Ріхард Зорге

ПРОФЕСІЯ - ІНТЕЛІГЕНТ

ПОКЛИКАННЯ - ПАРТІЙНА РОБОТА



Я сам себе прирік 

На вічні поневіряння.

Не потрібен мандрівнику спокій ...

(З юнацьких віршів Р. Зорге)



Ріхард Зорге народився 4 жовтня 1895 року в Баку, в сім'ї німецького механіка нафтового промислу Адольфа Зорге. Мати - проста російська жінка з бідної сім'ї залізничного робітника. Ріхард був наймолодшим в сім'ї, серед чотирьох братів і сестер. Коли Ріхарду виконалося три роки сім'я переїхала до Німеччини. Батько Зорге купив невеликий будинок в передмісті Берліна, розвів сад і став насолоджуватися забезпеченою старістю.

А трирічний Ріхард? Чи залишила далека Росія який-небудь слід в його пам'яті? Пізніше він писав: “ В мені було щось таке, що дещо відрізняло мене від інших. Я народився на Південному Кавказі, і мене привезли до Берліна зовсім маленьким. Цей факт з моєї біографії я завжди пам'ятав... Я, можливо, дуже російський, я російський до мозку кісток ...”

Перші слова, яким навчився Ріхард були російські слова. До чотирьох років він не знав німецького язика. Ріхард ріс не по роках розвинений. В реальне училище поступив коли йому виповнилося шість років. В класі верховодив, уславився важким учнем, упертим і неслухняним, першим порушником дисципліни. І разом з цим вражав вчителів глибокими пізнаннями в історії і літературі, філософії і суспільствознавстві. Тут йому не було рівних. З юних років Ріхард багато читав. Книги розсовували межі миру в просторі і в часі. Серед його улюблених письменників були Гете, Шиллер, Данте. Незабаром Ріхард дізнається про свого двоюрідного деде- Фрідріха Зорге, який присвятив себе робочому руху. Був учнем і соратником Маркса і Енгельса. Проте погляди його батька різко відрізнялися від поглядів діда. Батько був типовим націоналістом. Його ідеалом був Бісмарк. Такі, як Бісмарк, створили велику Німецьку імперію, а “ Німеччина - над усе ! “ Ріхард не погоджувався з батьком, йому хотілося все знати про свого діда. Він таємно став постійним членом соціал-демократичної організації. Бував на мітингах, і уважно слухав заклики до скидання існуючого ладу, розповіді про буржуазно-демократичну революцію 1905 року в Росії. Він починав розуміти: історія не тільки те, що пройшло, історія твориться зараз у всіх на очах.

Дитинство і юність Ріхарда Зорге закінчилися в дні шкільних канікул 1914 року. Почалася Перша світова війна. Він був тоді ще дуже юний, щоб відразу розібратися в значенні цієї трагічної події. Він був заражений духом романтики, писав високопарні філософські вірші і мріяв про подвиги. Ріхард вважав, що людина повинна бути оригінальною не тільки в думках, але і у вчинках, і що подвиг існує ради самого подвигу. І вісімнадцятирічний Ріхард, так і не закінчивши реальне училище, біжить з дому, записується добровольцем в діючу армію. Поступово романтичні настрої вивітрюються. Рядового Зорге, службовця легкої артилерії, кидають до Бельгії, де вже почалися запеклі битви. Тисячі убитих, покалічених, потоки крові. Все це не могло не залишити слід в душі хлопці. Згодом Зорге напише : “ Перша світова війна 1914-1918 років зробила якнайглибший вплив всю мою подальшу долю. Якби навіть у мене не було б ніяких інших переконань, одній тільки ненависті до цієї війни було б достатньо, щоб я став комуністом...”. Три поранення - такий підсумок війни для Зорге. На фронті загинули два улюблені брати. Але не тільки це.

