Уявлення про людину і структуру світу у буддизмі

Реферат на тему:

Уявлення про людину і структуру світу у буддизмі


Буддизм



У VI в. до н.е. у брахманісткій Індії з'явилися дивні люди. Випливаючи навчанню своєї релігії, вони ходили без одягу і тому називалися дигамбари (одягнені повітрям). Інша частина послідовників цього плину — светамбари (одягнені у світле) надягали на себе найпростіший білий одяг. Спосіб життя цих людей був теж дуже дивний: йдучи по землі, вони уважно дивилися під ноги, щоб не нанести каліцтво (не дай Боже, роздавити!) якій-небудь комашці, а воду пили через спеціальне ситечко, щоб жодне сама дрібна жива істота не виявилася ненавмисно проковтнутим. Займатися землеробством ці люди, природно, не могли: це заняття порушувало права живих істот, що живуть на землі і під землею. Харчувалися вони винятково рослинною їжею, добутої в дикої природи. Старі, коли почували наближення смерті, скидали із себе одяг і переставали їсти. Добровільна голодна смерть була дуже похвальним діянням. Ці люди дотримували п'ять «святих обітниць» — не кривдити, не говорити неправди, нічого не брати чужого без дозволу, зберігати цнотливість і подружню вірність, вправлятися в зреченні від усього мирських. Одним словом, вони були крайніми аскетами.

Ці люди були названі джайністами — по імені пророка Джайна (Джина) (переможець). Власне кажучи, це було не ім'я, а прізвисько, дане реальному історичному обличчю Вардаману Махавире, що жило близько 600 р. до н.е. Вардаман був сином дрібного князька в країні Магада і належав, таким чином, до варни кшатриїв. Він жив звичайним світським життям, але після смерті батьків залишив будинок, дружину і став мандрувати, ведучи життя аскета. Близько 30 років він учив, проповідував в околишніх країнах, придбав безліч послідовників, був визнаний святим і вмер у 72 року від роду, уморивши себе голодом. Згодом джайністи стали вважати, що Махавіра був лише останнім з числа багатьох (24) джинів, що жили з часів глибокої стародавності.

Джайністи заснували свою церковну організацію, вони стали будувати храми, створювати монастирі, де життя текло по самих крайніх законах аскетизму. Вони розробили свій культ зі святами, урочистими процесіями, приношеннями квітів і палінням фіміаму. Говорять, що прихильники цієї секти є і зараз, хоча від багатьох крайностей своєї віри вони відмовилися.

Так що ж це за явище — джайнізм? Чому він виник? Безсумнівно, для такого навчання в Індії була теоретична база. Це в першу чергу плину санкхья і йога в брахманійській філософії упанішад. Ви помнете, що ці навчання (особливо санкхья) дуже реалістично дивилися на світ, і їхній можна вважати навіть якоюсь мірою атеїстичними. Санкхья і йога призивали людей до самовдосконалення, до виходу з порочного кола пристрастей і бажань, до розчинення людини в природі. Але в системі брахманізму було одне слабке місце, що могло не подобатися багатьом, — кастова система. Багато хто могли бути нею незадоволені, але більше усього вона, мабуть, не подобалася кшатріям — князям, правителям, воїнам. Шлях до порятунку у цьому житті був для них закритий. Тому саме в середовищі кшатриев стали з'являтися пророки, подібні Джайні. Вони намагалися створити нову релігію, що зробила би людей рівними на шляху до вищих ступенів духовності, до порятунку, до богів.

Джайнізм не став такий релігією: видимо, цьому перешкодив її вкрай аскетичний характер, але пошук продовжувався, і в тім же VI в. до н.е. народилася нова релігія — буддизм, що став самої ранній за часом появи світовою релігією, що має нині близько 700 млн. послідовників.

VI в. до н.е. був століттям виникнення відразу декількох релігійно-філософських систем (джайнізм, зороастризм, конфуціанство, даосизм). Це, мабуть, не випадково. В історії людства є виразні рубежі, зв'язані з глобальним ламанням людської свідомості. Один з таких рубежів — початок нової ери — ери християнства, а ще більш ранній рубіж — середина I тис. до н.е., коли люди почали іти від міфологічної свідомості, властивого напівпервісному стану, «дитинству людства». Власне тільки тоді і з'явилися релігії в повному змісті цього слова. Вони стали містити в собі визначені догмати (незмінні вічні істини, прийняті на віру), філософію, найважливішою частиною якої було моральне навчання. Людина зробила черговий крок в усвідомленні себе, що оточує світу, співвідніс себе з вічністю, висунув свої ідеали і моральні орієнтири.



