Біографія та творчий шлях С.О. Єсеніна

Реферат

на тему:



"Біографія та творчий шлях С.О. Єсеніна"




План



Вступ

	Біографія

	Автобіографія

	Хронологічна таблиця

	Природа і ліричний герой

Закінчення

Список використовуваної літератури


Вступ



Російська класична поезія формує в людині любов до рідної природи, повагу до рідного дому. І саме Сергій Єсенін присвятив свою творчість природі, Батьківщині та любові. Мені захотілося докладніше дізнатися про його творчість і про життя, про те як він писав вірші, які труднощі переживав у своєму житті. Сучасники вважали Сергія Олександровича гідним приймачем пушкінської слави, але на відміну від А.С. Пушкіна у Єсеніна була коротке життя та загадкова смерть.

Творча спадщина Єсеніна дуже близько нашим сьогоднішнім уявленням про світ, де людина - тільки частка живої природи, не протистоїть, а залежна від нього. Проникнувши у світ поетичних образів Єсеніна, ми починаємо відчувати себе в природі, як вдома. Ці почуття допоможуть нам зберегти людяність, а отже, і людство.


Біографія



Народився Єсенін 21 вересня (4 жовтня) 1895 року в селі Константіново Рязанської губернії в родині селянина Олександра Єсеніна. Мати майбутнього поета, Тетяна Титова, була видана заміж мимо своєї волі, і незабаром разом з трирічним сином пішла до батьків.Потім вона відправилася на заробітки до Рязані, а Єсенін залишився під опікою бабусі та дідуся (Федора Титова), знавця церковних книг. Бабуся Єсеніна знала багато казок і частівок, і, за визнанням самого поета, саме вона давала "поштовхи" до написання перших віршів.

У 1904 році Єсеніна віддають на навчання в Костянтинівське земське училище, а потім церковно-вчительської школи в місті Спас-Клепіки.

У 1910-1912 Єсенін досить багато пише, і серед віршів цих років вже зустрічаються цілком сформовані, вчинені. Перша збірка Єсеніна "Радуниця" вийшов в 1916 році. Пісенний склад віршів, які увійшли до книги, їх нехитро-щирі інтонації, мелодика, надсилаються до народних пісень і частівки, - свідчення того, що пуповина, яка пов'язує поета з сільським світом дитинства, була ще досить міцна в період їх написання.

Сама назва книги «Радуниця» нерідко пов'язують з пісенним складом віршів Єсеніна. З одного боку, Радуниця - це день поминання покійних, з іншого - це слово асоціюється з циклом весняних народних пісень, які здавна називалися радовіцкімі або радоніцкімі веснянками. По суті одне і не суперечить іншому, у всякому разі, у віршах Єсеніна, відмітна риса яких - потаємна смуток і щемлива жалість до всього живого, прекрасного, приреченому на зникнення: Будь же ти навіки благословенне, що прийшло процвесті і померти ... Поетична мова уже в ранніх віршах поета своєрідний і тонкий, метафори часом несподівано виразні, а людина (автор) відчуває, сприймає природу живою, одухотвореною (Там, де капустяні грядки ... Наслідування пісні, виткані на озері червоний світло зорі ..., Димом повінь зализала мул.., Хороша була Танюша, краше не було в селі..).

Після закінчення Спасо-Клепиковський училища в 1912 Єсенін разом з батьком приїжджають до Москви на заробітки. У березні 1913 Єсенін знову відправляється до Москви. Тут він влаштовується помічником коректора в друкарню І.Д. Ситіна. Ганна Ізряднова, перша дружина поета, так описує Єсеніна тих років: "Настрій був у нього занепадницького - він поет, ніхто не хоче цього зрозуміти, редакції не беруть до друку, батько журіт, що займається не справою, треба працювати: мав славу за передового, відвідував збори, поширював нелегальну літературу. На книги накидався, весь вільний час читав, все свою плату витрачав на книги, журнали, аніскільки не думав, як жити ...". У грудні 1914 Єсенін кидає роботу і, за словами тієї ж Ізрядновой, "віддається весь віршам. Пише цілими днями. У січні друкуються його вірші в газеті "Новь", "Парус", "Зоря "..."

Згадування Ізрядновой, про поширення нелегальної літератури, пов'язане з участю Єсеніна у літературно-музичному гуртку селянського поета І. Сурікова - зборах вельми строкатому, як в естетичному, так і в політичних відносинах (його членами перебували і есери, і меншовики, і більшовицькі настроєні робітники ).Ходить поет і на заняття народного університету Шанявського - першого в країні навчального закладу, який можна було безкоштовно відвідувати вільним слухачем. Там Єсенін отримує основи гуманітарної освіти - слухає лекції про західноєвропейської літератури, про російських письменників.