Війна стала великою політичною і цивільною школою для Зорге. тут він знайшов справжніх друзів, які розплющили очі багато на що. Одним з таких друзів був старий каменяр з Гамбурга, член профспілки, перша людина, яка прямо сказала Ріхарду, що війна вигідна лише імперіалістам . В 1915 році в берлінському госпіталі Зорге здружився Еріхом Корренсом. Ночами молоді люди читали вірші, гаряче обговорювали положення Німеччини, говорили про свободу, про місце людини в суспільстві, про відношення до життя і про те, що потрібно присвятити себе служінню великої мети. В іншому госпіталі він близько зійшовся з сестрою милосердя і її батьком-лікарем,які підтримували найтісніші зв'язки з незалежними соціал-демократичними групами. Тут вперше Ріхард почув про Леніна, про міжнародний революційний рух, про політичні партії в самій Німеччині. Дочка і батько охоче забезпечували пораненого солдата книгами і політичними брошурами.

Одержавши відпустку по пораненню Зорге поступив на медичний факультет берлінського університету - на цей крок його штовхнуло співчуття до жертв війни, він хотів не вбивати, а повертати життя, здоров'я. І все-таки незабаром він переконується, що медицина - не його область. Його цікавить політика і лише політика. З медичного він переходить на політико-економічний факультет. Тепер настільні книги Зорге - праці Маркса і Енгельса, листування двоюрідного діда з ними, філософські роботи Гегеля. “ За декілька місяців я засвоїв основи марксизму, з'ясував суть діалектичного методу, застосованого на практиці “.

Жовтнева революція в Росії збудила в Ріхарде небувалу енергію. Вибір був зроблений раз і назавжди: революційна робота. Звати до боротьби до скидання існуючого ладу... Він вступає в Комуністичну партію Німеччини. Почалося партійне життя. Зорге створює кружок серед матросів. Під час повстання бере участь в демонстраціях. А в затишшя - іспити, лекції, студентські зібрання. В 24 роки Зорге закінчує університет - тепер він доктор державно-правових наук і соціології. Популярність Зорге росла. То була популярність розумного агітатора, партійного працівника високої кваліфікації. Ріхарда знали, до нього йшли студенти, робочі. В 1920 році він стає редактором партійної газети. В Ріхарде з'явилася нова пристрасть: журналістика! Зорге багато пише: газета переповнена хльосткими політичними статтями. Але незабаром його арештовують і відправляють у в'язницю. Відсидівши термін він повертається повний колишнього ентузіазму. Виходять його книги по політології, соціології . Тепер на нього починають дивитися як на теоретика-дослідника. І знову активна політична діяльність, стеження, переслідування. Цього разу Зорге вимушений іммігрувати. Партійні друзі пропонують йому поїхати до Росії. Зорге з радістю погоджується. “Адже там моя Батьківщина ”- говорить він.

В 1925 році Зорге стає громадянином СРСР і тут же вступає в комуністичну партію. Він працює референтом, політичним і вченим секретарем в інституті Марксизму-ленінізму. Ця робота вимагала не тільки ерудиції, але і великої посидючості, віднімала багато часу. А увечері - клуб німецьких комуністів, де Ріхарда вибрали першим головою правління. І хоча в правління входять тридцяти чоловік, Зорге найактивніший з них.

В Москві Зорге знайомиться з Катериною Олександрівною Максимовою. Спочатку вона давала йому уроки російської мови, якою Ріхард в ту пору володів не дуже добре. Вони подружилися. Дружба переросла в любов. Вперше Ріхард пережив глибоке почуття. Він зустрів дівчину, яка розуміла його. Література, мистецтво, музика - ось сфера, в якій обидва розчинялися. 

Проте Зорге не перестає працювати. За два роки в журналах надруковано сімнадцять серйозних досліджень: “ Матеріальне положення пролетаріату в Німеччині”, “Економічна депресія в Німеччині”, ”Націонал-фашизм в Німеччині”. І багато, багато інших. За ці ж два роки написані об'ємні роботи, які подобаються самому автору (що буває з ним рідкісно): “економічні статті версальського мирного договору” “ Новий німецький імперіалізм”.

