Радянська система органів державної влади і управління

Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України

Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича

Факультет історії. політології та міжнародних відносин

Кафедра історії нового та новітнього часу















Курсова робота



тема: Радянська система органів державної влади і управління































Чернівці - 2011


Вступ



Утворення та розвиток державного апарату, як і будь-яке історичне явище, являє собою результат поєднання і взаємодії ряду факторів: суб'єктивних уявлень керівників держави про найбільш оптимальний пристрій керування; об'єктивних потреб розвитку політичної, економічної і духовної сфер з урахуванням ролі держави; внутрішніх джерел саморозвитку самого апарату. 

При народженні радянської держави її лідери проголосили повний розрив з минулим, руйнування старої державної машини та створення абсолютно нової держави, ще не баченої в історії людства. Вони були впевнені у швидкому початку світової пролетарської революції, в її переможному ході насамперед у Європі. По суті, мова йшла про створення нової людської цивілізації, побудованої, в кінцевому рахунку, на принципах загальної рівності, справедливості та ліквідації всякого гноблення. У реальності ж, практика все більше корегувала колишні теоретичні уявлення, змінюючи або відсуваючи їх здійснення на більш далеку перспективу. Період з 25 жовтня 1917 року до грудня 1922 року був часом спроб реалізувати на практиці ідею «держави-комуни» у важких умовах внутрішньої економічної і політичної розрухи, розвалу армії, крихкого перемир'я на фронті. Це означало руйнування старого державного апарату управління, передачу влади Радам, налагодження горизонтальних і вертикальних зв'язків між вищими, центральними і місцевими органами влади і управління. Він закінчився перемогою реальної політики над теоретичними уявленнями, що не витримали випробування суворою дійсністю. 

В цей час будівництва реально працюючого механізму державного управління в умовах громадянської війни та інтервенції. Головним завданням було зберегти владу в руках комуністичної партії, забезпечити перемогу над численними збройними супротивниками. Одночасно зберігалася надія на те, що за допомогою нових органів влади вдасться зробити ривок у соціально-економічній сфері, в найкоротший термін побудувати соціалістичне суспільство. Все це визначало особливості побудови вищих органів влади та центральних установ управління. Саме з цих причин тема моєї курсової роботи дуже актуальна і цікава, так як саме в період з 1917-1922 рр.. створювалася абсолютно нова, унікальна соціалістична держава. Саме в цей період формувалися всі вищі органи влади та управління, які грали найважливішу роль у подальшому розвитку держави. 

Метою даної курсової роботи є розгляд системи державної влади в період з 1917 по 1922 рр.. Для цього необхідно виділити наступні основні питання: 

1. Розглянути Радянську систему органів державної влади і управління. 

2. Розглянути партійні організації, а також визначити їх роль у системі державного управління. 

Предметом цієї курсової роботи є основні тенденції формування та розвитку системи державної влади і управління даного періоду. Об'єктами є безпосередньо вищі органи влади та центральні установи управління, а також партійні організації. 

При написанні даної курсової роботи я користувався аналітичним, а також кількісним методами. 

Слід зазначити, що цьому періоду історії Російської держави присвячено багато наукової, науково-методичної, історичної літератури. Серед авторів, які зверталися в різний час до початків історії Радянської держави можна відзначити таких, як Верт Н., Мунчаев Ш.М., Сирих В.М., Орлов О.С.,

Піхоя Р.Г., Чібіряєв С.А ., Сєраєв С.А., Ігнатов В.Г.. 

Всі автори, до робіт яких я звертався, вважали, що це п'ятиріччя стало переломним в Російській історії, вирішальним у становленні радянської форми державності. Народної влади і управління. Росія стала радянською, вийшла з першої світової війни, а також захистила свою державність від спроб реставрувати старий лад. 


Розділ І. Радянська система органів державної влади і управління



25 жовтня в Смольному відкрився II Всеросійський з'їзд Рад. На цей з'їзд з'їхалися делегати від чотирьохсот Рад робітничих і солдатських депутатів. На з'їзді були представлені окремі селянські Ради. З 649 делегатів, які були зареєстровані на початку з'їзду, 390 було більшовиків, 160 лівих есерів. Інші фракції - праві есери, меншовики - становили меншість. 

