вінчі стоїть на грані двох епох - раннього і високого Відродження. Він підсумовує багатий художній досвід XV століття, і він закладає основи для мистецтва XVI століття. Леонардо ставить собі метою дати об'єктивне відображення дійсності. Але цю дійсність він сприймає вже по-іншому. Він шукає узагальнених форм, типових рішень, ясної художньої мови. Його вже не задовольняє аналітичний реалізм XV століття, у якому інтерес до деталей нерідко затемнював головне. Його цікавлять нові задачі – удосконалення психологічних засобів вираження і більш глибоке розкриття внутрішнього світу людини, спрощення композиційного ладу заради досягнення більшої монументальності, використання світлотіні з метою посилення життєвості образів, розробка реалістичного творчого методу і підведення під нього міцної теоретичної основи. Реаліст у науці, Леонардо залишається реалістом і в мистецтві. Але його реалізм знаменує більш високий ступінь розвитку. І оскільки для Леонардо процес художнього узагальнення є процесом глибоко свідомим, тому він виступає прямим попередником усіх великих майстрів високого Відродження.

Актуальність теми дослідження:

Леонардо да Вінчі належить до тих осіб світової історії, чия популярність і чия слава не обмежуються межами однієї сторінки або однієї епохи. Геніальний художник, невтомний дослідник явищ природи видатний інженер і мислитель, Леонардо да Вінчі, можливо, в набагато більшого ступеня чим інші знамениті представники епохи Відродження з'єднав в своїй діяльності все різноманіття сподівань, ідей і інтелектуальних метань ренессанской особи. Феномен Леонардо да Вінчі вражає не тільки розмахом і різносторонністю постійних і вирішених питаннях в різних сферах людської діяльності, але і атмосферою деякої таємничості, породженої обставинами ( біографії художника складністю мови, якою він себе в різних царинах знання і мистецтва.

Унікальність подібних доль незмінно приковує увагу все нових поколінь, вимагаючи від них не просто шанування, але і твердо вивіреного світоглядного відношення.

Метою даної роботи є:

Аналіз художньої та наукової спадщини, філософських ідей Леонардо да Вінчі, визначення його ролі у світовій культурі.

Завдання:

Визначення основних мотивів у творчості Леонардо до Вінчі. Аналіз наукової спадщини Леонардо да Вінчі. Висвітлення філософських ідей митця.

Об'єкт дослідження:

Творчість Леонардо да Вінчі – одного з найвизначніших представників світової культури.




І Леонардо да Вінчі: універсальність особистості



1.1 Життя універсальної людини



Надзвичайно гарний чоловік атлетичної будови, учасник всіх змагань і турнірів, прекрасний плавець, фехтувальник, вершник, чудовий розповідач, ерудит-оратор, кавалер і танцюрист, співак, поет, музикант, конструктор, геніальний живописець, скульптор, архітектор, математик, фізик, механік, інженер, астроном, геолог, ботанік, анатом-фізіолог, патологоанатом, військовий інженер, мислитель-матеріаліст – увесь цей спектр сконцентрувався в одній людині. Це – Леонардо да Вінчі – яскравий представник типу «універсальної людини» – ідеалу італійського Ренесансу. Він являв собою особистість, яка найяскравіше окреслила діапазон творчих пошуків епохи. Його вважають засновником мистецтва Високого Відродження.

Народився Леонардо 15 квітня 1452 року в невеликому місті Вінчі поблизу Флоренції. Він був позашлюбним сином 25-річного нотаріуса П’єро та селянки на ім’я Катерина. Перші роки життя Леонардо провів з матір’ю. Батько невдовзі одружився на дівчині із заможної родини, але шлюб виявився бездітним, і П’єро забрав Леонардо до себе. Розлука із матір’ю не могла не позначитися на Леонардо. Він впродовж всього життя намагався відтворити її образ у своїх шедеврах.

Леонардо з дитинства цікавився науками, до того ж виявляв однаковий інтерес як до математики, так і до музики, поезії, живопису. Єдине, що йому не давалось – це латина. З нею Леонардо «боровся» все життя, бо більшість наукових книг було написано саме на латині. Батько був задоволений, що його син настільки талановитий, але часто «наукові експерименти» Леонардо були небезпечними для оточуючих. Так, захопившись хімією, якось він змішав якісь компоненти і отримав бридку суміш, отруйний запах котрої примусив домашніх в паніці втікати з дому і не повертатись туди протягом кількох днів. А маленький дослідник був у захваті від настільки вражаючого результату. Наступного разу Леонардо вирішив винайти механізм, який допоміг би людині якнайшвидше прокидатися зранку. Дію прибора він вирішив випробувати на своєму батькові. Спрацювало: батько прокинувся серед ночі від того, що «якась невідома сила» підкинула його майже до стелі.

Намагаючись направити невгамовну енергію сина в потрібне русло, батько намагається зайняти його уроками фехтування, музики, верхової їзди. Але і тут Леонардо вдається до крайнощів: ганяв коня до тих пір, поки той з ніг не впаде; а коли займався музикою – це було так довго, що домашні затикали вуха і просили завершити заняття.

Але, незважаючи на це все, Леонардо був загальним улюбленцем.

Оскільки Леонардо був позашлюбним сином, батько не став нав’язувати йому професію нотаріуса. Тим більше, що малюнки Леонардо до того часу прикрашали стіни будинків найзаможніших міщан.

В 1469 році Леонардо переїхав до Флоренції і поселився в майстерні знаменитого художника Андре Вероккіо.

Вже через три роки Леонардо да Вінчі був прийнятий в Академію, що знаходилась на площі Сан Марко в Флоренції. Тут Лоренцо Медичі замовляє для Леонардо скульптури для площі Сан Марко.

Проблема Леонардо була в тому, що він не міг займатись чимось одним, і не доводив початі справи до кінця. І до самої старості він так і не зрозумів, що терпіння замовників не безмежне. За ним закріпилась репутація талановитого, але повільного і безвідповідального майстра.

В 1841 році папа Сикст ІV прислав запрошення найкращим художникам Тоскани на роботу в Ватикан, але імені Леонардо в цьому списку не було. Леонардо дуже образився.

У 1482 році він вирушає в Мілан, розраховуючи на покровительство Лодовіко Сфорца. Герцог, знаючи про його талант музиканта, спершу попросив Леонардо зіграти на власноручно виготовленій лютні, яку він привіз із собою. І, хоч живописні і музичні здібності Леонардо були справді видатними, він був прийнятий на посаду придворного скульптора – для роботи над пам’ятником Франческо Сфорца.

Чим йому тут тільки не доводилось займатись! Да Вінчі працює над театральними декораціями, організовує весільні церемонії та інші сімейні урочистості в палаці Сфорца, працює над проектом будівництва міланського кафедрального собору, стає головним інженером по системах міського водопостачання. Одночасно приступає до роботи над «Мадонною в гроті».

У 1499 році французи захопили Мілан. Леонардо залишає місто і вирушає спочатку в Мантую, де в 1500 році напише відомий «Портрет Ізабелли д’Есте», а потім – в Венецію, де буде працювати в якості воєнного інженера.

В 1502 році Леонардо да Вінчі стає головним архітектором і інженером при дворі Чезаре Борджіа, сина папи Александра VІ.

Через 8 місяців Леонардо вирушає у Флоренцію, де отримує важливе замовлення для Залу Великої Ради в Палаццо Веккіо – фреску на сюжет «Битва при Ангарі».

В 1503 – да Вінчі починає працювати над «Джокондою» – картиною, яка прославить його ім’я в віках; а також, у зв’язку з необхідністю захисту міста, створює проект зміни русла річки Арно.

У 1504 році помирає батько художника, і протягом кількох місяців Леонардо не може працювати: у нього стали трястися руки.

У 1506 р. Леонардо знову виїжджає в Мілан за запрошенням короля Людовіка ХІІ, і знаходиться там до 1513 року. Там, на замовлення папи Леона Х, художник повинен буде написати нову картину.

Будучи визнаним майстром, да Вінчі сподівався, що в Римі він зможе жити безхмарним життям найвидатнішого художника сучасності, однак все вийшло інакше: лаври дісталися його великим конкурентам – Мікеланджело і Рафаелю.

Леонардо вирішує повернутися в Мілан і там спокійно займатися тим, чим хотів він сам. Але, прибувши в Мілан, Леонардо одразу ж був представлений Франциску І, війська котрого в 1515 році зайняли Ломбардію. Між королем та художником зароджується взаємна симпатія.

В 1516 році Леонардо приймає запрошення монарха переїхати у Францію. Відтепер Леонардо вважається придворним художником французького короля, однак тут він створює лише декілька креслень меліоративних каналів.

Помер Леонардо да Вінчі 2 травня 1519 року в Кло-Люсе, недалеко від королівського замку.

Цікаві факти з життя Леонардо да Вінчі

Він віртуозно грав на лірі. Коли в суді Мілана розглядалася справа Леонардо, він фігурував там саме як музикант, а не як художник чи винахідник.

