Нові дослідження Волчанського городища

Размещено на http://www.

Нові дослідження Волчанського городища



Серед різноманіття старовин Дніпровського лісостепового Лівобережжя значний інтерес дослідників привертають пам'ятники cалтовскої археологічної культури. Одним з найцікавіших об'єктів цього культурного кола ,являється відкрите ще в початку ХХ в. В.А.Бабенко Волчанське городище [Багалей Д.И.,1905.-С.24]. Він же в 1903 р. провів перші невеликі розкопки. Автор відзначав складність оборонної системи городища, що складається з трьох ліній захисту, створених по системі "рів-вал". Дослідник відзначав наявність на вершині внутрішнього валу залишків кам'яної стіни [Бабенко В.А.,1905.-С.363-368]. 

У перші післявоєнні роки пам'ятник знов привертає до себе увагу дослідників, більшість зіз яких обмежуються його оглядом і збором підйомного матеріалу. Серед них необхідно згадати В.А.Бабенко і И.И.Ляпушкина, які включили Волчанськоє городище в загальні огляди салтовських пам'ятників [Бабенко В.А.,1947.-С.15; Ляпушкин И.И.,1961.-С.200-201], а також Н.Т. Евстропова, що проводили в околицях Волчанська інтенсивні розвідки [Евстропов Н.Т.,1958.-С.204]. Обстеження городища і збори підйомногопідіймального матеріалу проводили В.К.Михеев і Б.А.Шрамко, які в середині 60-х рр. досліджували залишки чорнометалургічного горна на сусідньому селі [Шрамко Б.А., Міхеєв В.К.,1969.-С.78-81]. Приблизно в цей же час городище було оглянуте С.А.Плетневой, яка дала його якнайповніший опис [Плетнева С.А.,1967.-С.34-35]. 

Більшість відомостей про Волчанськом пам'ятнику зібрані в монографії Г.Е.Афанасьева, що присвячена населенню лісостепової зони басейну Середнього Дону. Автор відносить його до ІІІ типу салтовських городищ (по запропонованій ним класифікації) і вірно відзначає, що всі виводи попередніх дослідників про характервдачу, датуванню і конструкції оборонних зміцнень є лише попередніми, оскільки спеціальні розкопочні роботи на нім не проводилися [Афанасьев Г.Е.,1987.-С.111-112.-Рис.64]. 

У 1994-1995 рр. Середньовічна експедиція Харківського держпедуніверситета проводила охоронні стаціонарні археологічні дослідження Вoлчанского ранньосредньовічного комплексу, в рамках яких були проведені розкопки території городища і його зміцнень [Колода В.В., 1995; 1995; 1996]. старовина археологічна городище волчанське

Само городище займає високий 40-45-метровий мис правого берега р. Вовча. Зі сходу і заходу він обмежений глибокими балками. ВУЗЬКИЙ перешийок з'єднує майданчик мису з корінним берегом. Люди і час не пощадили пам'ятник. Багатьох років тут працював завод будматеріалів, що знищив частину мису в процесі виробництва винищити. До моменту дослідження від не раз згадуваних попередниками трьох концентрично розташованих валів збереглися у відносній цілості лише центральне зміцнення та вали з підлогового боку. Дві лінії оборони зруйновано з південної і південно-східної сторін (Рис.1). 






Одержані в результаті розкопок матеріали свідчать про відсутність культурного шару в центральній частині городища. Лише по краях території центрального двору, що захищається, виявлені окремі знахідки, що відносяться до салтово-маяцької культури [Колода В.В., 1994.-С.10-14; 1995.-С.3-6]. Найбільший інтерес представляє сама система оборонних споруд . Дослідження підтвердили наявність навколо городища трьох рубежів. Центральне місце займає фортеця , кільцева стіна якої мала протяжність 330-350 м. Роботами в розкопках № 2 і 3 була виявлена конструкція її нижньої частини (верхня знищена відкриттям ). 

Основу кріпосної стіни складали зовнішній і внутрішній багатошарові панцирі із забутовкою простору між ними. 