До порядку денного з'їзду було включено питання: про організацію влади, про війну і мир, про Установчі збори. 

З'їзд прийняв резолюцію, в якій рішуче засуджувалася зрадницька позиція опортуністів. У ній говорилося: «заслухавши заяви есерів і меншовиків, II Всеросійський з'їзд продовжує свою роботу, завдання якої зумовлена волею трудящого народу і його повстанням 24 і 25 жовтня. Геть угодовців! Геть прислужників буржуазії! Хай живе переможне повстання солдатів, робітників і селян!! » 

З'їзд постановляє: вся влада на місцях переходить до Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів, які і повинні забезпечити справжній революційний порядок. З'їзд Рад, взявши державну владу, проголосив створення Російської Радянської Республіки, першого в світі соціалістичної держави робітників і селян. 

26 жовтня 1917 р. з доповідями про мир і про землю виступив В.І. Ленін. У доповіді про мир він коротко визначив генеральну лінію зовнішньої політики соціалістичної держави. З'їзд обговорив і затвердив Декрет про мир, де говорилося, що імперіалістична війна є найбільшим злочином, який необхідно негайно припинити. Декрет пропонував всім країнам, всім народам, втягнутим у війну, «почати негайно переговори про справедливий демократичний мир», світі без анексій і контрибуцій, а до закінчення переговорів укласти перемир'я. 

Декрет про мир був прийнятий одноголосно і набув чинності закону. Тим самим було покладено початок радянської зовнішньої політики, в основу якої було взято ленінський принцип мирного співіснування держав з різним соціально-економічним устроєм.

Декрет про землю, прийнятий по другій доповіді В.І. Леніна, негайно скасовував поміщицьку власність на землю і безоплатно передавав її селянству. Маєтки поміщиків, монастирські, церковні, питомі землі з усім інвентарем, садибними будівлями переходили в розпорядження волосних земельних комітетів і повітових Рад селянських депутатів. Земля, надра, ліси, води оголошувалися всенародним надбанням. У декреті було зазначено, що земля рядових селян і козаків конфіскації не підлягає. 

Складовою частиною декрету з'явився селянський наказ про землю, складений ще есерами до Жовтневої революції на підставі 242 місцевих селянських наказів. Однак есери, що перебували при владі, нічого не зробили для проведення наказу в життя. Більшовики в перший же день приходу до влади узаконили селянські накази. Відповідно до них наказами встановлювалося зрівняльне землекористування. Земля ділилася за трудовою або споживчою нормами.

За декретом про землю селяни отримали від Радянської влади безоплатно 150 млн. десятин землі і звільнялися від сплати 3 млрд. рублів боргу банкам і поміщикам, а також від щорічної сплати 700 млн. рублів золотом за оренду землі. Декрет про землю матеріально закріплював союз робітників і трудящих селян, ліквідував залишки феодально-кріпосницьких пережитків і розчистив шлях для подальших соціалістичних перетворень, підвищення рівня матеріальної і культурного життя трудящих селян. 

На II з'їзді Рад було обрано перший Радянський уряд - Рада Народних Комісарів (РНК) на чолі з В.І. Леніним. З'їзд обрав також Всеросійський Центральний Виконавчий Комітет (ВЦВК) в кількості 101 чоловік (62 більшовика, 29 лівих есерів, 6 соціал-демократів інтернаціоналістів та 4 представники інших партій).

Таким чином, II Всеросійський з'їзд Рад узаконив перемогу Великої Жовтневої соціалістичної революції, повалення поміщицько-буржуазної влади і встановлення диктатури пролетаріату в формі Рад, керованих більшовицькою партією. Рішення, прийняті на з'їзді, відкривали новий етап у розвитку революції - етап будівництва соціалізму в Радянській Росії. 

III з'їзд. 10 січня 1918 відкрився III Всеросійський з'їзд Рад. На ньому були заслухані звітні доповіді Я.М. Свердлова про діяльність ВЦВК і В.І. Леніна про діяльність РНК. 13 січня 1918 відкрився III Всеросійський з'їзд Рад селянських депутатів, який прийняв рішення про злиття з III з'їздом Рад робітничих і солдатських депутатів. Тим самим була завершена організація нової державної влади, створеної Жовтневою соціалістичною революцією. 