Леонардо першим пояснив, чому небо синє. У книзі «Про живопис» він писав: «Синява неба досягається завдяки товщі освітлених часток повітря, що розташоване між Землею та чорнотою угорі».

Леонардо був амбідекстором – однаковою мірою добре володів правою та лівою рукою. Вважається навіть, що він міг одночасно писати різні тексти різними руками. Проте більшість праць він написав лівою рукою справа наліво.

Він був вегетаріанцем. Йому належать слова: «Якщо людина прагне доволі, чому вона птахів і звірів тримає у клітках?.. Людина воістину цар звірів, адже вона жорстоко винищує їх. Ми живемо, умертвляючи інших. Ми ходячі цвинтарі! Ще в ранньому віці я відмовився від м’яса».

Усі записи в щоденниках Леонардо зроблені у дзеркальному відбитку. Багато хто вважає, що в такий спосіб він хотів приховати свої дослідження. Можливо й так. За іншою версією, дзеркальний почерк був його індивідуальною особливістю (існують відомості, що йому було простіше писати саме таким чином); існує навіть поняття «почерк Леонардо».

Серед захоплень Леонардо були навіть кулінарія і мистецтво сервірування. У Мілані він протягом тринадцяти років був розпорядником придворних бенкетів. Він винайшов кілька кулінарних пристосувань, що полегшують працю кухарів. Оригінальна страва «від Леонардо» – тонко нарізане м’ясо, тушковане з овочами, що покладені зверху, – була дуже популярною на придворних бенкетах.



1.2 Багатогранність творчої особистості



Дати оцінку Леонардо як ученому не можливо, так як більшість його рукописів було загублено. Ті, що залишилися ж знаходяться в такому безладі, що наврят чи хто-небудь зможе прослідкувати в них еволюцію його ідей.

Проте деякі висновки можна зробити. Леонардо — титан науки. Багато його винаходів людство відкриє для себе на багато пізніше. Серед малюнків знайдені зображення завихорень води. Його око могло уловлювати те, що стало видно після винаходу сповільненої кінозйомки і фотоапарата. У записі да Вінчі мовиться про «злиття всіх сенсів» в перетині діагоналі і вертикальної лінії – він вірив, що всі відчуття сходяться в цьому місці. Черевики для ходіння по воді, очевидно, не вишли за рамки ескіза, але не викликає сумнівів той факт, що вони, після деяких змін могли б використовуватися. Необхідним винаходом став рятівний круг. Простий перелік його позахудожніх інтересів здається неймовірним: анатомія, ботаніка, картографія, геологія, математика аеронавтика, оптика, акустика, цивільне будівництво, конструювання зброї, планування міст... Так чому ж він не висувався в число найбільших геніїв науки всіх часів? Відповідь така: не дивлячись на активність його творчої натури, він був ученим виключно за покликанням. Всі його записи і малюнки залишалися в секреті, він ні кому не дозволяв в них заглядати, вивчати або застосовувати на практиці. І в цьому основна причина його неуспіху як ученого: адже досягнення наукового розуму оцінюються практичним результатом, а схильний відлюдництву Леонардо вступав тільки у ті відносини з світом, які вважав необхідними, і найчастіше вважав за краще залишатися наодинці.

Наука та інженерна справа

Єдиний винахід, що здобув визнання ще за життя майстра, – це колесцовий замок для пістолета (який заводиться за допомогою ключа). Спочатку колесцовий пістолет не був популярним, але дуже скоро набув поширення серед дворян, особливо в кавалерії, і був у використанні тривалий час.

Леонардо дуже хотів побудувати літальний апарат. Він казав: «Хто знає все, той може все. Тільки б довідатися – і крила будуть!».

Він зробив багато малюнків і вивчав літальний механізм птахів і кажанів. Проводив і досліди, але вони всі були невдалими. Спочатку Леонардо розробляв проблему польоту за допомогою крил, яким надає руху м’язова сила людини (ідея найпростішого апарата Дедала і Ікара). Але згодом він дійшов думки про створення такого апарата, до якого людина не має бути прикріплена, а повинна зберігати змогу вільно керувати ним; приводити ж себе в рух апарат має своєю власною силою. За своєю суттю це була ідея аероплана. Для практичної реалізації задуму майстрові бракувало тільки одного: ідеї мотора, що має достатню силу. Леонардо да Вінчі працював над апаратом вертикального зльоту і посадки.

Винаходи Леонардо: парашут, колесцовий замок, велосипед, металевий візок для перевезення солдатів, легкі переносні мости для армії, прожектор, катапульта тощо.

Леонардо присвячував багато часу вивченню фізики, з усіх розділів якої його найбільш цікавила механіка. В його рукописах можна знайти описи багатьох пристроїв, що вражають не так специфічними принципами функціонування, як оригінальністю призначення чи навіть самим зовнішнім виглядом. Багата уява Леонардо знайшла своє застосування не лише в мистецтві, а й у науці.

Також Леонардо зробив великий внесок у розвиток анатомії. Його не лякало негативне ставлення Церкви до анатомічного вивчення мертвого тіла. Леонардо вивчив більше тридцяти тіл методом автопсії. Він зробив детальний опис своїх досліджень при розтині тіл, котрі показали, що отримані ним знання про людське тіло набагато випереджали його час.

В процесі досліджень Леонардо зробив багато замальовок. Одна з них – малюнок ембріона людини в череві матері. Він помилковий лише в деяких деталях, в інших – особливо в зображенні положення плоду і пуповини, – він абсолютно точний і виконаний настільки професійно, що і в наші дні використовується як ілюстрація в медичних підручниках. Вперше в історії анатомії Леонардо здійснив поперечний перетин черепа.

Досягнення у мистецтві

Нашим сучасникам Леонардо, в першу чергу, відомий як художник. Проте сам він у різні періоди свого життя вважав себе передусім інженером або вченим. Він віддавав образотворчому мистецтву не дуже багато часу й працював доволі повільно. Цим пояснюється той факт, що художня спадщина Леонардо кількісно невелика. До того ж багато з його праць значною мірою ушкоджені або втрачені назавжди.

Однак внесок, який зробив Леонардо у світову художню культуру, є винятково важливим навіть на тлі когорти геніїв Італійського Відродження. Завдяки його роботам мистецтво живопису перейшло на якісно новий етап свого розвитку. До Леонардо художники Ренесансу рішуче відмовлялись від багатьох умовностей середньовічного мистецтва, зробили крок у бік реалізму, й багато чого вже було досягнуто у вивченні перспективи, анатомії, більшої свободи в композиційних рішеннях.

Проте мальовничості, роботи з фарбою, художники були ще досить умовними і скутими. Лінія на картині чітко окреслювала предмет, і зображення нагадувало розфарбований малюнок. Найбільш умовним був пейзаж, але він відігравав другорядну роль. Леонардо дав життя новій техніці живопису. У нього лінія має право на розмитість, тому що так ми її бачимо. Він усвідомив явища розсіювання світла в повітрі й виникнення сфурмато – серпанку між глядачем і зображеним предметом, що пом’якшує колірні контрасти і лінії. Таким чином, реалізм у живописі перейшов на новий щабель.

Теорії, припущення, записи

„»Почато у Флоренції в будинку П'єро да Браччо Мартеллі, березня 22 дня 1508 року.

І це будуть збори без порядку, витягнуті з багатьох паперів, які я тут переписав, сподіваючись потім розподілити їх в порядку по своїх місцях, відповідно темам, про які вони трактують. І я думаю, що, перш ніж дійду до кінця цих зборів, мені доведеться повторити одне і те ж по багато разів, так що, читач, не лай мене, бо предметів багато і пам'ять не може їх зберегти і сказати: про це не хочу писати, бо написано раніше. І якщо б я не хотів впасти в подібну помилку, необхідно було б у кожному випадку, коли мені захотілося б зняти копію, завжди перечитувати все попереднє, і особливо у разі довгих проміжків часу від одного разу до іншого приписання».[5.413]

Так значиться на початку так званого «Кодекса Арундель». Леонардо має намір звести разом, переписати колишні розрізнені замітки. Спочатку він ясно указує, що «зібрання без порядку» лише підготовча і проміжна стадія роботи; потім належить ці замітки систематизувати («розподілити в порядку по своїх місцях»). Чому ж Леонардо наперед виправдовує повторення і попереджає, що все залишиться як і раніше, ніякого порядку не буде? Хай не можна було уникнути повторень, роблячи записи у різний час і в різних місцях, але що заважає уникнути їх тепер, зводячи воєдино? якщо всі вони, готові, врешті-решт лежатимуть перед ним? Чому Леонардо вважає за неможливе свідомо відредагувати збірку? Якщо він не збирається розставити все «по своїх місцях», навіщо він пише, ніби саме це він і сподівається зробити, а якщо дійсно збирається, то до чого ж виправдовуватися, що йому нудно «завжди перечитувати все попереднє». Леонардо міркує так, ніби йдеться не про роботу над трактатом на основі зведення колишнього матеріалу, але про майбутні записи від випадку до випадку, про ще один записник дня себе. По суті, про це він і говорить. Так, але кому він, власне, говорить? Чому, починаючи «зібрання без порядку», звертається до читача?