Бог і устрій світу в буддизмі



Буддисьтка філософія оперує поняттями дивовижно величезного, безмежного, нескінченного світу, що знаходиться в постійному стані виникнення і зникнення. На цій сцені і розігрується драма життя. Багато чого в цьому навчанні бере початок від ведично-брахманістських представлень. Будда як індус всотав у себе усю філософську мудрість попередніх епох.

У світу немає ні початку, ні кінця, отже, немає місця богу-творцю й акту утвору. Про бога в буддизмі немає і мови, йому просто немає місця в цій системі. Під богом буддисти розуміють деякий абсолют, універсальний початок, абстракцію, порожнечу. При цьому небо і земля, по буддизму, населені численними богами з пантеону Вед, брахманізму, індуїзму. Будда — не бог. Він лише зроблена людина, велика гуру, що вказує іншим людям шлях до досконалості. Він також і не рятівник людей. Тому варто чітко відрізняти філософію буддизму від філософії християнства. При зовнішній подібності багатьох елементів ці два світогляди спрямовані абсолютно в протилежні сторони. Багато хто вважають буддизм атеїстичною релігією, для такої точки зору є чимало основ. По всіх перерахованих ознаках не можна вважати буддизм монотеїстичною релігією.

Відповідно до буддизму, світ не є єдиним — він складається з безлічі самостійних світів і просторів, що живуть, що зароджуються і вмирають незалежно друг від друга. У величезному океані «безпочаткового стану» періодично виникають імпульсу-хвилі, що породжують фізичні (матеріальні) і психічні об'єкти. Як вважають деякі дослідники, боги в буддизмі являють собою не стільки міфологічних істот, скільки «згустки», концентрацію психічної енергії, що виникає в тих чи інших крапках простору.

Земля, по буддизму, — це циліндричний диск, у центрі якого піднімається гора, оточена морями і концентричними колами гірських ланцюгів. Ззовні цих ланцюгів знаходиться море, доступне поглядам людей, на ньому лежать чотири острови. Індія — трикутний острів. Його серединний пункт — дерево, під яким Будда ввійшов у стан нірвани. Земля тримається в порожньому просторі. Під землею знаходяться страшні пекельні печери, у яких мучаться, мучаться, кип'ятяться і присмажуються їхні мешканці. Над землею знаходиться шість небес, на яких живуть боги (Девалока). Чим вище, тим менше в цих небесах матерії, духовне життя. Ще вище — 20 небес Брахми (Брахмалока). Останні чотири з них — те місце, де існує тільки одна безтілесна і нематеріальна нірвана. Усе це разом складає Всесвіт, але таких уселених, відповідно до навчання буддизму, існує нескінченно багато.

Світ являє собою як би піраміду, що складається з декількох ступіней. На нижчій ступіні знаходяться пекельні істоти. Вони постійно перебувають у стані всепоглинаючої пристрасті, їхнє життя просто жахливе, тому що задовольнити свої пристрасті вони не можуть. Вище живуть усі ті, чий дух керується інстинктами: це тварини, птаха, риби, комахи. Ще вище — парфуми з величезними животами, але вузькими ковтками, що не можуть насититися і напитися. Потім йдуть демони-руйнівники. На п'ятому рівні живуть люди (як ви бачите, у середній частині системи). Люди мають волю і розумом, з'єднують у собі духовний божественний початок і пекельне — плотське, вище людей йдуть уже тільки міфічні істоти і боги. Вони теж розділені на п'ять чи шість рівнів — вищих і нижчих, у міру сходження на більш високий рівень вони стають усі ближче і ближче до вищої стадії — космічному тілу Будди. Вмираючи в одному рівні (стані), істота може відродитися як у більш високому, так і в більш низькому. Це залежить від карми (букв, діяння, учинок, обов'язок, доля). Будь-яка навмисна дія людини створює його карму. Істота, що володіє волею, розумом і поняттям про моральність, може в такий спосіб впливати на свою карму. Ланцюжок нескінченних перероджень називається сансарою (блукання, перехід, круговорот). Якщо ви потрапили в нижній рівень пекельних істот, то не розбудовуйтеся: ваше перебування тут не вічне. Чим нижче рівень, тим коротше термін перебування в цьому рівні. Зате ваше перебування в найвищих рівнях (якщо ваша карма дозволить вам їх досягти) буде дуже тривалим, аж до вічного (вища ступінь). Відтіля до людей приходять Будди, місія яких — указувати людям шлях до вічного блаженства.

