Роман Вільяма Голдінга "Володар мух" як літературна притча

Міністерство освіти та науки України

Херсонський державний педагогічний університет









                                                             Кафедра зарубіжної літератури







РЕФЕРАТ НА ТЕМУ





“Роман Вільяма Голдінга “Володар мух”

як литературна притча.























Виконавець:

 магістрант заочної форми навчання

 факультету іноземної філології 

Аркуша О.В.























Херсон-2003




План

Притчовий характер прози В.Голдінга.

Роман “Володар мух” у контексті творчості В.Голдінга.

3. Система персонажів роману.












1. Притчовий характер прози В.Голдінга.



Один із найяскравіших та самобутніх англійських прозаїків ХХ ст Вільям Голдінг за життясприймався як класик. Як зазначає С.Павличко, “проза Голдінга належить до того напряму сучасної західної літератури, яка змальовує не людські характери, а узагальнені ідеї, алегорично втілені в ситуаціях та образах. Універсальності голдіновських героїв кореспондують і максимально розмиті контури історичного часу і простору. Та все ж у непрямій формі письменник торкнувся найважливіших соціальних проблем нашої епохи, котру не сприйняв і прийняв як епоху негуманну, небезпечну, апокаліптичну”.

Свої романи В.Голдінг називав притчами. У сучасному літературознавстві під притчею розуміють в першу чергу засіб вираження морально-філософських роздумів письменника, які часто бувають протилежними до загальноприйнятих суспільних уявлень. Для притчі головне не змалювання, а вираження смислу. В її основі покладено принцип параболи: оповідь ніби віддаляється від конкретного часопростору, рухається по кривій, повертається назад, висвітлюючи у філософсько-естетичному аспекті явище художнього осмислення. У лекції “Притча”, прочитаній у 1926 році у Каліфорнійському університеті, В.Голдінг подав своє бачення основних завдань письменника: “Він не може вигадати історії, в якій би не було повчання людям. Ускладнюючи на свій лад свої знаки, він досягає не глибини на багатьох рівнях, а того, що й очікується від знаків – послідовної значущості. Отже, за природою свого ремесла автор притчі дидактичний і прагне дати моральний урок. Люди не дуже люблять моральні уроки. Пігулка має бути підсолодженою, має бути дотепною чи розважальною, чи в якийсь спосіб захоплюючою. Крім того, мораліст мусить бути недосяжним для своєї жертви, коли на неї падає весь тягар уроку. Адже мораліст робить припущення, котре важко вибачити, а саме, - ніби він знає більше від свого читача.”

Перший роман В.Голдінга “Володар мух” (1954) приніс йому визнання і славу. Власне за цей твір В.Голдінгу 1983 році отримав Нобелівську премію. Після того, як критики стали відзначати антиутопічний характер роману, письменник не без іронії згадував: “Я почувався наче той пан, котрий відкрив, що ціле життя говорив прозою. Я був, як виявилося,...антиутопістом. спочатку далекий пейзаж був порожнистим, тоді, звичайно, виник Платон. У полі зору з’явився Томас Мор... Раптом у ноновому світлі заблищали імена – Батлер, Свіфт, Вольтер, Дефо, Шоу, Уеллс, Хакслі, Орвелл...” Будучи за своєю природою моралістом, В.Голдінг протиставляє свої романи антиутопіям і прагне “створити людську мораль, людську істоту, яка не здатна вбивати собі подібних, експлуатувати чи грабувати. Тоді ніхто не матиме потреби писати утопії, сатири чи антиутопії, оскільки ми самі станемо мешканцями утопії”.

Таким чином, В.Голдінг як письменник мораліст ставить на перший план проблему недосконалості людської природи, зумисне оголюючи її беззахистність перед злом,і тим самим робить спробу переконати читача у можливості попередження глобальних помилок.



Роман “Володар мух” у контексті творчості В.Голдінга.

Як відомо, “Володар мух” напочатку писався В.Голдінгом як пародія на роман Р.Баллантайна “Кораловий острів”, у якому йшлося про англійських хлллопчаків, що потерпіли аварію на пароплаві і таким чином опинилися на безлюдному острові. Згуртованість, дружба допомогли цим дітям подолати всі перешкоди, що стояли у них на шляху, і перемогти зле начало, втілене в образах піратів та людожерів. Подія перейшла в полеміку, що в результаті дало життя новому, самостійному художньому творові, який (за Голдінгом) “до чтива для хлопчаків не мав ніякого відношення” Письменник зауважив: “Острів Баллантайна був островом дев’ятнадцятого століття, населений англійськими хлопчиками; мій – мав бути островом двадцятого століття, населений англійськими хлопчиками. Я можу сказати тут, в Америці те, що мені б не хотілося говорити вдома; що я засуджую і не люблю вади моєї країни саме тому, що я так пишаюся багатьма її чеснотами. Один з наших недоліків – віра в те, що зло лежить десь в іншому місці і притаманне іншій націі. Я знаю чому так сталося в Німеччені. Я знаю, це могло трапитись в будь-якій іншій країні. Воно могло трапитись тут.”