(Та ж історія повторюється в «Кодексі Хаммєра». На звороті другого листа значиться: «Але камінь, кинутий під кутом до поверхні в глиб стоячої води, проводить... я залишу тут осторонь докази, які будуть наведені пізніше у впорядкованому творі, і старатимуся тільки над тим, що відноситься до випадків і винаходів, і помішу їх в тій послідовності, в якій вони приходять на думку, а потім вже розташую в належному порядку, помістивши зауваження одного і того ж роду разом; отже ти, читач, не дивуйся і не підсміюйся наді мною, якщо тут здійснюються такі великі стрибки від однієї матерії до іншої». Сенс тексту невловимо двоїться. Важко повірити, що Леонардо виходив з того, що в такому хаотичному вигляді кодекс потрапить в друк. Цьому прямо суперечить і початок передмови, де сказано про надію згодом виписки упорядкувати. Проте перед нами не що інше, як передмова до фрагментів в їх наявному стані, і, означає, доведеться повірити, що все подальше для Леонардо - ніби остаточний текст. У свідомості Леонардо задуманий набір заміток був і чимось явно попереднім, підметом подальшій обробці, і одночасно уявним закінченим твором, тому і слід було вибачитися за повторення. Подвійна свідомість Леонардо бажає і не бажає упорядкувати потім замітки, що складаються, знає і не знає про величезну дистанцію, що відокремлює задум від результату «зібрання без порядку» від літературної праці, придатної для читання.

Як завжди, Леонардо писав в «Кодексі Арундель» справа наліво, почерком, що справляє враження тайнопису. Це «дзеркальний лист», яким пишуть лівші. Леонардо, поза сумнівом, був лівшею. Але він цілком умів, якщо потрібно, писати і зліва направо, як це робив приблизно до тридцяти років, іноді і пізніше, перш за все, коли адресувався до зовнішнього світу. Чому ж він цього не робить зараз, визначаючи рукопис для публікації? За обірваною передмовою на дванадцяти листах розміщені зауваження по досить приватному питанню (про прогин нитки під тяжкістю), далі ж виходить зовсім мішанина. У результаті Леонардо перетворює цей кодекс, як і будь-який свій кодекс, не просто в чернетку, але в одну з самих чорнових чернеток на світі, яку не те що читати, але розшифрувати можуть лише небагато фахівців.

У «Мадридскому кодексі І», для Леонардо не дуже характерному, тобто відносно однорідному з тематики, ми виявляємо врешті-решт всього лише набір всяких креслень і нарисів по прикладній механіці – годинник, преси, текстильні машини і ін. Але і це не витримується, близько двадцяти відсотків кодексу зайнято питаннями теоретичної механіки; деколи ж трапляються записи і що зовсім не мають відношення до загальної програми: на 5-6 метрових листах ми виявляємо астрономічні сюжети (про центр тяжіння землі), на 31-32-м йдеться про оптику, на 1-м і 3-м раптом з'являються стовпчики італійських слів на «а» - для якогось задуманого ним словника. На першій сторінці, особливо строкатій, спочатку значиться технічний рецепт; потім фраза: «Прохання, з яким я звертаюся до моїх читачів» (але сама це прохання – лише на 6-му листі); дещо про прямі і криві лінії, про неможливість вічного двигуна, проти алхіміків; фраза «Хто стане заперечувати розумну підставу речей, той оприлюднить своє неуцтво»; про можливість такої бомбарди, яка стріляла б на дев'ять тисяч ліктів; фраза «Роби як тобі подобається, тому що всьому приходить кінець»; і т.д. і т.п. Збоку приписана незавершена сентенція: «О, дурні, або, справді, люди без природного.., ви хочете».[5. 413] А на звороті – про якесь Тадео, гравці на лютні. Звичайний для Леонардо лист. Звернення ж до читачів свідчить: «Прочитай мене, читач, якщо я приношу тобі задоволення, тому що таке буває в цьому світі украй рідко. Тому що терпіння для цієї справи зустрічається у небагатьох, охочих по-новому викласти подібні речі по-новому. Так прийдіть люди, побачити чудеса, які відкриваються в природі завдяки таким ось заняттям».

Лука Пачолі, людина до Леонардо достатньо близька, повідомляє, що у Леонардо є трактат про рух, вагу і силу, який він «зі усілякою старанністю прагне привести до належного завершення». Але Леонардо такого трактату не написав – схоже, що йдеться про два «Мадридскі кодекси», але цей рукопис куди сумбурніший по складу, ніж «Мадридский кодекс І». Схоже, що не було «ніяких зусиль» в цьому напрямі, а було те, що Леонардо, працюючи – в очах друга і у власних очах – над твором трактату, насправді старанно займався чимось іншим. Не залишилося і трактату про живопис, про який Пачолі стверджує, ніби він був ретельно закінчений, а залишилися сотні заміток, які Мельци або хтось інший з'єднав незабаром після смерті художника і які були опубліковані тільки в 1651 році в Парижі.

Леонард написав тисячі і тисячі листів, замислював трактати по живопису, механіці, гідродинаміці, анатомії і багатьох інших наук – і не тільки не написав жодного закінченого твору, але навіть жодного не довів до такого стану, щоб це було дійсно схоже на матеріали до трактату, щоб можна було хоч би тепер привести його фрагменти в систему. Але цього мало.

Леонардо згадує про 120 підготованих ним книг по анатомії, а нам відомо, що книг таких не було. Іноді він мимоходом упускає: «...як показано в моєму трактаті про місцевий рух, силу і вагу». Не було такого трактату. Або: «...як указується в моїй книзі про рух». Деякі дослідники вважали, що якісь закінчені твори Леонардо просто до нас не дійшли. Або що, в усякому разі, він тримав їх в голові. Проте сам Леонардо показав, як слід відноситися до подібних відсилань, даючи неправдоподібно значну нумерацію. Наприклад: «Якщо вода, знаходячись вищим за повітря, набуває важкості, як показує 7-е (положення) 9-ої (книги)... «. Або: „У тебе 61-е (положення) 7-ої (книги), яке доводить, що всяке судно має важкість єдино по лінії свого руху і ні по якій іншій». У паризькому рукописі Е є відсилання на «четверту главу 113-ої книги про природні речі». Ще Сеайль відмітив: «„Якщо тут справа йде про твір, для якого він обдумав план і розподілив навіть книги і розділи, то питання вирішене. Маловірогідна гіпотеза про передбачуваний твір, з якого автор, не замислюючись, цитує 4-й розділ 113-ої книги!» Сучасний дослідник пише: «Як показали ще Йордан (1873) і Людвіг (1882), Леонардо часто приписує різний порядковий номер одному і тому ж твору, що сповіщається ним, так що можна думати, що книга «Про тіні і світло» була тільки задумана або ж що її структура не була цілком визначена».

У.A. 3yбов, що дуже цікавився цими уявно точними посиланнями Леонардо на якісь нібито написані ним книги, дійшов переконання, що це всього лише «приом Леонардо. Літературний прийом? Але до кого ж Леонардо його застосовував? Той же Зубов небезпідставно вважав, що фрагменти Леонардо носять як би щоденниковий характер, що це «записи для себе». Будь-які прийоми можливі в творі, зверненому до іншої особи, до читача, але вся структура Леопардових заміток обернена, швидше, всередину. З ким же грав Леонардо, згадуючи про «4-й розділ 113-ої книги»? Щоденником його записники, втім, можна назвати теж лише дуже умовно. І звернення, що зустрічаються на кожному кроці, до себе носять характер тих, що вириваються ненароком, стихійних, тут немає обдуманої форми щоденника, тут немає взагалі ніякої обдуманої, послідовної форми.

Леонардо, видно, все життя збирався довести до завершення якісь трактати і навіть серйозно уявляв їх як би завершеними, але ніколи і не думав почати по-справжньому хоч один з них і проте нітрохи не страждав від цієї безперечної, на наш погляд, суперечності.

Еудженіо Гарен відізвався про «ці химерні рукописи» так: «Це не фрагменти якоїсь книги і не матеріали до неї, а портрет напруженого дня, прожитого незвичайною людиною, часом відображений в найтонших відтінках».

Трагедія творчості Леонардо – невідповідність між його грандіозними задумами і реальними можливостями. Здавалося б, це положення незаперечно: не дочекався цілісного бронзового відливання доведений лише до глиняної моделі кінний пам'ятник Сфорца («Кінь»), небачених доти розмірів, семиметрової висоти в загривку; не був проритий канал від Флоренції до Пізи, не був піднятий на новий фундамент Флорентійський Баптистерій; не відбувся політ з Лебединої гори на апараті, подібному птаху; потік і не був продовжений розпис «Битва при Ангарі», і ми знаємо, як він повинен був виглядати, лише по ескізу в пізній копії Рубенса; залишилися невідомими сучасникам і похороненими на три з половиною століття в архівах всі тисячі листів з природничонауковими викладеннями і технічними проектами; і, нарешті, геніальний художник, що потрудився більш півстоліття, залишив після себе з якийсь десяток закінчених картин. Хай кожна з них приголомшує, але – чому так мало?