З німецьких газет він взнає, що його роботи здобули широку популярність в Німеччині. Друзі беруть їх на озброєння, вороги всіляко обливають автора брудом.

Так, це теж боротьба. І все-таки Зорге незадоволений собою. Активна натура вимагає дії. Стояти з ворогом лицем до лиця, брати пряму участь в сутичках з тими, хто робить замах на Радянську державу, - ось до чого він прагне. 

В клубі німецьких комуністів він знайомиться з тодішнім шефом радянської розвідки - Яном Карловичем Берзіним. Берзіну сподобалася активна натура Зорге. Він багато розказував Ріхарду про міжнародне положення, зацікавив його далекосхідними проблемами. При черговій зустрічі з Яном Карловичем Зорге сказав: “ Я захворів Дальнім Сходом. Пошліть мене до Китаю!”. Ріхард Зорге став військовим розвідником. “Військовий розвідник повинен досконало знати військову справу, - сказав Берзін. - Досвіду минулої війни тепер недостатньо” і Ріхард зайнявся військовою справою.

Три роки життя в Китаї ... Чим вони були наповнені ? Організаційною роботою. Нескінченними поїздками. Зустрічами. Вивченням країни. Ріхард вів науково-дослідну роботу, писав. Вивчав японський і китайський язики. Він немов передчував, що все це може стати в нагоді в майбутньому. Його чемодани були повністю набиті науковими матеріалами про Китай. В крузі китайських журналістів він цитував Чи вірші стародавнього поета Сяньюна : “ Я виходив країну з краю в край... Давно я не був удома, але, як у давнину не знають відпочинку спис і щит...”

В Маньчжурії розверталися події надзвичайної міжнародної важливості. “ Мукденській інцидент”, а іншими словами - окупація Японією Маньчжурії почалася 18 вересня 1931 року. До кінця 1932 року майже всі головні міста і залізничні вузли Маньчжурії опинилися в руках японців. Зайнявши Північну Маньчжурію, японські війська сталі концентруватися на далекосхідній межі Радянського Союзу. 

Від організації Зорге була потрібна гранична оперативність. І радіограми безупинно йшли в Центр. В цей неспокійний час Зорге і його помічники знаходилися на передньому краї подій.

В січні 1933 року Зорге відкликали до Москви. Він виконав свою задачу. Центр завчасно був інформований про події, що розгортаються в Китаї. Зорге припускав, що могло з'явитися причиною його раптового виклику до Москви.

Ріхард знав, що з приходом Гітлера до влади Німеччина перетворюється на потенційного супротивника номер один. Гітлер призвав до відновлення політичної і військової потужності Німеччини, щоб потім використовувати цю потужність для завоювання Радянського Союзу. Також він знав що, правлячі круги США, Англії, Франції штовхали Японію на виступ проти Радянського Союзу. Обстановка на Дальньому Сході загострилася до крайності. Японія відмовилася підписати з Радянським Союзом пакт про ненапад. Вона перетворювалася на найвірогіднішого союзника третього рейху.

Саме в такому міжнародному стані Зорге повертається до Москви. Чуття розвідника його не обдурило. При черговій зустрічі Берзін сказав йому: “Необхідно з'ясувати, які плани Німеччини і Японії, звідки Радянському Союзу загрожує головна небезпека. Це буде операція “Рамзай”, її мета - захист Радянського Союзу”.

- Чому у операції така дивна назва - “Рамзай” - запитав Зорге. 

- “Рамзай” - значить “Р.З.”, а “Р.З.” - це Ріхард Зорге.

Ріхард міг би сказати, що тривала робота в Китаї змучила його вкінець, що він мріяв всерйоз зайнятися науковими дослідженнями і що він тільки що одружувався на Катерині Максимової. Має чоловік право на особисте щастя, на спокійну роботу ?.. Адже він тільки-тільки повернувся.