Тим часом вірші Єсеніна стає дедалі впевненіше, самобутні, часом його починають займати і громадянські мотиви (Коваль, Бельгія та ін.) А поеми тих років - Марфа Посадніца, Ус, Пісня про Евпатії коловертки - одночасно і стилізація під древню мова, і звернення до витоків патріархальної мудрості, в якій Єсенін бачив і джерело образної музикальності російської мови, і таємницю "природності людських відносин". Тема ж приреченою швидкоплинність буття починає звучати у віршах Єсеніна тієї пори в повний голос:


Всі зустрічаю, всі сприймаю,

Радий і щасливий душу вийняти.

Я прийшов на цю землю,

Щоб скоріше її покинути.

(1914)



Відомо, що в 1916 у Царському Селі Єсенін відвідав М. Гумільова та А. Ахматову і прочитав їм цей вірш, що вразило Ганну Андріївну своїм пророчим характером. І вона не помилилася - життя Єсеніна справді виявилася і швидкоплинною, і трагічною ...

Тим часом Москва здається Єсеніну тісної, на його думку, всі основні події літературного життя відбуваються в Петербурзі, і навесні 1915 поет вирішує перебратися туди.

У Петербурзі Єсенін відвідав О. Блока. Не заставши того будинку, він залишив йому записку і вірші, зав'язані в сільський хустку. Записка збереглася з позначкою Блоку: "Вірші свіжі, чисті, голосисті ...". Так завдяки участі Блоку і поета С. Городецького Єсенін став вхожий у всі найпрестижніші літературні салони та вітальні, де дуже швидко став бажаним гостем. Вірші його говорили самі за себе - їх особлива простота в сукупності з "пропалює" душу образами, зворушлива безпосередність "сільського хлопчини", а також велика кількість слівець з діалекту та давньоруської мови чинили на багатьох вершителів літературної моди зачаровує дію. Одні бачили в Єсеніна простого хлопця з села, за помахом долі наділеного незвичайним поетичним даром. Інші - наприклад, Мережковський і Гіппіус, готові були його вважати носієм рятівного, на їхню думку, для Росії містичного народного православ'я, людини з древнього затонулого "Граду Кітеж", всіляко підкреслюючи і культивуючи в його віршах релігійні мотиви.

В кінці 1915 - початку 1917 років вірші Єсеніна з'являються на сторінках багатьох столичних видань.Досить близько сходиться в цей час поет і з Н. Клюєвим, вихідцем з селян-старообрядців. Разом з ним Єсенін виступає в салонах під гармошку, одягнений у сап'янці чобітки, блакитну шовкову сорочку, підперезаний золотим шнурком. Ріднило двох поетів дійсно багато чого - туга за патріархальному сільському укладу, захоплення фольклором, старовиною. Але при цьому Клюєв завжди свідомо відгороджувався від сучасного світу, а бентежного, спрямованого в майбутнє Єсеніна дратували награне смиренність і нарочито-повчальна єлейно свого "друга-ворога". Невипадково кілька років по тому Єсенін радив в листі одному поетові: "Кинь ти співати цю стілізаціонную клюевскую Русь: Життя, справжнє життя Русі куди краще застиглого малюнка старообрядництва ..."

І ця "справжнє життя Русі" несла Єсеніна і його попутників на "кораблі сучасності" все далі. У розпалі.Перша світова війна, по Петербургу розповзаються тривожні чутки, на фронті гинуть люди: Єсенін служить санітаром у Царськосільському військово-санітарному госпіталі, читає свої вірші перед великою княгинею Єлизаветою Федорівною, перед імператрицею. Чим викликає нарікання з боку своїх петербурзьких літературних покровителів. У тім "глухому чаду пожежі", про який писала А. Ахматова, всі цінності, як людські, так і політичні, виявилися перемішані, і "прийдешній хам" (вираз Д. Мережковського) обурював не менше, ніж благоговіння перед царюючих осіб .. .

Спочатку у революційних бурхливих подіях Єсенін прозрівав надію на швидкі й глибокі перетворення всієї колишнього життя. Здавалося, перемінені землі і небо кликали до країни і людині, і Єсенін писав: Про Русь, взмахні крилами, / Постав іншу крепь! / З іншими часами./ Встає інша степ ...(1917).Єсеніна переповнюють надії на побудову нового, селянського раю на землі, інший, справедливого життя.