Смерть, з погляду буддизму, — розпадання на частки дхарми, як матеріальні, фізичні, так і психічні, котрі збираються знову в нових сполученнях, утворити нові об'єкти. Буддизм не робить у цьому змісті розходження між фізичним і психічним початком.

Сансара — це вічний круговорот світобудови, нескінченний ланцюг перероджень. Звичайно він представляється в буддійському навчанні потоком, замутненим пристрастями, бажаннями, злістю. Будда вказав шлях, випливаючи якому можна вирватися з кола сансаричного буття і знайти блаженство. У такий спосіб етичне навчання буддизму стуляється з його навчанням про пристрій і функціонування світобудови.



Громада і початок культу в буддизмі



Після смерті Будди в нього не залишилося спадкоємця. По всій Індії і за її межами стали виникати громади буддистів — сангхи. Вступ у них не було обставлено у виді особливої чи церемонії священнодійства. Кілька років бажаючий був учнем, після чого збори громади задавало йому ще ряд питань про життя Будди і про його власне положення (чине хворий він, не чи боржник, не чи раб і т.д.). Одержавши задовольняючі їхні відповіді, члени громади приймали новачка. З громади можна було легко вийти, і це не спричиняло ніяких неприємних наслідків. Хоча ці громади часто іменують у літературі монастирями, називати їхній так, так само як і їхніх членів (биккху) ченцями, не зовсім точно.

Бритоголові члени громад вдягалися в жовті одяги (нижня і верхня ряси), кожний з них мав, за прикладом Будди, бритву, голку, чашку для милостинь, ситечко для питва води. У ченця були чіткі — намисто з зерен у кількості, кратному 108, Різні види чіткий укладали в собі різну символіку (чорні, білі, з пензликом, навершенням і т.д.). Жили ченці не тільки в монастирях, але і серед людей, мандруючи і збираючи милостиню. Просити і брати їжу самостійно чернець не міг. Існує багато переказів про буддійського ченця, що умер від голоду поруч з їжею, очікуючи, що хто-небудь покладе її в його чашку. Ніяка праця, крім духовних вправ, не дозволявся ченцю. Жінки-черниці існували, але жили окремими громадами і зобов'язані були робити велика повага ченцям-чоловікам.

Вважалося, що кожен подаючий їжу ченцю мирянин ставав його мирським братом. Але миряни в буддизмі ніякої церковної громади (подібно християнству, чи ісламу іудаїзму) не складали і не складають.

Ніяких початків культу і богослужінь у ранньому буддизмі не було. Виключення складали збори ченців, на яких ті каялися в зроблених гріхах. Багато свят і пам'ятні дати були узяті з більш ранніх індійських традицій. Не було спочатку і власних буддійських святинь, храмів. Згодом святими місцями стали вважатися міста, де жив і проповідував Будда, дерево, біля якого він ввійшов у нірвану. Особливе значення стало придаватися тілесним залишкам Будди (зуб, волос, слід, тінь, його чашка для милостині і т.д.), тіло якого, як ви вже знаєте, було спалено. Для цих святинь будувалися каплиці — ступи (букв, вершина), обов'язково круглі чи квадратні. Ступа розглядається в буддизмі як модель Вселенної. Спочатку зображень Будди не було, але згодом з'явилися його малюнки, що зображують, і скульптури. Він представлявся сидячим на лотосі зі спокійним і зосередженим вираженням обличчя. Як дарунки і приношень часто використовувалися квіти і пахощі. Здавалося, що навчання Будди виключає розвитий культ і божественне поклоніння, але згодом і в буддизмі з'явилися ці елементи.



Виникнення ісламу. Пророк Мухаммед



Іслам — наймолодша зі світових релігій. Вона виникла в VII в. н.е. на Аравійському півострові.