Матеріали, отримані при дослідженні західної частини оборонних ліній, свідчать, що Фундамент внутрішнього панцира покоївся на глиняному фундаменті-"подушці". Вона була споруджена поверх шару похороненого ґрунту. Глибина її залягання складала 0,45 - 0,7 м. Тут в чистому шарі глини знаходилися рвані камені пісковика. Лише одиничнимпоодиноким зіз них була додана форма паралелепіпеда. Поверх цього шару знаходився ще один, що складається з шматків чистої крейди. Потужність останнього складала 0,15 м. Крупні шматки крейди цього будівельного горизонту скріпляли крейдяним або вапняним розчином. На користь такого припущення свідчить те, що деякі ділянки цього шару були монолітом, хоча зовні в нім чітко простежувалися окремі шматки. Можливо, що ця крейда для підвищення міцності просочувалася водою і утрамбовувалася . Над ним знаходивсяперебував ще один шар чистої глини /0,1 - 0,2 м/. А вище за нього - чорноземний шар з численними вкрапленнями крейдяної крихти. Відзначимо, що на захід від описаного внутрішнього панцира глиняна "подушка" дещо продовжувалася і як би підстилала забутовку. Протеоднак, тут в глину була додана дрібна крейдяна крихта. Загальна ширина цієї "подушки" складала 3,2 - 4,5 м (Рис.2,а,б). 






Зовнішній панцир в розкопці № 2 (Рис.1) фіксувався лінією крупних піщаникових каменів, що покояться, в основному, на шарі хоронитиме грунти. Лише деякі з них лежали на передматерику, зачистці профілю північної брівки виявлено поглиблення від стовпової ямки, заповнене чистим чорноземом. Ймовірно , зовнішній панцир в західній частині кріпосної стіни був плотом з опорними стовпами (типутипа українського "тину"). Для міцності конструкції лозини обмазували сумішшю глини і крейди. Фрагменти такої обмазки знайдені в забутовці міжпанцирного простору. Нижній край плоту із зовнішнього боку зміцнювався рваними шматками пісковика (Рис.2,а,б). 

Міжпанцирний простір був забутовано неоднорідним сипким матеріалом. Здебільшого це була суміш чорнозему і дрібної крейдяної крихти, а по центру забутовки простежувалася лінза чистої крупної крейди із слідами просочення водою, що аналогічно одному з шарів внутрішнього панцира. У засипці зустрічалися окремі шматки рваного пісковика. Загальна ширина кріпосної стіни в західній частині зміцнення дорівнюваларівнялася 7 - 7,5 м [Колода В.В., 1994.-С.6-8.-Табл.VIII-X]. 

Дослідження в розкопці № 3 (Рис.1) дозволили зробити наступнітакі спостереження. По своїй конструкції кріпосна стіна в північній частині була багато в чому схожа з раніше описаною. Потужність споруди складала тут 8 м. З внутрішньої і зовнішньої сторін вона мала панцирі, які служили опорними елементами її конструкції (Рис.3). 






Опорою зовнішньому панциру служила "подушка" з материкової глини для укладання якої був заздалегідь знятий шар ґрунту до передматерика. Товщина "подушки" складала 0,1 - 0,5 м при максимальній ширині до 1,8 м. Поверх неї були укладені камені рваного пісковика різної форми і величини. Потужність цього шару - 0,1 - 0,5 м. У розташуванні каменів ніякої системи прослідкувати не вдалося, Зрідка зустрічалися камені, оброблені до форми паралелепіпеда з довжиною грані від 0,3 до 0,7 м. Розчином цього шару, що пов'язує , була волога суміш глини і крейди. Внутрішня межа кам'яної кладки цього панцира була більш-менш рівною лінією, а із зовнішнього боку було виявлено немало каменів, що викотилися або переміщених унаслідок деструкції культурного шару. Отже, із зовнішнього боку панцир стіни не мав якої-небудь опори. Декілька вище за шар каменів виявлена лінза з суміші крупного і дрібного крейдяного щебеня. Між цими будівельними горизонтами простежувався вузький прошарок чорнозем зіз додаванням дрібної крейдяної крихти. 

Внутрішній панцир на північній ділянці кріпосної стіни також спирався на обширну глиняну "подушку" шириною до 3 м при товщині 0,1 - 0,15 м, укладену поверх передматерика. Вище за глиняний шар розташовувався ще один, що складався з безсистемно складених на глиняний-крейдяному розчині каменів. Деякі з них були обточені до форми паралелепіпеда. Над каменями знаходився шар чистого крупного крейдяного щебеня, просоченого водою і утрамбованого. Потужність цього горизонту складала 0,2 - 0,6 м при ширині 1,2 - 1,3 м. Відзначимо, що з внутрішньої сторони кам'яної вимостки був виступ - контрфорс, який підсилював всю конструкцію. 