Але він нічого не сказав, навіть не спохмурнів. Тут все особисте відсовувалося на другий план.

В 1933 році Ріхард Зорге під виглядом німецького журналіста приїжджає до Японії - в країну з найжорсткішим в світі поліцейським режимом. Ось що сам Зорге писав із цього приводу “Трудність обстановки тут полягає в тому, що взагалі не існує безпеки. Ні в який час дня і ночі ви не гарантовані від поліцейського втручання. В цьому надзвичайна трудність роботи в даній країні, в цьому причина того, що ця робота так тримає в безперервній напрузі ”.

Декілька років Зорге присвятив вивченню економіки, культури, історії Японії, володів японським язиком, розбирався в структурі господарства, міг міркувати про концентрацію виробництва; не були для нього таємницею і взаємостосунки монополій, а також всі нюанси політики, що проводиться правлячими кругами. До Японії приїхав крупний сходознавець. “ Рівень моїх пізнань, необхідних для роботи в Японії, - писав пізнє Зорге, - не був аніскільки нижче того, що давали німецькі університети. Ще будучи в Китаї, я узявся за написання декількох статі про Японію, з тим щоб скласти про неї загальне уявлення ”. 

Він міг би з успіхом звістки декілька курсів в університеті, стати поважним ученим. Міг би... Якби його активна натура не вимагала негайної дії на благо людей. А вищим благом він бачив мир і безпеку Радянського Союзу. Ради цього було варто відмовитися від кабінетного життя ученого, ризикувати власною головою. “ Якби мені довелося жити в умовах мирного суспільства і в мирному політичному оточенні, то я б, ймовірно, став ученим. Принаймні, я знаю безумовно - професію розвідника я не вибрав би “. 

В дивно короткий термін Зорге створив в Японії добре законспіровану розвідувальну організацію. Під його керівництвом працювали дві групи підпільників загальною чисельністю 35 чоловік.

Організація Зорге носила інтернаціональний характер. Хто складав її ядро? Сам Ріхард - по материнській лінії російський, по батькові німець; Макс Клаузен - німець; Бранко Вукеліч - югослав; Одзаки Ходзумі і Міяги Етоку - японці. Всі вони мали досвід підпільної роботи. Чотирьох комуністів і один, Одзаки, переконаний марксист, що не перебуває в партії. Зорге і Одзаки були не тільки талановитими журналістами, але і крупними ученими - соціологами і сходознавцями, авторами ряду досліджень. Прекрасний лінгвіст і журналіст Вукеліч; художник-мистецтвознавець Міяги; моряк торгового флоту, обдарований інженер-самоучка Клаузен. Це були люди переконані, зраджені загальній справі, безкорисливі, самовіддані. Не за гроші і нагороди ризикували життям “Рамзай” і його соратники. Генерал Уїллоубі, - ас американської розвідки - із здивуванням констатував: “діяльність організації практично нічого не коштувала Радянському Союзу. Вони навіть намагалися скоротити свої витрати і наказували, щоб частина доходів від Клаузена йшла в Центр (радист Зорге як прикриття створив прибуткову фотофірму)... Одзаки, наприклад ніколи не одержував ні гроша для себе і фактично терпів збитки”. А генерал Макартур, шеф Уїллоубі, був уражений тією сумою, яку витрачав на себе Зорге. “ Мій водій в Сполучених Штатах одержує більше”, - констатував генерал. 