У ці ж революційні роки, за часів розрухи, голоду і терору Єсенін розмірковує про витоки образного мислення, які бачить у фольклорі, в давньоруському мистецтві, в "вузловий зав'язі природи з сутністю людини", в народній творчості. Ці думки він викладає у статті Ключі Марії, в якій висловлює надію на воскресіння таємних знаків стародавньої життя, на відновлення гармонії між людиною і природою, при цьому покладаючись, все на той же сільський уклад: "Єдиним марнотратним і неохайним, але все ж хранителем цієї таємниці була напіврозбитий відхожими промислом і заводами село ".

Дуже скоро Єсенін розуміє, що більшовики - зовсім не ті, за кого хотіли б себе видавати. За словами С. Маковського, мистецтвознавця і видавця, Єсенін "зрозумів, вірніше, почув своїм селянським серцем, жалістю своєї: що відбулася не" велика безкровна ", а почалося час темне й нещадне ...". І ось настрій піднесеності і надій змінюється у Єсеніна розгубленістю, подивом перед тим, що відбувається. Селянський побут руйнується, голод і розруха простують по країні, а на зміну завсідникам колишніх літературних салонів, багато з яких вже емігрували, приходить вельми різношерста літературна та навкололітературне публіка.

У 1919 Єсенін виявляється одним з організаторів і лідерів нової літературної групи - імажіністов. (Імажинізм[від французького image - образ] - напрям у літературі та живописі.Виникло в Англії незадовго до війни 1914-1918 (засновники його - Езра Поунд і Уіндгем Люїс, що відкололися від футуристів), на російському грунті розвинулося в перші роки революції. Російські імажіністи виступили зі своєю декларацією на початку 1919 в журналах "Сирена" (Воронеж) і "Радянська країна" (Москва). Ядро групи складали В. Шершеневич, О. Марієнгоф, С. Єсенін, А. Кусик, Р. Івнєв, І. грузинів і деякі ін Організаційно вони об'єднувалися навколо видавництва "Імажіністи", "Чіхі-Піхі", книжкової крамниці і відомого свого часу литовського кафе "Стойло Пегаса". Пізніше імажіністамі випускався журнал "Готель для подорожуючих у прекрасному", що припинив в 1924 на четвертому номері. Незабаром після цього група розпалася.

Восени 1921 в Москву приїхала знаменита танцівниця Айседора Дункан, з якою незабаром Єсенін вступив у шлюб.

Подружжя відправляються за кордон, в Європу, потім у США. Спочатку європейські враження наводять Єсеніна на думку про те, що він "розлюбив злиденне Росію, але дуже скоро і Захід, і індустріальна Америка починають здаватися йому царством міщанства і нудьги.

У цей час Єсенін вже сильно п'є, часто впадаючи в буйство, і в його віршах все частіше звучать мотиви безпросвітного самотності, п'яного розгулу, хуліганства та змарнованого життя, почасти ріднять деякі його вірші з жанром міського романсу

Шлюб з Дункан незабаром розпався, і Єсенін знову опинився в Москві, не знаходячи собі місця в новій більшовицької Росії.

За свідченням сучасників, коли він впадав у запої, то міг страшно "крити" радянську владу. Але його не чіпали і, протримавши деякий час в міліції, незабаром відпускали - до того часу Єсенін був знаменитий у суспільстві як народний, "селянський" поет.

Не дивлячись на важке фізичний і моральний стан, Єсенін продовжує писати - ще трагічніше, ще глибше, ще досконаліший.

Серед кращих віршів його останніх років - Лист до жінки, Перські мотиви, невеликі поеми Русь йде, Русь безпритульних, Повернення на Батьківщину, Лист матері (Ти жива ще, моя старенька?.), Ми тепер йдемо потроху в ту країну, де тиша і благодать ...

Наприкінці грудня 1925 Єсенін приїжджає з Москви до Ленінграда. У ніч на 28 грудня в готелі "Англетер" Сергія Єсеніна вбили спецслужби інсценувавши самогубство.