Аравія — зона пустель, невеликих квітучих оазисів, невисоких гір. Її берега омиваються морями, а вузькі прибережні смуги найбільш сприятливі для життя. Здавна ця земля була населена різними семітськими племенами — предками арабів. Саме звідси, як вважає більшість учених, вийшли племена древніх євреїв, що заселили пізніше Палестину. Головне заняття місцевих жителів — скотарство (верблюди, коні, вівці). Невеликі розрізнені племена кочували по величезному малонаселеному просторі. Через Аравію проходили важливі торгові шляхи стародавності. По їхньому ході виникали великі торгово-ремісничі міста, одним із яких була Мекка (недалеко від узбережжя Червоного моря в центрі оазису). Зверніть увагу на близькість Аравійського півострова до головних релігійно-культурних центрів того часу, зокрема до Палестини!

У релігійному відношенні жителі Аравії були неоднорідні. На Півночі півострова великий вплив мала християнство в його монофізитського різновиду (див. тему VII). В Аравію перемістилися багато хто з тих, хто був не згодний з ортодоксальною християнською церквою у Візантії. Південніше чимале поширення мав іудаїзм. Нова релігія, що виникла тут пізніше, тісно зв'язана з іудейними і християнськими традиціями, вона прийняла від цих релігій дуже багато елементів (цим порозумівається, зокрема, подібність в іменах пророків: Ибрахим — Авраам, Исхак — Ісаак, Муса — Мойсей, Іса — Ісус і ін.). Але саме головне, що було успадковано мусульманами від іудеїв і християн, — це традиція єдинобожжя. Більш того, мусульмани навіть обвинувачували християн за багатобожжя, посилаючись на те, що Христос, по їхньому навчанню, — Син Божий, а Бог, з їхнього погляду, єдиний. Незважаючи на це, наступність і зв'язок мусульманства з іудаїзмом і християнством очевидна. Цей зв'язок відбитий у переказах. Араби вважають, що вони і євреї (як родинні семітські племена) ведуть своє походження від того самого праотця — Авраама (в арабів Ібрахіма), але від різних його синів: араби — від Ісмаїла, а євреї — від Ісаака. По переказі, мати Ісмаїла — наложниця Агарь була вигнана з будинку Авраама на настійну вимогу його дружини Сари 1, після чого і потрапила в Аравію, де ледь не вмерла разом з дитиною від спраги в пустелі. Ісмаїл, що лежав на землі між двома пагорбами (нині священні пагорби Сафа і Марва), ударив ніжкою і породив священне джерело Земзем.

Центр і південь півострова, де аравійські племена жили найбільш замкнутим життям, був язичеським. Кожне плем'я мало свій культ, свої святині, однак під впливом навчання про єдиний Бога тут стали складатися загальні для всіх предків арабів релігійні представлення. Єдина релігія була потрібна для запобігання племінних конфліктів, для посилення контактів і зв'язків між племенами. Ядром, навколо якого став складатися загальний культ, було сильне плем'я курейшитів, у землях яких лежала Мекка. Саме в цьому місті знаходилася сама шановна святиня: у стіну святилища, що має форму куба (куб по-арабски Кааба), був умонтований Чорний камінь, як припускають — метеорит. Ця святиня в майбутньому стала однієї з головних в ісламі. Чорний камінь символізував Бога-творця, Бога-заступника — Аллаха (від ар. алілах — божество). Цей Бог не був у той час в арабів єдиним — він стояв на чолі великого пантеону племінних богів. Поступово Мекка стає релігійним центром всіх арабів, тут улаштовуються великі культові дійства (семиразовий обхід і поклоніння Чорному каменю, питво святої води з джерела Земзем і т.д.).

Відповідно до більш пізньої мусульманської традиції, храм Кааба — проекція Небесного Трону Аллаха на землю. Він був зведений ще першочоловіком Адамом, але загинув під час всесвітнього потопу. Храм відновив подорослішавший Ісмаїл, що повернувся в ці землі разом з батьком Авраамом. Камінь Кааби почорнів від поцілунків грішників, але після Страшного суду знову стане білим, яким і був раніше.