Спочатку в токійській асоціації журналістів Ріхарда зустріли стримано (тут остерігалися німецьких журналістів), але поступово лід розтанув. Ріхард в політичні суперечки не вплутувався, коли ж просили виказати свою думку висловлювався. Він володів безпомилковим політичним чуттям: всякий раз ставив сміливі прогнози, і прогнози виявлялися вірними. Мова його відрізнялася лаконічністю, образністю. В ньому було щось розташовує на відвертість, що викликає мимовільну пошану. До його неголосного голосу сталі прислухатися все частіше і частіше. Його статті, до межі насичені пізнавальним матеріалом, роздумами над долями Японії, що містять чіткі політичні висновки, помітили зразу ж не тільки в Німеччині, але і в інших країнах. Всі зрозуміли, що на журналістському небозводі спалахнула нова зірка. Тоді-то до Зорге і потягнулися, прагнучи вивудити у нього що-небудь для себе: адже ця людина була прямо-таки напханий найціннішою інформацією.

Близько 160 джерел розвідувальної інформації використовував Зорге. Серед них: прем'єр-міністр, міністри, генерали, крупні промисловці. Йому вдалося одержати з посольства Німеччини в Токіо найважливіші військові і політичні відомості. Він стає прес-аташе цього посольства і найближчим другом і радником німецького посла. Вступає в нацистську партію.

В своїй роботі "Рамзай" і його помічники ніколи не вдавалися до насильства, шантажу, підкупу, диверсій, терору і інших нечесних прийомів. Успіх діяльності групи "Рамзая" забезпечувала новаторська технологія здобичі і обробки розвідувальної інформації, яку придумав Зорге. Пригнічуючі більшість нелегальних співробітників радянської секретної служби, що знаходяться за рубежем вважали: головне одержати інформацію і пошвидше направити її в Центр - там розберуться! У "Рамзая" була інша схема: добути відомості, перевірити і перевірити ще раз їх, проаналізувати, переконатися в достовірності і вже потім повідомляти до Москви. Як писали фахівці з військового відомства США - ніколи в історії не існувало такої сміливої і успішної розвідувальної організації. За роки роботи в Японії Зорге передав до Москви незліченну кількість важливих повідомлень, кожне з яких піддавалося з його сторони аналізу і ретельної перевірки. Ось деякі з важливих повідомлень направлених їм в Центр: Ще в липні 1940 року за п'ять місяців до затвердження Гітлером “Плану Барбаросса” - директиви про блискавичну війну проти СРСР Зорге передавав повідомлення про підготовку Фашистської агресії. В травні 1941 року він вказав точну дату нападу Німеччини на Радянський Союз і кількість дивізій. Проте ці цінні відомості, як не дивно, оставлялись без уваги і відправлялися в архів. Чому? Вся річ у тому, що Зорге не довіряли. Не довіряв Сталін, якому Зорге був відомий. Сталін боявся зіткнення з могутнім нацистським рейхом і прагнув не дати мотиву німецькому уряду для агресії на схід. Будь-які відомості про те, що німці готуються виступити проти СРСР, він розглядав як дезинформацію західних держав, в першу чергу Великобританії: ним, мовляв, було вигідно зіштовхнути Радянський Союз з Німеччиною, щоб відвернути від себе значні сили вермахту і істотно полегшити своє положення. Оскільки Зорге продовжував наполегливо доводити свої відомості Сталін зарахував його в двійники: він напевно працює на яку-небудь імперіалістичну розвідку. Були удвічі скорочені і без того скромні грошові асигнування на роботу токійської резидентури. Вона відволікалася на виконання другорядних завдань, на нескінченні перевірки і повторні перевірки, одержаних нею матеріалів. Зорге відчував не тільки стеження кемпентай - японської контррозвідки, але і кільце підозр в Центрі. Ну добре, хай японці ведуть полювання - це врешті-решт зрозуміло і неминуче. Але свої? За що?!