Посмертна доля творів Єсеніна в радянській Росії багато в чому пов'язана з більшовицькою ідеологією та її вождями. Особливо помітну роль у приниженні і практично заборону творів поета зіграли Злі замітки М. Бухаріна, де він, зокрема, писав: "Ідейно Єсенін представляє самі негативні риси російського села, так званого" національного характеру ": мордобій, внутрішню найбільшу недисциплінованість, обожнювання самих відсталих форм суспільного життя ... "

Так аж до періоду "відлиги" середини 50-х років Єсеніна видавали вкрай рідко і в основному одне і те ж.Зате багато його творів поширювалися в списках, ходили по руках, на вірші Єсеніна створювали пісні, які були гаряче улюбленими і добре відомі в найширших верствах суспільства.



2. Автобіографія



Я син селянина. Народився в 1895 році 21 вересня в Рязанської губернії. Рязанського повіту. Кузьминською волості.

З двох років, по бідності батька і численності сімейства, був відданий на виховання досить заможного дідові по матері, у якого було троє дорослих неодружених синів, з якими протекло майже все моє дитинство. Дядьки мої були хлопці пустотливі і відчайдушні. Трьох з половиною років вони посадили мене на коня без сідла і відразу пустили в галоп. Я пам'ятаю, що очманів і дуже міцно тримався за холку.

Потім мене вчили плавати. Один дядько (дядько Сашко) брав мене в човен, від'їжджав від берега, знімав з мене білизна і, як цуценя, кидав у воду. Я невміло і злякано плескав руками, і, поки не захлинався, він все кричав: "Ех, стерво! Ну, куди ти кчемний? ""Стерво" у нього було слово пестливе.Після, років восьми, іншому дядькові я часто заміняв мисливського собаку, плаваючи по озерах за підстреленим качками. Дуже добре я був вивчено лазити по деревах. З хлопчаків зі мною ніхто не міг змагатися. Багатьом, кому граки опівдні після оранки заважали спати, я знімав гнізда з беріз, по гривенику за штуку. Один раз зірвався, але дуже вдало, подряпав тільки обличчя і живіт та розбивши глечик молока, який ніс на косовицю дідові.

Серед хлопчаків я завжди був коноводом і великим забіякою і ходив завжди в подряпинах. За пустощі мене лаяла тільки одна баба, а дідусь іноді сам підбивав на кулачних і часто говорив бабці: "Ти у мене, дура, його не чіпай. Він так буде міцніше ".

Бабуся любила мене з усієї мочі, і ніжності її не було меж. По суботах мене мили, стригли нігті і гарних маслом гофрами голову, тому що ні один гребінь не брав кучерявого волосся. Але і масло мало допомагало.Завжди я кричав благим матом і навіть тепер якесь неприємне почуття маю до суботи.

По неділях мене завжди посилали до обідні і, щоб перевірити, що я був за службу, давали 4 копійки. Дві копійки за просфору і дві за виїмку частин священика. Я купував просфору і замість священика робив на ній складаним ножем три знаки, а на інші дві копійки йшов на кладовищі грати з хлопцями в свінчатку.

Так протікало моє дитинство. Коли ж я підріс, з мене дуже захотіли зробити сільського вчителя, і тому віддали в закриту церковно-вчительської школи, закінчивши яку, шістнадцяти років, я повинен був надійти до Московського учительський інститут. На щастя, цього не сталося. Методика та дидактика мені настільки осточортіли, що я і слухати не захотів.

Вірші я почав писати рано, років дев'яти, але свідоме творчість відношу до 16-17 років. Деякі вірші цих років поміщені в "Радуниця".

Вісімнадцяти років я був здивований, розіславши свої вірші по журналах, тим, що їх не друкують, і несподівано нагрянула до Петербурга. Там мене прийняли дуже радо. Перший, кого я побачив, був Блок, другий - Городецький. Коли я дивився на Блоку, з мене капав піт, тому що в перший раз бачив живого поета. Городецький мене звів з Клюєвим, про який я раніше не чув ні слова. З Клюєвим у нас зав'язалася, при всій нашій внутрішньої розбраті, велика дружба, яка триває й досі, незважаючи на те, що ми шість років один одного не бачили.

Живе він зараз у Витегра, пише мені, що їсть хліб з половою, запиваючи порожнім окропом і благаючи бога про непостидной смерті.

За роки війни і революції доля мене штовхала з одного боку в бік. Росію, я об'їздив уздовж і впоперек, від Північного Льодовитого океану до Чорного і Каспійського моря, від Заходу до Китаю, Персії та Індії.

Найкращий час у моєму житті вважаю 1919 рік.Тоді ми зиму прожили в 5 градусах кімнатного холоду.Дров у нас не було ні поліна.

У РКП я ніколи не перебував, тому що відчуваю себе набагато лівіше.