Міжпанцирний простір був засипаний сумішшю чорнозему і дрібної крейдяної крихти. Відмітимо , що обидві глиняні "подушки" були значно ширші за кам'яні панцирі. Це створювало своєрідний підстилаючий шар, на який спиралася забутовка [Колода В.В., 1994.-С.10-11.-Табл.ХІІ-ХІІІ]. 

Верхній край стіни до справжнього моменту знищений оранкою. Проте , судячи по розтягнутому грунту із забутовки (суміш чорнозему крейдяної крихти і дрібних каменів), він знаходився невисоко: не вище 3м від нижнього краю "глиняної подушки". 

На південь від внутрішнього панцира в північній частинічастці центрального двору виявлені неглибокі рови від фундаменту легких споруд (Рис.3). Їх глибина від денної поверхні складала близько 1 м при ширині 0,25 - 0,3 м. У плані вони нагадували "кліті". По кутах їх розташовувалися базові камені, покликані підсилити загальну міцність конструкції цих споруд. Усередині однієї з них виявлені залишки господарської ями [Колода В.В., 1994.-С.11-12.-Табл.ХIII-ХV]. 

Середня оборонна лінія городища вдавала із себе неоднорідний насип валу (пісок, чорнозем і глина), поміщений поверх похороненого ґрунту. Внутрішній схил валу був посилений штучною грядою рваного пісковика (Рис.2,б), що перешкоджало розповзанню насипу. Ніяких залишків додаткових конструкцій поверх насипу не прослідкувало . Із зовнішнього боку валу розташовувався рів. Зовнішній кут залягання ската у нього складав 20°, внутрішній, - 45°. Загальний перепад висоти цієї системи "рів-вал" складав не менше 2,7 м. 

Зовнішня лінія оборони Волчанського городища зі сходу, півдня і заходу представляла аналогічну систему "рів-вал", проте в СВ частинах зовнішній вал переходив в ескарп (Рис.1). Висота валу в західній частині цієї захисної лінії складала 1,5 м. Він був насипаний однорідною сумішшю (пісок, чорнозем, глина і дрібні фракції мела) поверх похороненого грунту. У 3 м вниз по схилу розташовувався рів з максимальною глибиною в 2,5 м. Кути залягання його зовнішнього і внутрішнього скатів складали 42-43°. Загальний перепад висоти цієї системи "рів-вал" з урахуванням схилу складає 5,8 м. 

З північного боку від фортеці городища також були дві системи "рів-вал" (Рис.1). Внутрішній вал відрізнявся значними розмірами: висота насипу - 3,7 м при ширині підошви 15 м. Він був споруджений в один прийом на краю схилу поблизу природного поглиблення-перемички, яка утворилася в місці з'єднання двох ярів, що йшли назустріч один одному. У ранньому середньовіччі перемичка була декілька поглиблена, про що свідчить відсутність передматерикового шару. Про природність цього поглиблення свідчить і відсутність викиду ґрунту, який супроводжував би штучний рів. Загальнийспільний перепад висоти даної оборонної системи складає до теперішнього часу 6,4 м. Але цим не вичерпувалися її оборонні здібності. У верхній частині валу були зафіксовані сліди існування тут дерев'яної споруди. Про це свідчать залишки трьох стовпових ямок, виявлених у вертикальному розрізі траншеї 

На північ від цього великого валу, на відстані 65-66 м досліджена ще одна оборонна лінія. Вона захищала городище з підлогового боку, місце її розташування було вибране з урахуванням захисних властивостей рельєфу (місце максимальне зближення двох ярів). У насипі валу зафіксовано два горизонти. Нижній шар складався з суміші чорнозему і глини, отриманих при ритті рову. Решта частини насипу складалася з суміші глини і дрібної крейдяної крихти. Ніяких додаткових конструкцій тут не виявлено. Ширина валу по підошві складала 9 м при висоті 1,5 м., що збереглася, Відмітимо , проте , що вал був набагато вищий. Зараз він розповзся, особливо в південну сторону, на 32 м. Це дає нам підставу після нескладних розрахунків припустити , що у момент завершення будівництва цей вал мав висоту близько 5 м. З північного боку від нього виявлений рів, споруджений впритул до насипу. Його ширина складала 6 м, а глибина від сучасної поверхні - 1,5 - 1,7 м [Колода В.В., 1994.-С.12-13.-Табл.ХVI-XVII]. 