Леонардо, мабуть, нітрохи не страждав від такої явної невідповідності і навіть не усвідомлював її. Для нього не було принципової різниці тим часом, що здійснено лише по ідеї і що здійснено. Він дуже до того ж завжди бував захоплений новими і новими задумами, займаючись багатьма справами відразу, щоб довго засмучуватися при невдачі будь-якого з них. Для всього Відродження межа між уявним і наявним частково розмита. У цьому плані, можливо, трагедія творчості Леонардо розігрується тільки в нашій свідомості?

...Леонардо прийшло в голову, що можна було б перекинута міст через Золотий ріг, від Галати до Стамбулу. Чом би не запропонувати цей план турецькому султану? Подумавши, Леонардо тут же починає прикидати необхідні ширину, довжину і висоту в ліктях: 40, 600, 70... Леонардо замислив проект каналу від Флоренції до моря. І відразу входить в такі деталі, ніби будівництво вже почалося або принаймні є вже кошторис, і набирає землекопів: «І знай, що цей канал не можна рити дешевше, ніж по 4 динари за лікоть, даючи кожному робочому 4 сольди в день. І цей канал потрібно будувати з середини березня до середини червня, оскільки в цей час селян, не зайнятих своїми звичайними роботами, можна найняти за дешеву платню, а дні довгі і жара не виснажлива».

Канал не був проритий, але в хвилину, коли Леонардо записує ці слова, канал все-таки існує у всій своїй конкретності і реальності. Леонардо оберігав від господарів і замовників свою незанятість, необхідну, щоб вигадувати всякі речі, не доводячи їх до завершення. Чому не доводячи? «У Леонардо, - відповідає А.К. Джівелегов, - воля була млява, а афекти пригнічені думкою». Але автор приводить відоме свідоцтво Маггео Банделло (в майбутньому єпископа і новеліста, а в пору створення «Тайної вечері» молодої людини): «Леонардо, я багато раз бачив і спостерігав це, мав звичай рано вранці підніматися на поміст, бо «Вечеря» досить високо піднята над підлогою, і від сходу сонця до вечірньої темноти не випускав з рук кисті і писав безперервно, забуваючи про їжу і пиття. А бувало, що пройдуть два, три, чотири дні, і він не доторкнеться до картини, але, проте, по годині або по два на дню стояв перед нею і лише споглядав, вивчав і, зважуючи про себе, судив про свої фігури. Бачив я також, що, підкоряючись капризу або чудасії, він опівдні, коли сонце знаходиться в сузір’ї Лева, йшов від старого двору, де він ліпив свого дивовижного глиняного «Коня», йшов прямо в Граціе, піднімався на підмостки і, узявши кисть, торкався двома-трьома мазаннями до однієї з фігур, а потім раптово йшов звідти і йшов по інших справах.

Ми не знаємо, про що думав Леонардо, коли він стояв перед незавершеною «Вечерею»; адже і те, що він висловив пером або кистю, дає приводи для взаємовиключних тлумачень. Як пише Джузеппіна Фумагаллі, до цього дня навколо Леонардо йде «безконечна битва»: йому приписувалися «позитивізм, ідеалізм, раціоналізм, арістотелізм і томізм, платонізм і неоплатонізм, епікуреїзм і стоїцизм, техніцизм і навіть містицизм, класицизм і романтизм. А також «урівноваженість у співвідношенні цих рівних тенденцій, що вело... до перетворення його в еклектику і навіть релятивіста».

Отже, усі свої думки, припущення, винаходи заносив у так званні, якщо їх можна так назвати-записники. Зараз розшифрувати їх майже неможливо, бо там панує суцільний хаос. До наших днів дійшло небагато таких записників, але в них ми можемо відшукати креслення таких винаходів, які люди створять лише через три століття. Це ще раз показує, яким визначним ученим був Леонардо да Вінчі.

Леонардо да Вінчі як філософ

Епоха Відродження (фр.- Ренесанс) – період переходу від Середньовіччя до XIV-XVII ст.- охоплює приблизно три сторіччя. Зростання промисловості, торгівлі, мореплавства, військової справи, тобто розвиток матеріального виробництва, зумовило розвиток техніки, природознавства, математики, механіки. Все це вимагало вивільнення Розуму від схоластики і повороту від суто логічної проблематики до природничонаукового пізнання світу і людини. Виразники такої тенденції - найвідоміші мислителі епохи Відродження, загальним пафосом якої стала ідея гуманізму. Нова епоха стала відродженням античної культури, античного способу життя, способу мислення і почувань.

У чому ж особливості філософії в епоху Відродження?

По-перше, середньовічна догматика забороняла думати і відчувати. Людське тіло вважалося темницею і оголошувалося гріховним. Мистецтво і література Відродження реабілітували людину, утверджували її права на почуття, на думку, підносили не небесну, а земну любов, красу людського тіла. Антропоцентризм – перша і головна особливість філософії Відродження.

По-друге, відбувається секуляризація (відокремлення) релігії від науки, а потім від політики і моралі.

По-трете, філософія в епоху Відродження характеризується пошуками правильного методу пізнання природи Кеплера і Галілео Галілея.

Титанічна фігура Леонардо да Вінчі (1452-1519) справедливо розглядається як найповніше втілення ренесансного генія, реалізація ідеалу героїчної людини. Разюча різноманітність таланту Леонардо да Вінчі, одного з найвидатніших майстрів живопису і разом з тим фортифікатора і містобудівника, гідротехніка і меліоратора, який однаково глибоко цікавився проблемами математики і механіки, астрономії і космології, геології палеонтології, анатомії і ботаніки, оптики і перспективи – отже, всім світом навколишньої природи людини і самою людиною в навколишньому світі, - різноманітність, що викликала у сучасників суміш замилування і підозрілості і що змусила віддалених нащадків говорити про передбачення ним на багато століть уперед наукових відкриттів, - якщо не ступенем розвитку, То самим фактом існування повністю вписується у загальну картину художньої і наукової творчості епохи Відродження. Заявляючи, що пізнання починається з відчуття, проголошуючи основою істинного знання дослід, рішуче відкинув інше знання, що спирається не на безпосереднє вивчення природи, отримане з одкровення чи з Святого Письма знання богословів або книжне, що спирається на авторитет знання схоластичної науки. Знання, що не спирається на відчуття і дослід, не може претендувати на будь-яку вірогідність, а вірогідність – найголовніша ознака істинної науки.

Найвірнішим методом пізнання істини Леонардо да Вінчі вважав експериментальний метод. Проголошувалися принципи математизації науки про природу. Дослід у Леонардо да Вінчі — засіб осягнення природних законів. Пізнання не може обмежуватися відчуттям і експериментом, практикою без цільної наукової теорії. Знамениті вислови Леонардо да Вінчі – наука – полководець, практика – солдати», завжди практика повинна споруджуватися на добрій теорії» - свідчать про прагнення мислителя подолати обмеженість спостереження і експерименту, прийти до побудови цілісної картини світу. Завдання науки - виявлення причинних зв'язків і на їх основі пізнання законів. Дослід і шлях виявлення причини і закону.

Природа і Бог термінологічно не ототожнюються в філософії Леонардо да Вінчі, але саме природа виступає сукупністю законів, яка збігається з необхідністю, що виходить від Бога – першорушія. Духовний початок не протистоїть у філософії Леонардо да Вінчі тілесному, природне –Божественному. Прекрасний світ природи є відображення і прояв Бога. Заперечуючи теологічне протиставлення світу земного і небесного, Леонардо да Вінчі проголошує фізичну однорідність Всесвіту: природа Землі і небесних тіл виявляється якщо і не повністю тотожною, то, принаймні, подібною; Земля – також світило, як і інші небесні тіла, що складаються з таких же земних елементів-стихій. Леонардо да Вінчі належать геніальні міркування про те, що Земля не Є центром створення Всесвіту, про принциповий поліцентризм Космосу, про відносність уявлень.

Отже Леонардо да Вінчі був прихильником натурфілософії. Найвірнішим методом пізнання істини Леонардо да Вінчі вважав експериментальний метод. Дослід у Леонардо да Вінчі – засіб осягнення природних законів.

Літературна спадщина

Леонардо да Вінчі занотовував усі свої спостереження до записної книжки. Так виник унікальний щоденник, аналогів якому немає у всій світовій літературі. Малюнки, креслення, ескізи супроводжуються тут короткими замітками з питань перспективи, архітектури, музики, природознавства, військово-інженерної справи та ін. Усе це пересипано різноманітними, філософськими, роздумами, алегоріями, анекдотами, байками.