Коханий мій письменник - Гоголь.

Книги моїх віршів: "Радуниця", "Голубень", "Преображення", "Сільський часослов", "Трерядніца", "Сповідь хулігана" і "Пугачов".

Зараз працюю над великою річчю під назвою "Країна негідників".

У Росії, коли там не було паперу, я друкував свої вірші разом з Кусіковим і Марієнгоф на стінах пристрасного монастиря або читав просто де-небудь на бульварі.

Найкращі шанувальники нашої поезії повії і бандити. З ними ми всі у великій приязні. Комуністи нас не люблять через непорозуміння.

За цим всім читачам моїм найнижчий привіт і маленьке увагу до вивісці: "Просять не стріляти!"



Хронологічна таблиця



21 вересня (4 жовтня) 1895р. - Народився Сергій Єсенін.

1904р. - Єсеніна віддають на навчання в Костянтинівське земське училище, а потім церковно-вчительської школи в місті Спас-Клепіки.

1912р. - Єсенін переїхав до Москви.

Осінь 1913р. - Знайомство з Ганною Романівною Ізрядновой.

21 грудня 1914р. - Народження першого сина Сергія Єсеніна Юрія.

1914р. - Перша публікація віршів у газеті "Новь" і журналах "Парус", "Зоря".

Навесні 1915р. - Єсенін переїжджає до Петрограда, де знайомиться з Н.А. Клюєвим, З.М. Гіппіус, Д.С. Мережковський, А.А. Блоком.

1916р. - Перша збірка віршів "Радуниця"

1916г. - Єсенін призивається в армію.

Навесні 1917р. - Знайомство з Зінаїдою Райх.

1918г. - В Петрограді виходить друга книга віршів Єсеніна "Голубень", потім "Преображення".

1919г. - Єсенін виявляється одним з організаторів і лідерів нової літературної групи - імажіністов.

1920р. - Знайомство з Надією Вольпін.

1920р. - Поеми "Русь йде", "Пісня про великому поході", "Русь радянська", "Анна Снегіна", "Чорна людина"; драматичні поеми "Пугачов" та "Країна негідників".

1920р. - Виходить збірка віршів "Москва кабацкая".

19 вересня 1920р. - Зустріч з Галиною Беніславской.

3 жовтня 1921р. - Знайомство з Айседора Дункан.

1922р. - Єсенін і Дункан поєдналися шлюбом.

1922-1923гг. - Єсенін і Айседора здійснюють тривалу поїздку по Західній Європі та США.

1923р. - Вони розійшлися.

1924 - 1925гг. - Єсенін подорожує по Закавказзя.У той же час виходить збірка "Перські мотиви", вірші "Русь йде", "Лист до жінки", "Лист матері", "Станси".

1925р. - Знайомство з Софією Толстой.

27 лютого 1925р. - Єсенін пише свій останній вірш "До побачення друже мій, до побачення ...".

28 лютого 1925р. - В готелі "Англетер" Сергія Єсеніна вбили спецслужби, інсценувавши самогубство.



Природа і ліричний герой



Поезія Єсеніна ... Чудовий, прекрасний, неповторний світ! Світ, який близький і зрозумілий усім, Єсенін - справжній поет Росії, поет, який до вершин своєї майстерності піднявся з глибин народного життя. Його батьківщина - Рязанська земля - вигодувала і допоміжного його, навчила любити і розуміти те, що оточує всіх нас.

Тут, на Рязанської землі, вперше побачив Сергій Єсенін всю красу російської природи, яку він оспівував у своїх віршах.

У духовному обличчі в поезії Єсеніна яскраво виявилися риси народу - його "неспокійна, зухвала сила", розмах, сердечність, душевна неспокій, глибока людяність. Все життя Єсеніна тісно пов'язана з народом.Може бути, тому головними героями всіх його віршів є прості люди, у кожному рядку відчувається тісний, не слабшають з роками зв'язки поета і людини - Єсеніна з російськими селянами.

Сергій Єсенін народився в селянській родині. "У дитинстві я ріс, дихаючи атмосферою народного життя", - згадував поет. Вже сучасниками Єсенін сприймався як поет "великої пісенної сили". Його вірші схожі на плавні, спокійні народні пісні. І плескіт хвилі, і срібляста місяць, і шелест очерету, й неосяжна небесна синь, і блакитна гладь озер - вся краса рідного краю втілилася з роками у вірші, сповнені любові до російської землі та її народу:

"Моя лірика жива однієї великою любов'ю, - говорив Єсенін, - любов'ю до Батьківщини. Почуття батьківщини - основне в моїй творчості ". У віршах Єсеніна не тільки "світить Русь", не тільки звучить тихе визнання поета в любові до неї, але і виражається віра в людину, в його великі справи, у велике майбутнє рідного народу.