Як це звичайно буває, поява пророка нової віри зустріли з недовірою і навіть вороже. Засновник ісламу народився близько 570 р. до н.е. у Мецці і належав до племені корейшитів. Його батько вмер до народження сина, мати була хвороблива і також незабаром умерла. Мухаммад виховувався дядьком Абуталібом. Жив він бідно і був змушений заробляти пастухуванням і охороною торгових караванів. Але доля посміхнулася йому: він познайомився з дуже багатою вдовою купця Хадіджі, після двох заміж самостійно ведуча торгова справа. Ця розумна і заповзятлива жінка просто найняла Мухаммада, а незабаром запропонувала йому женитися на ній. Батько Хадіджі дуже заперечував (наречена була старше нареченого на 15 років), але шлюб був укладений. Саме дружина першої повірила в особливу місію Мухаммада після першого явища ангела і зробила йому моральну підтримку. Любов і вдячність чоловіка була настільки велика, що він, усупереч традиціям, до смерті Хадіджі не брав собі інших дружин. Її образ в ісламі — образ ідеальної дружини-мусульманки.

Як ви вже знаєте, 40-літньому Махаммаду з'явився ангел Джибраїл (Гаврило), що відкрив йому дивну здатність говорити віршами від імені Аллаха. З цих віршів поступово за багато років і склався Коран.

Пророцтва Мухаммада не викликали захвата в його одноплемінників і навіть родичів. На нього обрушилися й особисті лиха: умер дядько-вихователь, дружина Хадіджа, таким чином, його більше нічого не тримало серед одноплемінників. Гоніння на пророка і весь його рід змусили Мухаммада зробити втеча (хиджру букв, виселення) з Мекки в сусіднє місто Медину (Ясриб). Медінці підтримали Мухаммада тому, що в цьому місті було більше прихильників нової віри, а також, певною мірою, «у спис» місту-конкуренту — Мецці. Хіджра відбулася в 622 р., що став у мусульманстві крапкою відліку нової ери. По мусульманському календарі в році 354 дня, а рахунок часу ведеться по місячному циклі (скрізь в ісламському світі, крім Ірану)1.

Незадовго до хіджрі Мухаммад зробив таємничу і чарівну подорож на крилатому коні з людським обличчям, побувавши в Єрусалимі, Вифлеємі і Хеброні. Пророк зустрічався там з Авраамом, Мойсеєм і Ісусом Христом, що остаточно переконало його в боговибраності. Після спільної молитви з пророками (якої керував Мухаммад) йому було запропоновано три судини: з водою, молоком і вином. Мухаммад обрав молоко, що символізувало вірний шлях, яким підуть його послідовники. Вино з тих пір стало заборонним для мусульман. По одному з переказів Мухаммад зійшов на «сімох небес» по сходам, що спустилися до нього, і познайомився з пристроєм раю і пекла. Усе це складна подорож відбувалася як би поза часом: з перекинутого Мухаммадом перед відправленням глечика до його повернення не устигло витекти ні краплі води.

Зібравши своїх прихильників з Медини (число яких швидко виросло), пророк розбив військо Мекки, але згодом війна прийняла затяжний характер. Під час цієї війни відбулася дуже важлива подія — Мухаммад цілком розірвав відносини з іудеями. Спочатку він намагався залучити їх на свою сторону у війні з непокірливою Меккою, але іудеї фактично відмовили йому в підтримці, більш того, племена, що сповідали іудаїзм, виявилися в стані ворогів Мухаммада.

У 630 р. Мухаммад повертається в Мекку переможцем. Місто стає центром ісламу, а мусульманство — релігією всіх арабів. Саме в цей час і зародилася ідея війни мусульман із усіма невірними. Погроза «ісламізації» дійшла до самої Візантії. Починалася ера арабських завоювань, що прийняли форму релігійної війни — джихада (зусилля), чи газавату (так були названі походи Мухаммада проти Мекки). Про сутність джихада в Корані маються неоднозначні висловлення. Джихад у стародавності дійсно вважався важливим і священним обов'язком мусульман, однак трактування його різні. В ісламі існує точка зору, що священна війна стає обов'язком тільки тоді, коли на громаду мусульман хто-небудь нападає. У стані супротивника в будь-яких випадках заборонено убивати жінок і неповнолітніх, а дорослих чоловіків покладено перетворювати у військовополонених. Останніх можна чи убити перетворити в рабів (полонених, що прийняли іслам, убивати не можна). Така оборонна доктрина джихада найбільш характерна для більшості ідеологів ісламу в наші дні. Існує і взагалі інше алегоричне тлумачення джихада як духовної боротьби людини із самим собою, власним гріхом.