Отже, В.Голдінг з точністю до навпаки відтворює колізії роману дикунів. “Дивіться, дивіться, дивіться – ось яка вона, якою я її бачу, природа найнебезпечнішої з усіх тварин – людини,” – зазначив автор.

Здоровий глузд виявився неспроможним урятувати хлопців від озвіріння.

В.Голдінг спростовує загальноприйняту ідею раціоналізму та організованості британців, адже національна приналежність не може визначатипереваги доброго чи злого начала в людині.

На думку англійського письменника, зло сидить всередені кожної особистості і штовхає на страшні, іноді абсурдні вчинки. Звичайно, воно стримується суспільними нормами моралі, але за умов відсутності контролю в людині виявляються інстинктивні сили, що можуть призвести до до трагічних наслідків. “В людині більше зла, ніж можна пояснити одним тільки тиском соціальних механізмів,” – робить висновок В.Голдінг, і такий скептицизм автора насамперед є первинною дисгармонією людського єства. У “Володарі мух” природа людини зображається як результат роз’єднаності основних її іпостасей: тваринного начала, раціоналізму, ірраціоналізму та моралі. Цей трагічний конфлікт і був покладений в основу системи алегоричних персонажів.



3. Система персонажів роману.

Темне людське начало у романі представлено образом Джека, котрий з’являється з імли в оточенні групи хлопчиків-хористів, одягнутих у чорний “ексцентричний одяг”. Джек є атиподом Ральфа. Серед усіх він виділявся “уніформованою вищістю і нецеремонноювладністю у голосі” З лиця його “дивилися ясно-голубі очі”, і “від розчарування в них готова була спалахнути ...злість” на перших зборах він висунув свою кандидатуру на роль ватажка, однак зазнав поразки, - за нього “покірно і понуро підвели руки” лише хористи. Джек погоджується із пропозицією Ральфа укладати правила життя на острові: “Нам треба мати правила і підкорятися їм. Врешті ми ж не дикуни. Ми англійці, а англійці завжди в усьому найкращі. Тож-бо, треба поводитися добре”. Однак Джек першим же порушує ці загальні правила: “Нам більше не потрібен ріг, - говорить він. – Ми і так знаємо, хто має говорити. Яке пуття з того, що тут казав Саймон, чи Білл, чи Уолтер? Пора декому зрозуміти, що треба сидіти тихо, а ми самі вирішимо...”. Зрештою Джек на зауваження Ральфа безапеляційно вигукує: “Чхав я на твої правила”. Джек у своїх руках зосереджує одноособну владу: “У м’язах його рук грала сила, влада огорнула плечі й щось нашіптувало на вухо, наче мавпа”. Шлях, яким іде цей герой – знищення. Коли малюкам почав увижатися страшний звір, котрий ніби виходить з моря, Джек не задумуючись рішуче заявляє: “Якщо звір є, ми його вб’ємо! Ми його оточимо і будемо бити, бити, бити...”. не дивно, що девізом юних мисливців стає пісня” “Бий свиню! Горло – ріж! Кров – пусти!” Спочатку полювання нічого дітям окрім розчарування і ще більшої агресії не приносить, потім, сховавши за масками свою зовнішність, підлітки починають перетворюватися на тубільне плем’я. Як зазначає В.Голдінг, саме маска дала змогу Джекові і його хористам досить швидко позбавитися “сорому та людської свідомості.” Тому дуже скоро полювання на звіра перетворюється у полювання на дітей. У стихійному хаосі звірства гинуть Саймон, Роха, мало не гине і лише випадково рятується Ральф.

Отож хлопчики, які в недалекому минулому співали молитви, вихваляючи Господа, стали здатними без докорів сумління розтоптати людину.

Втіленням сліпого раціоналізму у романі є Роха – інтелектуал-прагматик, котрий своєю непривабливою зовнішністю(повнота, дихавиця, кирпатість, відсутність волосся на голові) тільки відштовхує підлітків від нього.

 Саме Роха знаходить на острові ріг-мушлю, символ демократії і свободи, він пропонує скликати збори, встановити правила, обрати Ральфа ватажком, підтримувати сигнальне вогнище. Він вважає, що люди можуть, зібравшись разом, дійти спільної думки, домовитися про встановлення порядку і суворо його дотримуватися. Проте, віра Рохи у силу науки носить наївний , почасти несерйозний характер.

В.Голдінг, наділивши цього героя надзвичайною короткозорістю, уже ніби підкреслює ілюзорність і абсолютну приреченість ідей здорового глузду.