З вражаючим майстерністю розкриває перед нами Єсенін картини рідної природи. Яка багата палітра фарб, які точні, часом несподівані порівняння, яке почуття єдності поета і природи! У його поезії, за словами О. Толстого, чується "співучий дар слов'янської душі, мрійливою, безтурботного, таємничо-схвильованої голосами природи". Все у Єсеніна багатобарвній і багатокольоровим. Поет жадібно вдивляється в картини оновлюваного весною світу і відчуває себе його частинкою, з трепетом чекає сходу сонця і довго задивляється на блискучі фарби ранкової та вечірньої зорі, на небо, вкрите грозовими хмарами, на старі ліси, на поля, що красуються квітами та зеленню. З глибоким співчуттям Єсенін пише про тварин - "братів наших менших".

Після цих віршів мимоволі подумалося, що С. Єсенін не стільки людей, скільки орган, створений природою виключно для поезії, для вираження невичерпної "печалі полів, любові до всього живого у світі і милосердя, яке - найбільше іншого - заслужено людиною".

Природа у Єсеніна - не застиглий пейзажний фон: вона живе, діє, гаряче реагує на долі людей і події історії.Вона - улюблений герой поета. Вона весь час тягне Єсеніна до себе.

Єсенін, не звертаючи, йде однією дорогою разом зі своєю Батьківщиною, зі своїм народом. Поет передчуває великі зміни в житті Росії:



Зійди, стань нам, червоний кінь!

Впрягся у землі голоблі ...

Ми веселку тобі - дугою,

Полярне коло - на збрую.

О, виведи наш земну кулю

На колію іншу.



В автобіографії Єсенін пише: "У роки революції був цілком на боці Жовтня, але приймав усе по-своєму, з селянським ухилом".

В поезії Єсеніна з'являються нові риси, народжені революційною дійсністю.

Вірші Єсеніна відображають всі суперечності раннього періоду становлення рад у країні. Буйний революційний пафос на початку 20-х років, коли в життя проводилася нова економічна політика, змінився песимістичними настроями, які відбилися в циклі "Москва кабацкая".

Яка біль відчувається в трагедійної пісні поета про міжусобних розбратів, який рве "країну рідну до краю з краю", тривога за майбутнє Росії. Болісно постає перед ним питання: "Куди несе нас рок подій?"

Відповісти на це питання було нелегко, саме тоді і відбувається ломка в духовному сприйнятті поетом революції, впали його утопічні плани.

Суперечливість Єсеніна найбільш драматично позначається в його роздумах про майбутнє села. Всі яскравіше виявляється прихильність поета до селянства.

У віршах Єсеніна чується туга за природою, яку втратить цивілізація.

У Єсеніна протиставлення міста і села набуває особливо загострений характер. Після закордонної поїздки Єсенін виступає як критик буржуазної дійсності.Поет бачить згубний вплив капіталістичного укладу на душі і серця людей, гостро відчуває духовне убозтво буржуазної цивілізації. Але закордонна поїздка зробила свій вплив на творчість Єсеніна. Він знову згадує знайому йому з юності "тугу нескінченних рівнин", але тепер, однак, його вже не радує "возові пісня коліс":

Чи не ця обпалює серце і душу правда почуттів особливо дорога нам у віршах Єсеніна, чи не в цьому справжня велич поета?

Сергій Єсенін глибоко знав селянське життя Росії, і це сприяло тому, що він зміг стати істинно народним поетом.

Про що б не писав Єсенін: про революцію, про селянський уклад життя - він все одно повертається до теми батьківщини. Батьківщина для нього є чимось світлим і писати про неї - сенс усього його життя:



Я люблю батьківщину,

Я дуже люблю батьківщину!. .



Батьківщина і тривожить, і заспокоює поета. У його ліричних творах звучить безмежна відданість Батьківщині, схиляння перед нею:


Але й тоді,

Коли в усій планеті

Пройде ворожнеча племен,

Зникне брехня і смуток, -

Я буду співати

Всім єством в поета

Шосту частину землі

З назвою коротким "Русь".