Не встигнувши, мабуть, віддати останні вказівки про долю об'єднаної в результаті релігійних воєн Аравії і про свого спадкоємця, пророк Мухаммад вмер у 632 р. Перед смертю він знаходився на вершині могутності, з'єднуючи в собі єдиного вождя, правителя і духовного лідера всіх арабів. Мухаммад — безперечно історична особистість і, незалежно від того, вірити в його боговибраність чи ні, не можна не визнати, що він входить у невеликий крутий історичних діячів, глобальним образом, що втрутилися в хід історії. Майже не виникає сумнівів також і в тім, що Коран — результат своєрідного пророчого осяяння і дійсно був написаний як деякий неусвідомлений утвір.



Поширення ісламу. Коран



Іслам, зародивши як релігію арабів, швидко перетворився у світову релігію. Відбулося це головним чином за допомогою джихада. Нова релігія затверджувалася силою і зброєю. Після смерті Мухаммада в Аравії правили так називані халіфи (букв, заступники Мухаммада і самого Аллаха) — жорстокі завойовники. Першим з них був Абу-Бакр, що зміцнив свою владу в Аравії і зробив перші завоювання за межами халіфату (держави, очолюваного халіфами). Але правил він всього два роки (632—634). При ньому почалася робота із систематизації віршованих виречень Мухаммада з метою зведення їх у єдину книгу (Коран). Ще більш нещадним завойовником був другий халіф — Омар, що улаштував погроми в захоплених їм центрах древньої культури — Олександрії і Єрусалимі. Святі місця християн, а також руїни зруйнованої до того римлянами святині древніх євреїв — Храму Соломона надовго виявилися в руках мусульман (хрестові походи XI—XIII ст. відбувалися, як ви пам'ятаєте, під гаслом звільнення Святих місць з рук «невірних», тобто мусульман у розумінні християн). В володіння халіфату ввійшли Єгипет, Сирія, Ірак і інші території. З тих пір гнітюче населення цих країн — араби, носії ісламу. У більш пізніше час, користаючись слабістю Візантії і Персії, мусульмани поширили свій вплив на Середню Азію, частину Закавказзя (Азербайджан, невелику частину Грузії — Аджарію), пізніше — на окремі народи Північного Кавказу, на частину Індії (витиснувши з цієї країни буддизм). Через завоювання турків іслам поширився на території полеглої в 1453 р. Візантії і дійшов до Європи (іслам прийняли після турецького завоювання окремі слов'янські народи Балканського півострова). 

Після убивства власним рабом у 644 р. Омара третім халіфом став старий зять Мухаммада — Усман. При ньому були довершені робота зі складання Корана і зроблені його 4 рукописних списки, головний з який залишився в Медині. Орфографія, структура і правила читання Корана ще довго допрацьовувалися. Остаточно вони були канонізовані в каїрському виданні на початку XX ст.

Важливо знати, що Коран являється священною книгою тільки в арабській мові, а всі переклади цієї книги, у тому числі і на російській мові, — лише текст для інформації про її зміст. Коран поділяється, на так називані сури (букв, найважливіше). Сур у Корані 114, є довгі і зовсім короткі. Сури розташовані не по змісту, а по довжині; спочатку — самі довгі, наприкінці - короткі (від 286 до 3 віршів). За винятком короткої першої сури вони розташовані в зворотному порядку: ранні — наприкінці, пізні — спочатку. Тому що на писана ця книга стихійно, без визначеного плану, то читати її людині непосвяченому дуже важкий Виклад уривчасто, хаотично і багатопланово. Не дивлячись на це, Коран визнаний не тільки релігійним, але і видатним філософським і літературно-художнім пам'ятником стародавності. Якщо вам коли або приходилося бачити мечеть (мусульманський храм), то ви, напевно, звернули увагу на те, що вона зверху донизу покрита складним орнаментом. Це не що інше, як арабський текст Корана. В ісламі не прийнято зображувати людей і тварин, а храми (мечеті) прикрашаються тільки орнаментом — каліграфічним текс тім. Не випадково деякі вчені-релігієзнавці говорять про те, що в центрі ісламу стоїть слово, причому непросте слово, а слово, сказане пророком Мухаммедом арабською мовою.