Об'єднаний з'їзд з більшою наснагою прийняв «Декларацію прав трудящого і експлуатованого народу». Цей документ проголосив великі завоювання Жовтневої соціалістичної революції в якості основ Конституції РСФРР. У ньому викладалися основні завдання диктатури пролетаріату в перехідний період від капіталізму до соціалізму. Декларація закріпила суспільну власність на землю, схвалила найважливіші урядові декрети про революційному перетворенні економіки, про ліквідацію національного гніту в Росії. Були затверджені нові принципи устрою життя народів, підтверджено позбавлення експлуататорів права брати участь в управлінні державою, проголошено створення дійсно добровільного союзу трудящих класів всіх національностей Росії. 

З'їзд прийняв рішення про перетворення Радянської республіки в Російськоу Соціалістичну Федеративну Радянську Республіку (РСФРР) на основі добровільного союзу народів Росії. 

IV з'їзд. 14 березня 1918 у Москві зібрався IV Надзвичайний Всеросійський з'їзд Рад, який повинен був ратифікувати мирний договір. З доповіддю про Брестський договорі виступив В.І. Ленін. На з'їзді проти ратифікації мирного договору виступили меншовики, праві і ліві есери, а також «ліві комуністи». Однак переважна більшість делегатів з'їзду взяли написану Леніним резолюцію і ратифікувала Брестський мирний договір. У березні - квітні 1918 року укладення Брестського миру схвалили обласні, губернські і повітові з'їзди Рад. 

Життя показало, що укладення Брестського миру було правильним і далекоглядним кроком. Важливе значення Брестського договору полягала в тому, що він забезпечив країні життєво необхідну мирний перепочинок, який Радянська влада використовувала для зміцнення молодої Радянської республіки трудящих, організації сильної Червоної Армії - армії робітників і селян, для здійснення найважливіших господарських заходів. У листопаді 1918 року, коли в Німеччині сталася революція, Радянський уряд анулював Брестський договір. Тим самим повністю підтвердилося передбачення В.І. Леніна, що Брестський договір буде недовговічним. 

V з'їзд. 4 липня 1918 в Москві відкрився V Всеросійський з'їзд Рад. З доповіддю про діяльність Раднаркому виступив В.І. Ленін. Звіт про роботу ВЦВК зробив Я.М. Свердлов.

З'їзд прийняв резолюцію, в якій схвалив зовнішню і внутрішню політику Радянського уряду. Ліві есери, зазнавши поразки на з'їзді, з метою захоплення влади в країні стали на шлях організації контрреволюційних змов. 6 липня 1918 вони підняли контрреволюційний заколот у Москві. Ними був убитий німецький посол Мірбах. Здійснюючи це вбивство, ліві есери хотіли спровокувати напад кайзерівської Німеччини на Радянську Росію і таким шляхом повалити Радянський уряд. 

Були прийняті рішучі заходи для ліквідації заколоту. Фракція депутатів лівих есерів на з'їзді була заарештована. Проти заколотників, які захопили телеграф, був відправлений загін червоноармійців на чолі з М. В. Фрунзе. До ранку 7 липня головні сили бунтівників були розгромлені, більшість учасників заколоту роззброєні і заарештовані. 

Була прийнята резолюція про створення регулярної Червоної Армії. Підкреслювалося, що вона повинна будуватися на основі обов'язкової для всіх трудящих військової повинності. Це рішення сприяло успішному розвитку Збройних Сил Радянської Республіки. 

В останній день роботи (10 липня) з'їзд приділив головну увагу обговоренню проекту першої Радянської Конституції, підготовленого комісією ВЦВК і остаточно відредагованого комісією ЦК РКП (б), якою керував В.І. Ленін. У Конституції були узагальнені і зафіксовані завоювання соціалістичної революції, великі соціально-економічні перетворення, які були проведені в країні з жовтня 1917 року по липень 1918 року. 

В основу Конституції була покладена «Декларація прав трудящого і експлуатованого народу». Розділ «Загальні положення Конституції» законодавчо закріпив диктатуру пролетаріату у формі Радянської влади. Радянська форма диктатури пролетаріату була новим типом демократії - демократії для трудящих, тобто для переважної більшості народу. Закріплювалося федеративний устрій республіки. 