З єсенінськи віршів постає образ поета-мислителя, кровно зв'язаного зі своєю країною. Він був гідним співаком і громадянином своєї Батьківщини. По-хорошому він заздрив тим, "хто життя провів у бою, хто захищав велику ідею", і з щирою болем писав "про дні, розтрачених даремно":



Адже я міг дати

Не те, що дав,

Що мені давалося заради жарту.



Єсенін був яскравою особистістю індивідуального. За словами Р. Рождественського, він мав "тим рідкісним людським властивістю, яке називають зазвичай невиразним і невизначеним словом" чарівність "... Будь-який співрозмовник знаходив у Єсеніна щось своє, звичне і улюблене, - і в цьому таємниця такого могутнього впливу його віршів ".

Скільки людей зігрівали свої душі в чудодійного багаття поезії Єсеніна, скільки насолоджувалися звуком його ліри. І як часто вони були неуважні до Єсеніну-людині. Може бути, це і погубило його. "Ми втратили великого російського поета ... "- Писав М. Горький, приголомшений трагічним звісткою.


Закінчення



Лише в останнє десятиліття в пресі з'явилися нові версії про причину загибелі С.А. Єсеніна. Всі вони зводяться в основному до того, що поет не покінчив життя самогубством, а був убитий. Основою для них служать спогади сучасників, вивчення політичної обстановки в країні, зіставлення подій останніх днів життя Сергія Єсеніна, аналіз документів, фотографій і посмертних масок поета.

Розслідувати цю справу непросто. Скільки людей, які знали добре Сергія Єсеніна і мали намір опублікувати про нього спогади, трагічно загинуло. Юрій неабиякими, син поета, був розстріляний у 1937 році. Убито і друга дружина Єсеніна Зінаїда Райх, що збиралася написати про нього спогади.

Залишаються лише документи, які були складені на місці події.

"Акт про самогубство Єсеніна" склав приїхав у готель дільничний наглядач другого відділення Ленінградської міліції Н. Горбів (орфографія і пунктуація збережені):

"Прибувши на місце мною був виявлений висів на трубі центрального опалення чоловік у наступному вигляді, шия затягнута була не мертвою петлею, а тільки однією правою стороною шиї, обличчя звернене до труби і пензлем правої руки схопився за трубу, труп висів під самою стелею і ноги від статі були близько 1,5 метрів, біля місця, де виявлено був повішеним лежала перекинута тумба, а канделябр, що стоїть на ній, лежав на підлозі. При знятті трупа з мотузки і при огляді його було виявлено на правій руці вище ліктя з долонної сторони поріз, на лівій руці на кисті подряпини, під лівим оком синець, одягнений у сірі штани, білу сорочку нічну, чорні шкарпетки і чорні лаковані туфлі. За наданими документами повішеним виявився Єсенін Сергій Олександрович письменник ... "

Картина, на думку сучасних дослідників, вийшла досить дивна. Синяк під лівим оком, петля, призначена, здається, лише для того, щоб утримати тіло у висячому положенні, рука, обхопивши трубу центрального опалення, - все це повинно було породити певні сумніви.До того ж, при зростанні Єсеніна приблизно 168 см і висоті стель у "Англетере" п'ять метрів поет повинен був зробити величезний стрибок у висоту і встигнути обернути ремінь від валізи навколо труби. Якщо ж припустити, що він спочатку став на тумбу, висота якої не перевищує півтора метра і яку знайшли перекинутої, то й тоді він повинен був підстрибнути вгору на 1,5 метра, закріпити ремінь, потім обмотати його навколо шиї і зіскочити вниз, причому тумба повинна була впасти десь поруч. Але її знайшли віддалік притуленою до шафи.

Незважаючи на ці та інші викликають питання моменти, дільничний наглядач виводить: "Акт про самогубство" ...

Коли в 4 години дня тіло відправляли в Обухівському лікарню для розтину, виявилося, що поета нічим укрити: зник його піджак. Коли і куди - невідомо.Устинова дістала звідкись кімоно, а "Бориса Лавреньова довелося написати розписку від правління Союзу письменників на взяту для тіла простирадло". Розтин тіла С. Єсеніна було вироблено судмедекспертом Олександром Григоровичем Гіляревскім 29 грудня 1925Результати розтину були викладені в "Акті".