Ці 120 книжок містять матеріал для енциклопедій. Але автор не мав на думці публікувати свої думки і навіть вдавався до тайнопису. Повне прочитання його записів не виконано дотепер. Визнаючи єдиним критерієм істини досвід, Леонардо да Вінчі заперечує книжкову вченість.. Він вважає, що завданням науки (а також, і мистецтва) є пізнання речей, відкриваючи за 100 років до Галілея і Бекона епоху нової науки, стаючи одним із попередників, матеріалістів XVI-XVІI ст.

Величезна літературна спадщина Леонардо да Вінчі дійшла до наших днів у хаотичному вигляді (рукописи, написані лівою рукою).

Хоча Леонардо да Вінчі не надрукував жодного рядка, у своїх записах він постійно звертався до уявлюваного читача, а в останні роки життя щиро бажав видати свої праці.

Рукописну спадщину Леонардо да Вінчі повністю було опубліковано тільки у ХІХ – ХХ ст. Слід зазначити, що, крім величезного наукового та історичного значення, вона має також художню цінність завдяки стислим, енергійним висловам і надзвичайно чистій мові. Леонардо захоплював сучасників красою і виразністю своєї мови, був гарним імпровізатором, але не вважав себе літератором. Навіть у найменш «поетичних» за задумом фрагментах його мова відрізняється яскравою образністю; так, його «Трактат про живопис» містить чудові описи. У його рукописах безліч зразків оповідальної прози: байки, фацеції (жартівливі розповіді), афоризми, алегорії, пророцтва.

Також Леонардо да Вінчі залишив письмові рекомендації молодим живописцям. Він мав багаторічний досвід виховання молодих живописців, який узагальнив у низці практичних рекомендацій.

Що ж рекомендує майстер початківцям?

Учень повинен спочатку опанувати перспективу, дослідити форми предметів, потім копіювати малюнки майстра, малювати з натури, вивчити здобутки різних живописців, і тільки після цього прийматися за власний утвір. «Навчися спершу старанності, а не швидкості», – радить Леонардо. Майстер рекомендує розвивати пам’ять і особливо фантазію, спонукаючи вдивлятися в неясні контури полум’я та знаходити в них нові, дивні форми. Леонардо закликає живописця досліджувати природу, щоб не вподібнитися дзеркалу, що відбиває предмети, не маючи знань про них.

Він створив «рецепти» зображення особи, фігури, одягу, тварин, дерев, неба, дощу. Крім естетичних принципів великого майстра, його записки містять мудрі життєві поради молодим художникам.




ІІ Основні мотиви творчості Леонардо да Вінчі



2.1 Образ Мадонни у творчості Леонардо да Вінчі



Про те, наскільки приваблювала Леонардо тема прекрасної молодої матері з дитиною, свідчать його численні малюнки. Він зображав жінок з особами, то серйозними, то всміхненими, в позах, що виражають ніжність, з поглядом, повним трепетного відчуття і тихої миротвореності, а чарівних немовлят – зайнятих грою і іншими дитячими забавами. У майстра важко знайти абсолютно співпадаючі один з одним інтерпретації жіночої або дитячої фігури, що було звичайним для кватрочентстських художників, що слідували незмінному зразку в трактуванні образу Марії (у відношенні мати – син). Вони прагнули до можливо повнішої передачі того, що відображає аспект незворушності Мадонни, не виводячи її з ролі за рамки поклоніння немовляті.

Леонардо, навпаки, обирає чисто людські ситуації; детально аналізуючи супутні їм психологічні і фізіологічні мотиви, він відшукує високі виразні можливості в сюжеті Мадонна з немовлям.

Відмінний від традиційного принцип емоційного зв'язку між фігурами має місце вже в так званій Мадонні Бенуа, що зберігається в Ермітажі в Санкт-Петербурзі. Марія, юна, майже дівчинка, грається з сином, показуючи йому квітку. Вона представлена в русі і всміхненою, дитина ж, що старанно вивчає принесений його матір'ю предмет, здається серйозною зосередженим. Передаючи в живописі різні відтінки відчуттів, майстер утілює свою програму вивчення людської фігури — її фізичної будови і поведінки.

Що стосується жіночих образів, інтерес Леонардодо них носить більш широкий характер. Він створює також самостійні жіночі портрети (вершина – знаменита Джоконда). Портрет з Національної галереї мистецтва у Вашингтоні, що ідентифікується з Джіневрой Бенчі, може розглядатися як прототип даного жанру і в стилістичному відношенні ще пов'язаний з Флорентійським живописом кінця XV століття.

Разом з іншими рисами, ця робота Леонардо показує майстерність його зображення людської фігури в природному середовищу, що виявилося вже з перших кроків його творчості. Перед нами – початковий етап цього розвитку, коли природа виконує власне функцію фону, акцентуючи жіночий образ, не наділений винятковою красою проте що приковує до себе увагу внутрішньою експресією, поєднанням сили і меланхолії, розлитих в її рисах. Прекрасна хвоя позаду жіночої фігури зберігає в композиції відносну самостійність, по-перше завдяки її ролі в смисловому контексті портрета, по-друге, через особливе любовної уваги, з якою вона написана, хоча, треба сказати, встановити з абсолютною точністю, що за рослину тут зображено, не вдається. У жіночій особі особливо вражає ушляхетнююча його геометризація контурів. Мимоволі виникає зіставлення з гідними, але банальними героями сімейних процесій в циклах фресок Доменіко Гирландайо, близьких за часом першим живописним дослідам Леонардо, підкреслюючи, складність і глибину його програми.

Так звану Мадону Літта, що зберігається, так само як і Мадонна Бенуа, в Петербурзькому Ермітажі, історики мистецтва відносять до міланського періоду творчості Леонардо і, не дивлячись на існування власноручного малюнка Леонардо, поза сумнівом пов'язаного з картиною, звичайно приписують школі майстри. Відзначимо емоційну позу Марії, вираз ніжності і задоволення від споглядання немовляти, що смокче груди матері, обернувши одночасно погляд у бік глядача. Зображення ґрунтується на традиційному мотиві Madonna del late, збагачуючи його уважним спостереженням пози дитини. Фізичний тип маленького Ісуса, світловолосого, кучерявого, з дуже тонкою шкірою, тут той же який ми побачимо в Мадонні в скелях і в Святій Ганні з Марією і немовлям Христом.

На закінчення слід підкреслити, що краса, втілена в ніжних формах юних Мадонн і пухких тілах немовлят, представляє для Леонардо не просто образотворчий мотив, - це роздуми майстра про образ матері, про її глибоку любов до сина, перекладене їм мовою живопису.

У першій з названих картин наголошувалося, що Мадонна і немовля, що уважно дивиться на квітку, яку його матір тримає в руці – це, мабуть, перші художні образи, задумані і створені Леонардо, незалежно від майстерні Верроккіо. Картина відноситься до раннього Флорентійського періоду його творчості, її можна датувати 1475-1480 роками.

Навпаки, Мадонна Літта належить вже до міланського періоду, оскільки безумовно містить в собі ломбардні риси: увага до реалістичної передачі драпіровок, загальний інтимний тон трактування образів. Від герцогів Віськонті вона перейшла у власність сім'ї Літта, у якої була придбана царем. Імператор Олександр II купив її в 1865 році для Ермітажу, де вона була перекладена з дерева на полотно. Останнім часом фахівці схиляються до того, що дану роботу Леонардо завершував Больтраффіо, один з його міланських учнів.

Іншим твором, що свідчить про звільнення Леонардо від наставництва свого вчителя (хоча у нього зберігся смак до зображення дорогих тканин, що лягають м'якими, текучими складками, чому вчилися в Флорентійської майстерні) є Мадонна, названа дель Гарофано, або дель Фьорі («з гвоздикою» або «з кольорами»). У композиційному відношенні це складніший варіант трактування теми, ніж Мадонна Бенуа, але, можливо також і більш скута, позбавлена безпосередності, властивої останній.

Багатство драпіровок, обширність гірського пейзажу зворушеного на схилах пурпуром і золотом, і з вершинами, що тануть в небі враження жвавості зрізаних кольорів в кришталевому глеку, м'якість тільця немовляти, віщуючого дитячі образи Мадонни в скелях, - всі ці риси вже далекі від мови Верроккьо. Споріднене типам майстра, зокрема Мадонні Бенуа і Благовіщенню з Уффіци, цей твір в своїй образотворчій і експресивній новизні несе друк зрілості.

Першим твором, виконаним Леонардо в Мілані, була так звана Мадонна в скелях, що втілює тему непорочного зачаття або догмат про зачаття Марією сина поза гріхом. Картина призначалася для прикраси вівтаря (оправою для картини був різьблений дерев'яний вівтар) в капелі Іммаколата церкви Сан Франчесько Гранді в Мілані.