І яким же чином реагував Зорге на те, що повідомлення з виключно важливою військово-політичною інформацією залишались без уваги і відправлялися в архів? Він вважав, що відбулася якась жахлива помилка. Ось що згадує його найближчий помічник - радист Макс Клаузен: ”адже ми ще за декілька місяців до нападу Німеччини на СРСР повідомляли, що у межі Радянського Союзу зосереджено щонайменше 150 дивізій і що війна почнеться в середині червня. Ми одержали дивну радіограму, в якій мовилося, що нагода нападу трапляється Центру неймовірної. Ріхард був у нестямі. Він схопився, як завжди, коли сильно хвилювався, і вигукнув : “ Це аж надто!”. Він чудово усвідомлював, яких величезних втрат зазнає Радянський Союз, якщо своєчасно не підготується до віддзеркалення удару”.

Безумовно, він не міг не знати про сталінські репресії в Союзі. Про те, що вони широко торкнулися командування Червоної Армії, керівництва радянської розвідки, багатьох оперативних працівників, розвідників-нелегалів. Адже за рубежем і, зокрема, в Японії, про московські судові процеси, тотальних чищеннях тоді писали багато. Зал він і про перебіжчиків - крупних працівників радянської розвідки. І не можна виключити, що у Зорге виникали думки про те, що і йому не уникнути трагічної долі багатьох радянських розвідників, безжально розстріляних або кинутих на тривалі терміни в табори, якби він повернувся в Радянський Союз.

Але "Рамзай" продовжував чесно виконувати свій обов'язок. Не вірять? Він знайде нові докази, незаперечні факти! Він примусить Центр повірити! Життя скоро підтвердило правоту "Рамзая". Напад Німеччини відбувся того ж дня і годину, про які говорив Зорге. От чому повідомлення Зорге після 22 червня негайно йшли в хід. Інформація "Рамзая" про те, що Японія не вступить у війну проти Радянського Союзу зіграла чималу (якщо не вирішальну) роль в ухваленні Сталіним рішення перекинути свіжі, добре навчені дивізії з Дальнього Сходу і Сибіру під Москву. Ця інформація була рівноцінна багатьом дивізіям. В середині 1941 року Зорге зумів добути відомості виняткової важливості: Японія зосереджує сили для війни на Тихому океані і готує напад на американську базу в Перл-Харборі. Як тепер з'ясувалося, він поставив на карту життя своє і своїх помічників, щоб допомогти Сполученим Штатам, в яких вже тоді бачив потенційного союзника СРСР в боротьбі проти гітлерівської Німеччини. Тут ми бачимо Зорге не тільки як радянського розвідника, але і як гуманіста, борця за мир у всьому світі.

За роки роботи "Рамзай" показав себе неперевершеним майстром конспірації. От чому його організації вдалося майже вісім років уникнути викриття, не дивлячись на щільне стеження, яка японська контррозвідка встановила за ним і його співробітниками. Проте кільце навкруги Зорге стягувалося все тугіше. Дотепер залишаються невиясненими всі обставини провалу групи Зорге.

Але на мій погляд, відношення Сталіна і керівництво радянської розвідки, а так само той факт, що після арешту Зорге не було навіть спроб його звільнити, наштовхує на думку, що він більше не став потрібен радянському керівництву, і його просто здали японським властям. Адже це теж факт, що Берія, ненавидячий Зорге, після його провалу відігрався на його дружині: вона була заслана в район Красноярська, де померла (або загинула) в 1943 році.

У в'язниці Зорге пробув більше 3 років. Прагнучи затягнути час, перший місяць Зорге взагалі нічого не говорив. Правда, він з великою увагою вислуховував слідчих: хотів знати, що вже їм відомо. Почалися тортури. На всі бузувірства Зорге відповідав холодною усмішкою. Він не боявся біль, адже немало часу витратив на те, щоб вивчити всі різновиди японських тортур, і наперед підготуватися до них. Під час слідства Зорге думав про те, як врятувати свої своїх соратників, як пом'якшити їх долю. Він принижував значення кожного, зводив його до нуля. Всю відповідальність він узяв на себе. У в'язниці, а потім в камері смертників Зорге дивував своєю поведінкою: стійким, спокійним, упевненим. Ідейність додавала силу в його останній боротьбі, коли все вже було вирішено і залишалося до кінця зберегти свою честь і гідність. Мало бути героєм за життя, потрібно піти з життя з піднятою головою. Замість письмових свідчень Ріхарда Зорге слідчі одержали спогади, роздуми, заповіт людини висловлюючого історію свого життя. Він був страчений 7 листопаду 1944 року, в день, який є святом для кожного комуніста. Ріхард Зорге зустрів смерть з високо піднятою головою. “хай живе Радянський Союз ! Хай живе Червона Армія! “ - були останні слова Зорге. Вони були вимовлені по-російськи. 