Таким чином, Волчанськоє городище є складний багатоступінчатий оборонний комплекс, створений з метою захисту численного населення ремісничий-сільськогосподарської округи під час військової загрози . 

Оборонний, а не жилою, характер городища підтверджується не тільки відсутністю культурного шару на його центральному дворі, але і в просторі між рубежами захисту. Крім того, на південній ділянці городища, між середнім і зовнішнім валами (розкопка № 4) досліджено 9 господарських споруд завглибшки 2 м і більш і площею до 16 м2 кожне [Колода В.В., 1994.-С.с.6-9.-Табл.Х-ХХІІІ]. У переважній більшості знахідки в них відсутні. Швидше за все , вони були створені для зберігання продуктових запасів, що призначалися захисникам городища. 

Культурно-хронологічна інтерпретація пам'ятника не викликає сумніву в його приналежності до салтово-маяцької культури. Про це свідчить ряд фактів. В околицях городища не виявлено жодного поселення раннього залізного століття , коли могли б бути побудовані аналогічні зміцнення по системі "рів-вал". Археологічний комплекс на східній околиці р. Волчанська (городище і 4 села) дає лише знахідки, що відносяться до лісостепового варіанту культури СВАТАННЯ. У всіх розкопках на самому городищі і в забутовці міжпанцирного простору, в прилеглій до кріпосної стіни зоні виявлені лише фрагменти салтовської і ранньосередньовічної амфорної кераміки середини VIII - середини Х вв. При будівництві ліній зміцнень широко використовувався рваний камінь, щебінь і крейдяна крихта, що простежується на більшості салтовських городищ [Афанасьев Г.Е.,1987.-С.91-118]. 

Спостереження, проведені під час розкопок дають деякі відомості про динаміку створення городища. Найбільш могутньою і завершеною представляється північна ділянка оборонної системи: високий підлоговий і великий вали, найміцніша ділянка кріпосної стіни з пристінними прибудовами свідчать про те, що цьому напряму приділялася найбільша увага Фортифікаторів. Залишки південної стіни досліджені в розкопці № 1 (Рис.1), говорять про її конструктивну слабкість, незавершеність будівництва. Тут практично відсутні кам'яні панцирі, не зустрічаються тесані кам'яні блоки. Судячи по наявних даних, ця ділянка стіни знаходилася або у стадії будівництва, або був двома лінією плетеної огорожі з безсистемною забутовкою [Колода В.В., 1994.-С.4-6; 1995.-С.2-3]. Наявність залишків культурного шару і господарських ям на кар'єрних останцях південного схилу говорить про те, що з цього боку до городища примикала житлова зона [Колода В.В., 1994.-С.14-15; 1995.-С.9]. 

Вищевикладене дозволяє висловити припущення про поетапне будівництво городища. На початковому етапі жителями навколишніх сіл були створені системи "рів-вал", що стали згодом зовнішніми лініями оборони. У східній частині північних валів були залишені отвори що служили для в'їзду на територію городища. Відповідно були зроблені і перемички в ровах (Рис.1), потім приступили до будівництва фортеці , яка повинна була стати стрижнем всієї системи оборони. Першочерговим завданнямзадачею був захист найбільш небезпечної підлогової ділянки. Тому кріпосна стіна в північній частині була найбільш могутньою і, судячи по її останках, мала найбільш завершений характер . Східна і західна ділянки цієї стіни декілька тонше. Вони, судячи по роботах на західній ділянці, мали лише один кам'яний панцир. Можливо, планувалося створення другого (зовнішнього). Південна ділянка стіни цитаделі залишилася недобудованою. Така картина побічно свідчить про те, що споруда фортеці відноситься до останнього етапу існування комплексу, приблизно до кінця IX - середині Х в. Роботи виявилися незавершеними у зв'язку із зміною загальній етно-політичній ситуації в регіоні, що пов'язане з вторгненням печенігів в степу Південно-східної Європи і активізацією політики антихазара східних слов'ян. 

Додатковим свідоцтвом пізнього існування пам'ятника служить знахідка захисного протикінного чотирьохпроменевого залізного щипа, який знайдений в одній з господарських ям [Колода В.В., 1994.-С.14-15]. 