25 квітня 1483 року члени братерства Святого Зачаття замовили картини Леонардо, якому доручили виконання найважливіші» частину прикрашала вівтар церкви Сан Франчесько Гранді; можливо, вона була передана самим Леонардо французькому королю Людовику XII на знак подяки за посередництво в конфлікті між замовниками і художниками з приводу оплати картин. Замінила її у вівтарі композиція, що нині знаходиться в Лондоні. Вперше Леонардо зміг вирішити завдання злиття людських фігур з пейзажем, що поступово займало провідне місце в його художній програмі.

Розглянемо «Мадонну в скелях»: фігури зображені біля входу в грот, майже природну крипту, світло в яку проникає зверху і через бічні отвори. Всупереч звичаю фігури розташовані хрестоподібне, на осях вказуючих чотири напрями простору: Ісус на передньому плані нахилений у бік глядача; Іоанн Хреститель і ангел указують на розвиток простору в бічних напрямах; Мадонна, що підноситься над групою нагадує «купол», з якого сходить світло. Те ж саме можна сказати і відносно світла: воно падає зверху і крізь бічні отвори. Відмітимо, що грот - це обширний замкнутий простір з вологою і щільною атмосферою, а квіти і трави ретельно виписані аж до найдрібніших деталей. У цьому позначився вплив Нідерландів. У своїй картині Леонардо поза сумнівом, ставить проблему співвідношення між великими і малими величинами і вирішує її «натуралістичне» - з урахуванням того, що ці відмінності закладені в самій природі. Але він передбачає також психологічне рішення. Леонардо виходить з припущення, що людський розум, що також є природним інструментом, чудово може переходити від одного масштабу до іншого, аніскільки не потребуючи зведення великих і малих величин до якоїсь середньої величини. Простір, таким чином, представляється йому не постійною структурою, заснованою на математичній логіці, а безмежним простором, що вбирає в себе людський досвід або людське існування.

«Мадонна в скелях», поза сумнівом, є картиною, що має потребу у спеціальному «ключі». Вона повна герметичних, але зовсім не символічних значень, бо символ – це завжди натяк на якесь інше, переносне значення, а Леонардо прагне до того, щоб сенс зображених речей залишився темним, до кінця не розкритим. Оку дані одні лише форми. Точно так само в природі людина бачить предмети і явища, що мають свої причини і значення, їх можна дослідити і зрозуміти, але вони не даються апріорі. «Феномен» печер, як виявляється з різних записок художника, сильно приваблював Леонардо. Його цікавила наукова і геологічна суть цього явища, в якому він бачив прояв «внутрішнього» життя землі; підземних, надприродних її сил. Мабуть, стародавні льодовики були свідками далекого минулого Всесвіту, її передісторії, що закінчилася з народженням Христа, коли природа і історія знайшли нарешті справжнє життя і потягнулися до світла (Леонардо – єдиний художник кватроченто, не віруючий у «повернення старовини» і що не радить наслідувати класичному мистецтву), а незбагненна таємниця дійсності стала доступною для людського розуміння. Стіни і зведення печери обвалюються, і в міжгір'я вривається світло: епоха підземного життя закінчилася, починається епоха досліджень і досвіду. Біля порогу стоять чотири фігури, над ними небо. Але чому перед нами зустріч немовляти Христа з немовлям Хрестителем? Чому ангел вказує пальцем на Хрестителя? Мабуть, це той же ангел який приніс Марії благу звістку і його місія на цьому закінчилася? Христос явив на світло, і тепер людині належить сповістити про це людям. Місія Хрестителя – це не одкровення або пророцтво, а інтуїція. Інтуїція, як навіювання зверху, яка передує досвіду і його стимулює, як припущення, яке належить перевірити. Таке одне з можливих тлумачень цієї картини (адже Леонардо ще повернеться до Хрестителя як до людини, що «прозріла» завдяки природі). Тим більш що воно відповідає неоплатонічним, хоч і не ортодоксальним основам культури художника.

Леонардо в Мілані цілком міг виступати, як представник високої Флорентійської культури. Тут він доводить, що натхнення, шаленство душі складає глибоку спонукальну причину всякого дослідження і практичного досвіду, що простір є не абстрактно-геометричною структурою, а реальною даністю інтуїції* і досвіду. Простір, таким чином, виступає у вигляді атмосфери, оскільки всі предмети представляються нам забарвленою атмосферою. Те, що Леонардо назве «повітряною перспективою», є не що інше, як міра відстані залежна від щільності і забарвлення того, що відокремлює нас від предметів шару повітря. От чому всі вони представляються нам як би злегка завуальованими, з розмитими контурами. У цій м'якості, легкості, невловимому злитті світла і тіні полягає прекрасне, яке, по думці Леонардо, не володіє постійною формою, а породжується натхненням, внутрішньою схильністю до дослідження і пізнання, прагненням до гармонії з природою, а тому залежить не тільки від місця, часу і умов освітлення, але і від настрою людської душі. Чотири фігури «Мадонни в скелях» не відрізняються визначеністю жестів, точністю рухів: ангел вказує, немовля Христос пішов в себе, немов відгороджуючись від чужого йому простору, Хреститель нахилився вперед, поза і усмішка Богоматері повні сумного передчуття, немов вона вже знає або передбачає уготовану сину долю. Мабуть головний в цих образах – внутрішній стан, глибокі душевні рухи. Саме тому вони ще в печері, хоч і на її порозі.

До теми Мадонна з немовлям із святою Ганною Леонардо вже звертався в міланський період творчості, коли виконав картон із зображенням цих фігур (нині в Національній галереї, Лондон), який, проте, ніколи не був переведений в живопис. Картина, яку ми розглядаємо, не є його версією або повторенням: композиційна структура її самостійна, а концептуальний зміст відмінний від втіленого в картоні. На тлі ланцюга гір, що виникають з туманних випаровувань, як би поступово надаючи форму хаосу первинного творіння. Вимальовувалася пірамідальна група Святої Ганни, Марії і немовляти Христа, який тягне до себе ягня, символ майбутньої жертовної міси. Ледь помітна усмішка, що грає на лицях персонажів виражає загальну налаштованість композиції. У ній є прекрасні шматки живопису, проте вони слабко пов’язані між собою і далекі від емоційного. Характерну леонардовску трактовку руху, що сплітає окремі елементи в групову побудову – задум, що безумовно новаторський, такий, що вплинув на подальших художників, - ми знаходимо в жесті Мадонни, що закликає до себе немовляти, в той час як той тягнеться убік, прагнучи грати з ягням.

Цей незавершений твір виконаний Леонардо в співпраці з його учнями в період перебування у Флоренції в 1508 році. Воно було замовлено для вівтаря церкви Сантіссима Аннунциат. Разом з манускриптами і іншими роботами майстра, картина перейшла після його смерті до Франческо Мельци. У 1629-1630 роках, під час війни з Мантуєю вона була знайдена французами в Казале Монферрато. В 1810 році картина експонувалася в паризькому музеї. Відомі численні репліки, написані як художниками кола Леонардо, так і майстрами, далекими від його школи (наприклад, нідерландськими). Використана Леонардо композиція знайшла віддзеркалення в творчості живописців, близьких йому за часом: Мадонна Рафаеля і Святе сімейство (або Тондо Доні) Мікеланджело, які дотримуються схеми побудови, що лежить в основі даної картини. Це показує, з яким інтересом відносилися сучасники до творів, створених Леонардо.

Отже, Леонардо да Вінчі, як і всі митці епохи Відродження звертався до образу Богоматері. Його приваблювала тема прекрасної молодої матері з дитиною, про це свідчать його численні малюнки. У майстра важко знайти абсолютно співпадаючі один з одним інтерпретації жіночої або дитячої фігури. Леонардо обирає чисто людські ситуації, детально аналізуючи супутні їм психологічні і фізіологічні мотиви, він відшукує високі виразні можливості в сюжеті Мадонна з немовлям.


2.2 Біблійні образи у творчості Леонардо да Вінчі



Останньою і незавершеною роботою першого Флорентійського періоду є «Поклоніння волхвів». Сюжет цей найчастіше з'являється в Флорентійському живописі кватроченто. Звернувшись до нього в 1481-1482 pp. Леонардо висловлює своє відношення до всієї попередньої традиції, що бере початок від Лоренцо Монако і що знайшла незадовго до того свій вираз у Боттічеллі, який відмовляється від сакрального характеру сцени, що зображається, і перетворює її на привід для прославляння сімейства і вченого двору Медічи. Леонардо явно має на увазі цю картину що звеличила релігійний пієтизм неоплатонічного придворного кола і трактує її тему в символічному, а не в історичному або казковому ключі.