У Конституції були записані основні обов'язки громадян. Всі громадяни республіки зобов'язані трудитися: «Не трудящий та не їсть». Іншими найважливішими обов'язками громадян була охорона завоювань Жовтневої революції, захист вільної соціалістичної Вітчизни. 

Зафіксувавши обов'язки громадян, Конституція одночасно законодавчо встановила їх найважливіші права. Всім працівникам гарантувалася свобода слова, друку, зборів і організацій. Перша Радянська Конституція РСФРР стала зразком для конституції інших радянських республік.

У листопаді 1918 року відбувся VI з'їзд Рад. Він прийняв постанову про злиття комбідів з Радами. Одночасно було вирішено провести вибори нових сільських і волосних Рад. 

23 - 28 грудня 1921 року в Москві відбувся IX Всеросійський з'їзд Рад. На ньому були підведені перші підсумки нової економічної політики. З доповіддю «Про внутрішню і зовнішню політику Республіки» виступив В.І. Ленін. Аналізуючи міжнародну обстановку, В.І. Ленін показав, що після розгрому інтервентів і білогвардійців настав період деякої рівноваги сил при величезній морально-політичній перевазі Країни Рад. В.І. Ленін підкреслив, що основне завдання партії і Радянської держави - зміцнення союзу робітників і селян. «Ми це завдання вирішимо, - говорив Ленін, - і союз робітників і селян створимо настільки міцним, що ніякі сили на землі його не розірвуть». Характеризуючи стан промисловості, В.І. Ленін казав, що почався її помітний підйом.

IX Всеросійський з'їзд Рад схвалив внутрішню і зовнішню політику Радянського уряду. Визнавши першочерговим завданням підйом і подальший розвиток сільського господарства, з'їзд дав директиву: надати довгостроковий сільськогосподарський кредит селянам, сприяти розгортанню товарообігу між містом і селом, розширити постачання селянам продуктів промисловості, розвивати кооперування селянських господарств. IX з'їзд Рад прийняв рішення про подальше зміцнення Червоної Армії, вдосконаленні її бойової підготовки. Разом з тим чисельність армії була значно скорочена.

Встановлення радянської влади на місцях відбувалося як шляхом мирного переходу управлінських функцій в руки Рад, так і в результаті збройного придушення контрреволюції. 

У губернських і повітових містах зміна влади відбувалася більш-менш безболісно, оскільки центральні радянські органи мали можливість надавати у них своїх емісарів. До того ж партійні організації у великих містах були, як правило, численні і сильні. Це давало можливість сформувати новий органи влади та налагодити їх функціонування. Дійти ж до рівня земського і міського самоврядування було складніше через численність цих органів. А саме вони займалися на місцях міським господарством, постачанням продовольством, організацією охорони здоров'я і освіти. Не маючи можливості замінити апарат міського і земського самоврядування, місцеві Ради намагалися використовувати його для вирішення невідкладних питань місцевого життя. Керівництво цими органами здійснювали більшовики та есери (до розриву блоку з більшовиками).

Центральна влада дбала про якнайшвидше поширення свого впливу на місцях. З березня 1918 року роботою з організації радянської влади на місцях керував Наркомат внутрішніх справ. Наркомат прагнув до того, щоб Ради на місцях мали однакову структуру. Він рекомендував створити відділи управління, фінансів, земельні, праці, шляхів сполучення, пошти, телеграфу і телефону, народної освіти, лікарсько-санітарні та інші. У грудні 1917 року була опублікована Інструкція про права та обов'язки Рад, де давалися рекомендації по організації влади та управління на місцях, по створенню апаратів і Рад. 

Влада на місцях належала обласним, губернським, повітовим і волосним з'їздам Рад і міським та сільським Радам. Депутати міських Рад вибиралися на фабриках і заводах або через профспілки, що забезпечувало обрання кращих представників пролетаріату, насамперед комуністів. Сільські Ради створювалися шляхом обрання представників від певного числа дворів чи виборців. Спочатку в сільрадах було представлене все селянство. Звернення Наркомату внутрішніх справ, передбачив обмеження виборчих прав сільської буржуазії. Відсторонило куркульство від участі в роботі сільського сходу і сільрад. 