Намагаючись у критичній ситуації зберегти ясність мислення, знайти вихід ізі скрутної ситуації шляхом наукового підходу, Роха виявляє повне нерозуміння того, що відбувається на острові. Він не вірить в існування Звіра, бо тоді “все ніщо. Будинки, і вулиці, і телевізори, не було б нічого”.

Іншими словами, за умов існування містичної істоти життя втрачає сенс, існування звіра ставить під сумнів саму цивілізацію. Не розгледівши реального звіра, Роха не розуміє, що людське суспільство, в даному випадку дитяче товариство, аж кишить звірами. Саме тому Роха гине, осліплений, позбавлений захисту, нездатний попередити реальну загрозу.

Естетичний ідеал у романі втілений в образі Саймона, якого автор задумує як прообраз Христа. Мрійливістю та візіонерством він не вписується у буденний світ решти дітей, його вважають “психом”, “дурнуватим”, “схибленим”. До чого Роха доходить раціонально, Саймон досягає інтуїцією. Саме він, маючи дар прозріння, розкриває сутність Звіра, якого так бояться малюки. Коли інші тремтять від жаху, сприйнявши мертвого парашутиста за якусь надприродну істоту, то Саймон, долаючи власний страх, вирушає на пошуки Звіра. Для християн сходження на гору (Голгофу) є символомсамопізнання. На горі Саймон знаходить мертвого парашутиста, “крила” якого дивно тріпочуть на вітрі, відкидаючи загадкові тіні. На вершині відбувалася безгучна розмова цього героя із Володарем мух, страшною свинячою головою на палі, яку діти принесли в жертву вигаданому чудовиську. Хлопчикові відкривається істина, що Звір – невіддільна частина кожної людини. Не існує іншого звіра, крім власного страху, а страх приборкати у змозі кожен.

Образ Володоря мух - визначальний у романі. Володар мух – дослівний переклад із фінікійської мови імені Вельзебула, або Сатани. Звідси, звір – це і розбуджене в частині хлопчиків атавістичне зло, втілення тваринного інстинктивного начала у темній людській душі. Мабуть, невипадково Рошине прізвисько і образ свинячої голови знаходять єдине символічне начало, адже окуляри незграбного прагматика, спочатку давши змогу розпалити сигнальний вогонь, потім стають причиною полум’я, що мало не знищило весь острів.досвід ХХ сторіччя переконливо доводить, що знання, яке в даному випадку символізують окуляри, крім користі, може нести руйнування.

Загибель Саймона, вбитого тими, кому він ніс одкровення, метафорично передає біблійну сцену Христового розіп’яття: “Тоді хмари розверзлись, і дощ хлюпнув з неба, наче водоспад. Вода мчала з вершини гори, зривала з дерев листяй гілки, холодним душем шмагала клубок сплетених тіл на піску... Вода...прибрала пасма шорсткого Саймонового волосся яскравим світлом. На якийсь дюйм тіло піднялося над піском, повітряна бульбашка вирвалася зрота з м’яким сплеском...Облямоване китицями цікавих блискучмх істот, а саме посріблене світлом вічних сузір’їв, мертве тіло Саймона повільно попливло у відкрите море” На відміну від єванґельської леґенди, голдінгова притча на містить картин воскресіння. 

На прикладі образу Ральфа, за Голдінгом, людська природа втілена найбільш повно. Шлях Ральфа – це шлях людини через трагічний моральний досвід та провину від незнання світу до пізнання страшних істин про себе та про світ. Своєю присутністю на острові він, сам про те не відаючи, створює атмосферу цивілізованного життя: “Ясноволосий хлопчик у шкільному светрі та сірій сорочці...обережно спускавсязі скелі й пробивався до лагуни,...підтяг шкарпетки різким автоматичним рухом, що на мить уподібнив джунглі до котрогось із англійських графств... Розвинені широкі плечі показували, що з нього міг вийти боксер, та в його погляді й устах була лагідність, за якою не крилося диявольське нутро.” Порядок, справедливість – головні життєві настанови Ральфа. Його обирають ватажком головним чином тому, що він просурмив у ріг-мушлю. Керуючись принципом здорового глузду, Ральф доходить до висновку, що “думки – цінна річ, від них є користь” Він упевнений, що зможе врятувати дітлахів, встановивши на острові демократичний устрій. Однак, Ральф не розуміє, що взявши на себе роль ватажка, він мусить відповідати за всіх. Ральф сам працює, але серед товариства дітей не може досягти виконання встановлених обов’язків. Тому згасає вогонь, курені не будуються.  Ральф бачить, як товариство поступово перетворюється на плем’я, і відтак намагається зрозуміти дітей: “Вони дикуни – це правда, але ж вони і люди.”