У літературі не раз піднімалося питання про класифікацію салтовських городищ і витоки кріпосного будівництва. Найбільш грунтовна типологія укріплених поселень запропонована Г.Е.Афанасьевым [1987.-С.89-128]. Проте , Волчанськоє городище не вписується повністю в запропоновану схему. Отриманіодержані матеріали дозволяють віднести його по ряду ознак відразу до двох типів. Використання рельєфу місцевості, наявність двох панцирів стіни із забутовкої - є ознаками третього типу ; а використання кам'яних блоків пов'язує його з четвертим типом. 

На прикладі розкопок одного, навіть цікавого, пам'ятника важко внести що-небудь нове в полеміку про витоки будівельної техніки салтовських городищ [Афанасьев Г.Е.,1987.-С.128-138; Флеров В.С., 1994.-С.116-118]. З свого боку відмітимо , що отримані матеріали свідчу про безперечний звя’зок будівельних прийомів населення Волчанського городища і районів Прікубанья (Хумарінськая фортеця ) і Дагестану (Некрасовськоє і Шовкове городища). Схожість спостерігається в широкому використанні рваного каменя, в застосуванні двохпанцирній техніці зведення стін, в характері забутовки, і в техніки чергування шарів з різного будівельного матеріалу, а також максимальному облікуурахуванні захисних властивостей рельєфу [Афанасьев Г.Е., 1987.-С.130; Биджиев Х.Х., 1983.-С.16-35; Магомедов М.Г., 1983.-С142-144]. Ці дані ще раз підтверджують тісні етнокультурні контакти населення салтовською лісостепу і племен Північного Кавказу и служить вказівкою для пошуку можливого коріння салтовського оборонної архітектури. 




Література



Афанасьев Г.Е. Население лесостепной зоны бассейна Среднего Дона в VIII - Х вв.//Археологические открытия на новостройках.- 1987. Вып.№ 2.

Бабенко В.А. Волчанское городище. //СХИФО.-1905.-T.16.

Бабенко В.A. Общий обзор археологических исследований памятников салтовской культуры на юге СССР (1897-1947).1947.-Часть 1,-Архив ИА HAH Украины.- № 525.

Багалей Д.И. Объяснительный текст к археологической карте Харьковской губернии.//Труды ХІІ AC.-1905.-T.1.-С.1-92.

Биджиев Х.Х. Хумаринское городище. Черкесск, 1983.

Евстропов Н.Т. Городище и селища возле г.Волчанска.//CA.-1958.№ 4.- С.204-207.

Колода В.В. Отчет об археологических исследованиях средневековой экспедиции Харьковского госпедуниверситета в г.Волчанске в 1994г.-Архив ИА НАН Украины.

Колода В.В. Отчет об археологических исследованиях средневековой экспедиции Харьковского госпедуниверситета в г.Волчанске в 1995г.-Архив ИА НАН Украины.

Колода В.В. Оборонительные укрепления Волчанского городища.// Материалы международной научной конференции, посвященной 600-летию спасению Руси от Тамерлана и 125-летию co дня рождения И.А.Бунина-Елец.1995.-С.38-40.

Колода В.В. Ранньосередньовічні дослідження бiля Boвчaнcькa /попередне пoвiдoмлeння.// Міжнародна археологічна конференція.-Київ, I996.-С.I95-196.

Костюченко И.П. Отчет о разведочных раскопках в окрестностях г.Волчанска Харьковской области в 1951 году.//Архив ИА НАН Украины.- № 1956/16.

Ляпушкин И.И. Днепровское лесостепное Левобережье в эпоху железа.// МИА.-1961.-№ 104.

Магомедов М.Г. Образование хазарского каганата. М., 1983.

Плетнева С.А. От кочевий к городам.// МИА.-1967.-№ 142.

Флеров В.С. Верхне-Ольшанское городище и проблема методики раскопок белокаменных крепостей салтово-маяцкой культуры.//Историко-культурное наследие. Памятники археологии центральной России: охранное изучение и музеефикация. -Материалы научной конференции.-Рязань, 1994.С.116-118.

Шрамко Б.А., Михеев В.К. До питания про виробництво заліза у болгаро-аланських племен салтівської кyльтypи.//BXУ.-1969.-№ 35.-Серія "Історія".-Вип.3.-С.74-81.