Композиції Поклоніння волхвів передувала важка підготовча робота. Річ ця дивовижна у багатьох відношеннях, зокрема, тим, що здається переповненим цілим натовпом персонажів, і враження це підсилює фантастичний контраст між фігурами в світлому і групами, майже зовсім затемненими, - контраст, що не в останню чергу створюється неспокійною чарівністю незавершеності. Етапи роботи над композицією можна відновити по малюнках майстра, що дійшли до нас. Але якщо, з однієї сторони, вони показують, що, розширюючи традиційну концепцію Поклоніння волхвів, Леонардо незабаром відмовився від докладного трактування священного події, приділяючи більше уваги зображенню людського натовпу, то, з іншої, картину з Уффіци не можна розглядати як простий результат послідовності нарисів. Швидше, вона є плодом інтересу двадцятидев'ятирічного живописця до навколишнього світу і здійснення ним певних формальних завдань. Дійсно, вже тоді Леонардо вивчає людські фізіономії, від зморшкуватих облич людей похилого віку до чистих профілів підлітків; він займається спостереженням над будовою людського тіла і його анатомією, і з цією метою замальовує фігуру П'єро Барончеллі; звертається до аналізу людських відчуттів і їх прояву в міміці, жестах, позах, характері драпіровок. Крім того, художник вивчає тварин, їх рухи і виразні можливості, рослини, з їх здатністю відображати всі відчуття і форми життя. Нарешті, Леонардо захоплюють власне наукові спостереження спрага пізнати людину і все те, що нею невпинно створюється.

Проте особливо важливе значення в цій роботі надається передачі руху. У майстерні Верроккіо це складало один з головних елементів навчання і відображало тенденцію до експресивності, що виявилася на цьому етапі розвитку Флорентійського живопису. Услід за успішним вирішенням проблеми правильної передачі співвідношення фігур з простором, увагу привертає трактування руху. Воно займає художників, починаючи з Кастаньо – покоління, перехідне від першої до другої половини кватроченто. Але в той час, як у них ця розробка виразних можливостей мистецтва носила достатньо зовнішній характер, для Леонардо вона стала істотною частиною його образотворчої системи. Рух лежить не тільки в основі життя, але є також інструментом передачі душевного стану. На думку Леонардо, «фігура не буде гідна похвали, якщо не виражає пристрастей душі за допомогою руху». Оскільки виразна мова майстра базується саме на даній передумові, а Поклоніння волхвів перше її втілення – як наслідок цього, в його творчості заглиблюється концепція руху, розповсюджуючись на всі елементи живопису, включаючи «сфумато».

«Знімаючи контури фігури, і моделюючи її лише за допомогою світла і тіні, він прагне відчутно передати цілісність світу проявів, пронизаного прихованими енергіями» (Маріноні). Можливо, окремі композиційні елементи цього дивовижного твору більш безпосередньо і вільно виражені у якому-небудь з підготовчих малюнків. Але в загальній композиції навколо Марії і її сина постає людство мисляче, схвильоване, благоговіюче, благаюче – цілий калейдоскоп ефектів і пристрастей, символізуючи все внутрішнє життя людини, його жагу пізнання. До цього жоден витвір мистецтва не був здатний втілити такий піднесений зміст. Поклоніння волхвів стало виразом найзначимішої людської події і першою картиною Леонардо да Вінчі, що набула справді універсального масштабу.

Картина була замовлена Леонардо в 1481 році і призначалася для прикраси вівтаря церкви Сан Донато Ськопенто, що знаходилася поблизу Флоренції з боку Порту а Сан П'єро Гаттоліно (в даний час Порту Романа). Художник, проте, не закінчив цей твір, залишивши його у Флоренції при своєму від'їзді до Мілана в 1482 році.

Мадонну з немовлям півколом оточує натовп, що наблизився до Святого сімейства, щоб поклонитися йому. Тут представлена множина фізіономічних типів людей всіх віків; серед них і юні вершники. Навіть тварини, як це потім часто зустрічатиметься у Леонардо, здається розділяють людські відчуття. На задньому плані, з руїн палацу, чиї порожні сходи справляють враження ірреальних, виривається кортеж подорожніх і вершників. У правій частині композиції зображена кінна битва сенс якої залишається поки неясним. Два дерева в центрі – пальма і кам'яний дуб – служать осями, навколо яких закручується спіраль всієї композиції, як би вставленої зліва – між фігурою старика, і справа – фігурою хлопця (він указує на Мадонну з немовлям). На картині ми бачимо також коней, що бредуть без вершників, а що можливо символізує природу, ще не підпорядковану людині. А в глибині картини виникають звичайні для композицій Леонардо високі гірські вершини намічені лише ескізно, вони справляють величне враження.

Жодне з сучасних Леонардо джерел нічого не повідомляє про картину Святий Ієронім, що тепер зберігається в Музеях Ватикану, хоча сумнівів в атрибуції йому цієї роботи ніколи не виникало, оскільки стилістичні мотиви явно пов'язані з живописною манерою саме цього майстра. Окрім незавершеності, з Поклонінням Волхвів, її ріднить також формальна і структурна схожість, при очевидній відмінності змісту. Там – натовп охоплений жагою пізнання, занурену в містерію універсальної значущості, тут – самотній герой, чия особа висохла від посту і покаяння, але з запалих очних ямок обернений погляд, повний рішучості і волі. У Леонардо особи ніколи не виражають другорядних і невизначених відчуттів, вони утілюють глибокі пристрасті, що більш не трактували на кватрочентістській мові ліній. У зображенні голови святого позначається майстрове володіння Леонардо таємницями анатомії, яке, втім, сходить до традиції Флорентійського малюнка що простежується від Антоніо Поллайоло до Андреа дель Кастаньо і Доменіко Венеціано. Новим тут є синтез анатомічного досвіду і вивчення рухів. Фігура представлена уклінною, вона спрямована вперед, в той час як права рука протягнута убік, стискаючи камінь жестом, за яким послідують удари в груди. Фігура лева, що розтягнувся завершує спіраллю піраміду з фігурою святого. Ця композиційна схема починається з чіткого контура гір в глибині сцени, охоплює скелястий грот, місце самоти Ієроніма, і закінчується кривою, утворюваною спиною тварини. Така структурна побудова характерна для Леонардо, що відмовився від композицій, з їх симетричним розташуванням фігур і предметів і що поклав початок нової концепції співвідношення об'єктів і простору, де чинники атмосфери грають більшу роль, ніж геометричні мотиви. В більшості своїй історики мистецтва відносять цей твір до першого Флорентійського періоду творчості Леонардо, до його від'їзду до Мілану.

Таємна вечеря була замовлена Леонардо (можливо в 1494 році) домініканським монастирем Санта Марія делла Граціє. Фреска повинна була зайняти північну стіну трапезної монастиря. Леонардо віддав більше трьох років розробці цілої серії підготовчих ескізів, студій і малюнків. Над цим твором він працював з 1495 по 1498 рік.

Сюжет Вечері так само старий, як християнське мистецтво, але лише в монастирських розписах він переноситься в трапезні, або рефекторії, де звичайно знаходився настінний живопис великих розмірів. По-перше на підготовчих замальовках Леонардо, очевидно, прагнув дати традиційну схему композиції з Іудою-зрадником, що сидить з протилежної від Христа сторони столу, але вже із самого початку «в його концепції теми панує прагнення трактувати заяву про зраду як центральний драматичний мотив» (Хейденрайх). Отже, в леонардовському розумінні Таємної вечері переважаюче місце займає людський аспект драми, що здійснюється, а не сакральний і містичний момент власне встановлення таїнства Євхаристії, коли Христос, узявши хліб і чашу вина пропонує їх учням.

У остаточному варіанті композиції, Іуда сидить за столом поряд з Христом і апостолами. Тільки його поведінка виділяє його з числа інших персонажів композиції, що слухають слова Вчителя. Тоді як всі або схвильовано обернулися до Христа, або приголомшено обговорюють сенс сказаного ним, він відсовується від загальної драми, залишаючись наодинці під гнітом зради. Новизна втілення теми не обмежується нетрадиційним розташуванням учасників події, але розповсюджується також на їх характеристики. Вони розрізняються написами з відповідними іменами, але майстрово трактуються засобами живописного мови. Сцена містить в собі комплекс власне зорових натяків, які художник черпає з євангельської традиції і з агіографічної літератури (особлива роль інтер'єру в зображенні співтовариства апостолів; внутрішній зв'язок між фігурами; характер відношення кожного апостола до свого Вчителя і т.д.). Крім того, це новаторство ясно позначається в оригінальності живописної техніки, застосованої тут Леонардо. Вона дозволила художнику ускладнити колористичний лад композиції, передати атмосферу і те просторове оточення, в якому відбувається подія, з незрівняно тоншою майстерністю, ніж це властиве будь-якому творінню Раннього Ренесансу.

Цей шедевр став знаменитим відразу ж після завершення, і традиція заснована на декількох джерелах, повідомляє, що французький король Франциск і хотів вирізати всю стіну рефректорія з розписом, щоб відвезти її на батьківщину. Згідно іншому історичному факту; розпис зберігся неушкодженим під час бомбардування в 1943 році, коли бомбами були зруйновані стеля рефекторія і майже вся апсида церкви Санта Марія делле Граціє. Погане збереження композиції, що постійно викликало жаль з приводу того, що її не можна побачити в первинному стані, приписувалася історіографією мистецтва (Вазарі) техніці, використаній в ній Леонардо. Навпаки, недавні реставрації і уважніше читання джерел показують, що псування розпису відбулося від вологості стін рефекторія і всього інтер'єру церкви. Проте ідея, втілена художником, торжествує над перехідним, додаючи цій драмі справді універсального масштабу.