Піджак, вважається, насправді був, але зник з номера Єсеніна. Його так і не знайшли. Що стосується "багряною смуги", то, за даними акту експерта, це була "вдавлені борозна довжиною близько 4 см і шириною 1,5 см на лобі" і з'явилася вона "від тиску при повішення".Дослідник життя і творчості Єсеніна М. Сидорін вважає, що на лобі поета була "не" вдавлені борозна ", а найглибша рана ... На фотографіях зяє абсолютно кругла діра під правою бровою як продовження борозни ...Оскільки слід від удару або від кулі майже зливається з борозною, на нього і не звертали уваги протягом 60 років. Роки репресій, застою. Але посмертна маска Єсеніна жахає всіх, хто її бачив ".

Після загибелі поета зі слів очевидців до друку проникли вельми цікаві відомості. Про те, що на правій руці Єсеніна був кривавий слід, що в кімнаті стояв цілковитий розгром, і особливо важливо згадка про восковому, блідому кольорі особи передбачуваного самогубці, зовсім не властивому для тих, хто позбавляє себе життя через повішення. В одну з газет проникло повідомлення про лезі бритви і комірці, акуратно покладених на столі в номері готелю. Журналісти припустили, що Єсенін спочатку розкрив вену, але не вистачило мужності, і він повісився. Але тоді Єсенін з розрізаною веною повинен був шукати мотузку, прив'язувати її високо над головою, так що кров повинна була залити і його, і мотузку. Однак про цю деталі в акті Н. Горбова - ні слова.

Що стосується мотузки, точніше, ременя від валізи, то петля, як випливає з акту судмедекспертизи, не захопила шию. І дільничний наглядач М. Горбов засвідчив, що "шия була затягнута не мертвою петлею".На думку дослідників, це вказує на те, що смерть настала не від того, що Єсенін задихнувся у петлі.Підтвердженням для них цього є і те, що ніхто з очевидців не сказав про те, чи була на шиї поета странгуляціонная борозна, яка дуже яскраво повинна була виділятися на шиї повісився. Залишається гадати, чи була причиною смерті горезвісна "вдавлені борозна" на лобі, або Єсенін був підвішений до труби опалення вже в напівсвідомому стані, стискаючи рукою трубу інстинктивно. Або щось ще ...

Медики і дослідники творчості поета С. Демиденко і Ф. Морохов вважають, що С. Єсенін був побитий, серйозно поранений, а потім задушений подушкою, а самогубство - тільки інсценування.

Версія Хлистова.

У 1985 році за всіма цими фактами, документами за справу взявся слідчий Хлистов. Йому анонімно надіслали фотографію, Зроблений після смерті поета. З усіх вище перерахованих фактами Хлистов склав сою версію смерті Єсеніна.

На думку слідчого, версія самогубства, не має під собою ніяких очевидних доказів, а одні спростування - рука, стискається трубу, напружені м'язи шиї, і "невдала" перша спроба з надрізом вен, причому він порізав собі праву руку, будучи правшею, не кажучи вже про синцях, нібито "непомічених" до цього. Є навіть свідчення про те, як двоє чоловіків виходили з його номера.

За, думку слідчого, насправді наступне, двоє чоловіків, швидше за все знайомі поетові, розмовляли з ним, причому один сидів навпроти столу, за яким сидів Єсенін, а другий підійшов до Єсеніну ззаду, і накинув йому на шию зашморг. І синці на обличчі Єсеніна пояснюються тим, що поет, чинячи опір, "зрушив" зашморг з шиї на губу. Бачачи такий опір, друга людина вдарив поета важким предметом по голові, і, поки він був без свідомості, його задушили і повісили.

Єсенін пішов з життя, але живе неповторне пісенне єсенінськи слово. Здавалося б, усе, про що розповідає Єсенін у віршах, він розповідає про себе. Але все це глибоко хвилює кожного з нас. За особистою долею поета постає його час, його епоха. З далеких двадцятих років поет незримо ступив у наш час і далі в майбутнє.

Час не владний над поезією Єсеніна. Давно пішли в минуле багато подій, які хвилювали поета, змінилася реальність, живив його вірші. Але кожне нове покоління відкриває для себе в Єсеніна щось близьке і дороге, тому що його поезія народжена любов'ю до людини, співчуттям до нього, високими гуманістичними ідеалами.


Список використовуваної літератури



1.С.А. Єсенін Твори. / / Художня література 1988

2.Е. Хлистаков. Невідомий С. Єсенін. / / Москва 1990

3.А.Л. Козаков. Як жив Єсенін. / / 1991

4.І. Лисцов. Вбивство С. Єсеніна. / / Молода гвардія 1990

5.І. Еренбург. Смерть Єсеніна / / Літ. Росія 1990