З образом Ральфа у романі пов’язався символ вогню. Для Ральфа вогонь – остання і єдина надія на повернення до цивілізації. Коли він проміняв вогонь на м’ясо, то утратив усе і не зміг повернути нічого, навітьдуже того бажаючи. Він не робить рішучих кроків до виправлення ситуації, його думки стають кволими і млявими. Вбачаючи напочатку вихід у гуманістичному устрої життя на острові, він дедалі звикається із думкою, що сенсу взагалі немає. Але Ральф не підкорюється всезагальному буйству зла, адже в душі у нього відсутня темнота.

Але живучи серед зла, він мусить стати вигнанцем і повинен загинути. У кінці роману настає раптовий happy end. В.Голдінг удався до давнього літературного прийому – dens ex machina (Бог з машини). Важко сказати, чим це прдиктовано: чи бажанням спародіювати кінцівку роману Баллантайна, чи наслідуванням мотивів Апокаліпсису Іоана Богослова. Деяке пояснення Голдінг усе-таки наводить: “У цьому романі, як я його розумію, неминуче море зла, але є там і маленька жевріюча надія, палаючий вогник надії. Різниця між оптимізмом та песимізмом знаходиться на мій погляд, у наступному: песиміст вважає, що цей вогник маленький, як сірник у бурхливій стихії повинен погаснути, але якщо ви впевнені, що вітер не може загасити цей вогник, що його сила не в яскравості полум’я, - тоді ви оптиміст. Таким я бачу життя – безмежне море зла і маленький вогник надії, який неможливо загасити.”

Письменник вірить, що людина здатна подолати свою внутрішню “темряву”, і не повинна бути пасивною ареною одвічної боротьби добра і зла. Смисл даної притчі не в тому, що зло дрімає і може прокинутись в людині, а в тому, що людина здатна впоратися зі злом, яке пробуджується у ній.







Література

Бегун Б. Зверь – мы сами (В.Голдинг «Повелитель мух») // Відродження.-1995 №2 с.40

Градовський А. Парадокси здорового глузду. До вивчення роману В.Голдінга “Володар мух” // ЗЛНЗ.-2000, №3 с.31-34, №4 с.31-34

Зверев А. Уильям Голдинг, сочинитель притч // Зверев А. Дворец на острие иглы. М., 1989 с.184-198

Шпиталь А. Вільям Голдінг // ЗЛНЗ-1997, №5 с.41-42

Ярошевець С. “Ми ж не дикуни...” Роман В.Голдінга “Володар мух” // ЗЛНЗ.-2000, №1 с.38-44

















Практичне заняття.

В.Голдінг. Роман “Володар мух”

Загальна характеристика творчості В.Голдінга. Філософська спрямованість романів та їх притчовий характер.

Аналіз роману “Володар мух”.

авторський задум твору, його метаморфоза.

Окреслити загальну атмосферу твору: проблема недосконалості людської природи, її беззахисності перед злом

Простежити конфлікт роз’єднаності природних начал людини і сюжетні лінії в романі

Розглянути образи головних персонажів

Несподіваний фінал роману

Гуманістичний пафос роману В.Голдінга “Володар Мух”.





Завдання:

Законспектувати статтю С. Павличко “В.Голдінг: криза раціоналізму” // Павличко С.Д. Лабіринти мислення – К., 1993 с.40-58

Скласти план-конспект уроку, присвячений творчості Голдінга для учнів 6 класу.

Підготувати повідомлення на тему: “Ключові образи-символи у романі В.Голдінга “Володар мух”.

“Біблійні алюзії роману В.Голдінга “Володар мух”.





Література

Бегун Б. Зверь – мы сами (В.Голдинг «Повелитель мух») // Выдродження.-1995 №2 с.40

Градовський А. Парадокси здорового глузду. До вивчення роману В.Голдінга “Володар мух” // ЗЛНЗ.-2000, №3 с.31-34, №4 с.31-34

Зверев А. Уильям Голдинг, сочинитель притч // Зверев А. Дворец на острие иглы. М., 1989 с.184-198

Шпиталь А. Вільям Голдінг // ЗЛНЗ-1997, №5 с.41-42

Ярошевець С. “Ми ж не дикуни...” Роман В.Голдінга “Володар мух” // ЗЛНЗ.-2000, №1 с.38-44





Проблемні питання до семінару

Роман-пртча В.Голдінга “Володар мух” у контексті літературознавчих понять – екзістенціалізм, постмодернізм, антиутопія, робінзонада

Абсурдність поведінки хлопчиків у стосунках між собою (в екзистенціальному руслі).

Етапи народження Звіру в романі.

Як страх героїв міг породити агресію?

Чому демократичний устрій дитячого товариства перетворився на тоталітарне правління, а цивілізовані її члени – на плем’я дикунів?