Виконаний вугіллям з пробілкой крейдою, цей картон нині знаходиться в Національній галереї в Лондоні, куди він поступив в 1966 році з Королівської Академії, де знаходився з 1791 року. У 1763 році він був придбаний у сім'ї Сагредо у Венеції братом англійського посла, що жив там, Роберта Адні. У відповідності з прийнятим дослідниками датуванням картону 1498 роком, виконання його доводиться на кінець міланського перебування Леонардо. Група задумана ним у вигляді єдиного блоку, але складові його фігури передають різні відчуття, що спричинило за собою суперечні інтерпретації твору Ланцюг емоцій відбитий безпосередньо в позах персонажів, що втілюють цілу гаму внутрішніх рухів.

Енергія Святої Ганни, сумна ніжність Марії, серйозність немовляти і благоговійна увага маленького Іоанна з'єднуються в компактній пірамідальної композиції. Жодна картина не повторює даний картон. Але додавши сюди фігуру Святого Йосипа, Бернардіно Луїні переробляє цей мотив в композицію Святе сімейство, що належить тепер Пінакотеке Амброзіана в Мілані.

З напівтемряви слабо виступає неспокійна фігура. Очеретяний хрест і звірина шкура, прикривають тіло, указують на те, що на картині зображений Іоанн Хреститель, або Передвісник. Звернений до неба вказівний палець його правої руки – ще один мотив, пов'язаний з іконографією цього святого, що прийшов в світ, щоб проповідувати покаяння, яке «розчистить шлях» прийдешньому явищу Месії. На обличчі, виділеному світлом, з гострим овалом, обрамлених каскадом кучерявого волосся, грає загадкова інтригуюча усмішка, яка не узгоджується з образом аскетичного пророка, що жив в пустелі і харчувався сараною і всякої дикою їжею.

Історія цього твору, що виявляє чи то манірність, чи то пошуку мови експресії, покрита таємницею. У джерелах воно не фігурує під назвою Іоанн Хреститель: Базарі говорить про «ангела» з медичейських колекцій, приписуючи його Леонардо, і в його описі ця картина дуже нагадує Іоанна Хрестителя. Що знаходилася близько ста років в Англії, вона потім перейшла у володіння французьких королів.

Цей твір був перероблений, можливо, самим майстром, а можливо, його учнями. Можна думати, що першою ідеєю художника було зобразити ангела, якщо тільки це узгоджується з дивною фігурою, що викликає у глядача швидше відчуття незручності, ніж захопленого подиву. У ній помітний той же дух іронії, що характерний для Джоконди проте тут відсутній пейзаж, на який могла б проектуватися ця іронія, відображаючи складніші зв'язки між людиною і природою. У силу цього Іоанн Хреститель справляє на глядача дивне, навіть двозначне враження. Тим часом, картина безумовно належить до круга робіт Леонардо, а по своєму задуму є однією з самих новаторських оскільки у фігурі Святого Іоанна майстер синтезував свої пошуки засобів вирази відчуттів і природи людини в цілому. Переобтяжений символікою і ілюзіями, цей образ, здається, існує на межі загадки і реальності. Доказом його дії на сучасників виступають численні копії і варіанти композиції, що збереглися до наших днів. Дослідники датують картину кінцем римського – початком французького періоду творчості Леонардо (1514-1516).

Отже, Леонардо да Вінчі у своїй творчості звертається переважно до біблійних сюжетів. В творчості митця вони набувають нового характеру та відображення.




Висновки



До Леонардо да Вінчі, може більш, ніж до всіх інших діячів Відродження, підходить поняття universale. Цей незвичайний чоловік все знав і все вмів – все, що знав і вмів його час; крім того, він передбачав багато що, про що в його час ще навіть і не думали. Так, він обдумував конструкцію літального апарату і, як можна судити по його малюнках, дійшов ідеї гелікоптера. Леонардо був живописцем, скульптором, архітектором, письменником, музикантом, теоретиком мистецтва, військовим інженером, винахідником, математиком, анатомом і фізіологом ботаніком. Легше перерахувати ким він не був. Причому в наукових заняттях він залишався художником, так само як в мистецтві залишався мислителем і ученим.

Легендарна слава Леонардо прожила сторіччя і дотепер не тільки не потьмяніла, але розгорається все яскравіше: відкриття сучасної науки знову і знову підігрівають інтерес до його інженерних і науково-фантастичних малюнків, до його зашифрованих записів. Особливо гарячі голови навіть знаходять у нарисах Леонардо мало не передбачення атомних вибухів. А живопис Леонардо да Вінчі, в якому, як і у всіх його працях, є щось недомовлене і все, що він робив, він робив свідомо, з повним, участю інтелекту. Але він чи не навмисне накидав покрив таємничості на зміст своїх картин, як би натякаючи на бездонність невичерпність того, що закладене в природі і людині. Леонардо як би уривається на півслові; замість очікуваного закінчення доносяться з сторони або з вічності його слова: «Той, кому здасться, що це дуже багато, хай збавить; кому здасться мало, хай додасть». Цей вислів можна тлумачити і в тому сенсі, що кожне життя є частиною загального життя, а якщо хто чого не встиг, інші за нього постараються.




Список використаної літератури



		Абрамсон М.Л. От Дайте до Альберти. М.: 1979 г

		Алпатов М.В. Художні проблеми італійського Відродження. Москва, 1976р.

		Арган Джулио Карло. История итальянского искусства. Перевод с итальянского в 2 томах.Т. 1/ Под научной редакцией В.Д. Дажиной.-М: Радуга, 1990г.

		Баткин Л.М. Леонардо да Винчии и Особенности ренесансного творческого мышления. - М.: Искусство, 1990 г.

		Баткин Л.М. О социальных предпосылках итальянского Возрождения. М.: 1975 г.

		Вазарі Джордже. Життєпис найбільш знаменитих живописців, скульпторів і зодчих епохи Відродження. Спб, 1992 р.

		Виппер Б.Р. Итальянский Ренессанс XIII-XVI веков. М.: 1977г.

		Волынский А.Л. Жизнь Леонардо да Винчи. - М.: Алгоритм, 1997 р.

		Гастев А.А. Леонардо да Винчи, -М. Молодая гвардія, 1982 г.-(Жизнь замечательних людей. Сер. Биогр. Выпуск 9).

		Горбач Н.Я., Гемій С.Д., Російська З.Т. та ін. Теорія та історія світової та вітчизняної культури: Підручник. - Львів. Каменяр. 1992р.

		Грищенко Валентина. Людина і Культура: Навч. Посібник для учнів ст. класів серед загальноосвітніх закладів. Київ: Либідь, 2000 р.

		Губер А.А. (пер.), Лазарев В.Н. (вступ.ст.), Шилейко В.К. (пер.). Книга о живописи мастера Леонардо да Винчи живописца и скульптора Флорентийского. М.: ОГИЗ-ИЗОГИЗ, 1934р.

		Дживелегов А.К. Леонардо да Винчи. - М.: ТЕРРА-Книжный клуб, 2001 р

		Дмитреева Н.А. Краткая история искусств. Вып.1: От древнейших времен по XVI век. Очерки.- 5-е узд., стереотип.- М.: Искусство, 1985 г.

		Зубов В. (пер.)- Леонардо да Винчи. Суждения о науке и искусстве. СПб: Азбука, 2001р.

		Історія філософії.: Підручник для вищої школи.- X.: Прапор, 2003р.

		Лазарев В.Н. Леонардо да Вінчі. Москва 1952 р.

		Леонардо да Винчи. М.: Белый город, 1998 p.

		Лосев А.Ф. Эстетика Возрождения. М.: 1978 г. 2

		Любимов Лев. Искусство Западной Европы, М.:1982

		Мережковский Д.С. Воскресшие боги: (Леонардо да Винчи). - М.: Панорама, 1993 р.

		Ненарокомова И.С.; Предисл. Алпатова М.В. С веком наравне. Т. 3. Рассказы о картинах. М.: Мол. гвардія, 1990 г.

		Петров М.Т. Итальянский полицентризм и культура. Средневековье и начало Нового времени. Л.: 1986 г.

		Петров М.Т. Итальянская ителегенция в эпоху Ренессанса. Л.: 1982г.

		Санти Бруно. Леонардо да Винчи. М.: 1977 г.

		О.Уолес Роберт, Світ Леонардо. Москва, 1997р.

		Филиппов М.М. Леонардо да Винчи. - СПб: ЛИО Редактор, 1995 р.

		Фрейд Зигмунд, Психоанализ и культура. Леонардо да Винчи. - СПб: Алетейя, 2000 р.

		Чанки Марко. Леонардо да Винчи. - М.: Белый город, 1999 р.