Ріхард Зорге був дійсно винятковою особою. Талановитий розвідник, здібний журналіст, прозорливий аналітик - Зорге не тільки був людиною виняткової відваги і мужності, високого інтелекту, глибоких і різносторонніх знань. В одній з анкет він майже з афористичною лаконічністю визначив єство своєї діяльності: ”Профессия - інтелігент. Покликання - партійна робота”.

Про Ріхарде Зорге збереглися письмові спогади, людей працюючих з ним. Тепер ми можемо як би їх очима поглянути на Зорге, розгадати секрет його чарівливості, дії на соратників. Бранко Вукеліч озивався про свого друга так: “ Ми завжди зустрічалися як товариші, вільні від яких би то не було дисциплінарних формальностей. Зорге ніколи не наказував. Він просто переконував нас в тому, що потрібно зробити в першу чергу, що в другу, або рекомендував тому або іншому з нас якнайкращий шлях рішення поставленої задачі, або питав нашу думку, як поступити в тому або іншому випадку. Насправді Клаузен і я були лише свідомими співробітниками, і ми часто діяли на свій розсуд. Проте протягом останніх дев'яти років, за винятком одного або двох випадків, коли Зорге виходив з рівноваги, він, як правило, ніколи не був формалістом, і навіть тоді, коли був засмучений і сердитий, він просто звертався до нашої політичної свідомості і відчуттів дружби до нього, не вдаючись до яких-небудь інших форм тиску на нас. Він ніколи не залякував інших і ніколи не поступав так, щоб його дії можна було тлумачити як загрозу або звернення до формальних дисциплінарних положень. Це красномовно говорить про те, що наша група носила добровільний характер “.

Одзаки і Міяги преклонялися перед розумом Зорге, його ерудицією, умінням легко розбиратися в найзаплутаніших питаннях зовнішньої і внутрішньої політики держав, перед його безстрашністю і переконаністю. На їх думку, перед непохитною логікою Зорге був безсилий найвитонченіший розум; Зорге умів виховувати ненав'язливо, без риторики і гучних фраз; він примушував думати і неминуче приходити до тих висновків, до яких раніше прийшов сам, аналізуючи обстановку. 

Звичайно, Зорге був видатною особою, що наділює винятковими якостями. Але Зорге був і просто людиною, з властивими звичайним людям слабкостями і недоліками. Він, наприклад, за свідченням того ж Клаузена, не геть був випити і собі в цьому не відмовляв. Він любив жінок - і у нього їх було багато, може бути занадто багато. Але факти є факти, а кемпентай безпристрасно зафіксувала, що Зорге за час перебування в Японії зустрічався з трьома десятками представниць прекрасної статі. Його за це засуджували.

Я ж переконаний: він спеціально використовував личину донжуана, выпивохи, сорочка-хлопця, щоб надійніше прикрити себе. Хто подумає, що людина таких “слабких якостей” може серйозно займатися розвідкою?

Зорге помилявся і сумнівався. І про все цьому потрібно знати, щоб ще глибше зрозуміти велич подвигу розвідника.

На мій погляд, трагедія життя Ріхарда Зорге полягала в тому, що він був беззавітно відданий справі соціалізму, всім серцем вірив в його благородні цілі. Зорге боровся за безпеку Радянського Союзу, в якому, як він вважав, здійснюються на практиці соціалістичні ідеали.