Місцеві Ради мали право вводити місцеві податки, обкладати буржуазію надзвичайними податками і контрибуціями. При Радах створювалися ради народного господарства, «як місцеві установи з організації та регулювання виробництва», які ставали в подвійне підпорядкування Вищій Раді Народного Господарства (ВРНГ) і відповідним Радам. Місцевим Радам надавалися широкі права по керівництву збройними силами. На підставі декрету РНК від 8 квітня 1918 року «Про заснування військових комісаріатів» в розпорядження губернських військкоматів, які в той час звичайно існували як відділи місцевих Рад, передавалися «всі збройні сили, військові установи, лазарети, госпіталі, склади і запаси майна, призначені для військових потреб губернії ». Міліція також перебувала у віданні і на утриманні місцевих Рад.

Найчастіше, не маючи регулярного зв'язку з центром, місцеві Ради були повновладними господарями на підвідомчій території. Їх інтереси не завжди відповідали загальнодержавним і іноді суперечили розпорядженням центральної влади. Всеросійський Центральний виконавчий комітет (ВЦВК) Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів РСФРР (після січня 1918 - ВЦВК Рад робітничих, селянських і козацьких депутатів) - формально вищий законодавчий, розпорядчий та контролюючий орган РСФРР у 1917-1937 рр.. між Всеросійським з'їздом Рад. Вперше обраний II Всеросійським з'їздом Рад 26 жовтня 1917 р. в кількості 101 чол. 15 листопада 1917 ВЦВК Рад робітничих і солдатських депутатів об'єднався з виконкомом Всеросійської Ради селянських депутатів, створеного на I Всеросійському з'їзді селянських депутатів у травні 1917 р., і став представляти всі Ради республіки. 18 січня 1918 р. ВЦВК був обраний III з'їздом Рад у складі 306 чоловік. За Конституцією 1918 р. він не повинен був перевищувати 200 осіб. Постановою VIII Всеросійського з'їзду Рад (грудень 1920) склад ВЦВК був збільшений до 300 осіб. 

ВЦВК міг вирішувати самостійно всі питання загальнодержавного значення, у т.ч.: 

1. стверджувати, змінювати і доповнювати Конституцію РСФРР; 

2. здійснювати загальне керівництво всією внутрішньою і зовнішньою політикою РСФРР, встановлювати межі та компетенцію обласних спілок, утворених за національною ознакою, вирішувати спори між ними, приймати до складу РСФСР нових членів і оформляти вихід її окремих частин, визначати загальний адміністративний поділ РСФРР і затверджувати обласні об'єднання губерній ; 

3. здійснювати законодавчу діяльність, встановлювати засади загальних планів народного господарства в цілому і його окремих галузей, основи організації збройних сил Республіки, затверджувати бюджет РСФРР, приймати закони з питань судоустрою та судочинства, цивільного, кримінального та інших галузей законодавства; 

4. встановлювати і змінювати систему заходів, ваг і грошей, загальнодержавні податки і повинності, оголошувати амністію; 

5. призначати Раду Народних Комісарів, затверджувати його голови, призначати і зміщувати окремих членів РНК.

Надана Конституцією можливість ВЦВК вирішувати питання разом із Всеросійським з'їздом Рад на практиці призвела до того, що справжньою повнотою влади в УРСР мав ВЦВК. Діючи постійно (до 1920 року), він самостійно вирішував всі найважливіші питання внутрішньої і зовнішньої політики. Збираючись час від часу на нетривалий термін Всеросійський з'їзд Рад не міг робити істотного впливу на діяльність ВЦВК і по суті перетворився на такий собі бутафорний орган, покликаний створювати видимість повновладдя трудящих у країні. Жоден із з'їздів не прийняв жодного принципового рішення, яке б суперечило рішенням ВЦВК, що проводиться ним політиці, а в кінцевому рахунку інтересам більшовиків. Конституція не визначала ні організаційної структури ВЦВК, ні порядку його роботи. Всі ці питання ВЦВК вирішував самостійно. Пленарні засідання проводилися у розширеному складі, за наявності більше половини членів ВЦВК, у міру необхідності, але не рідше одного разу на два тижні. Так, за період з листопада 1917 року по липень 1918 року відбулося близько 50 пленарних засідань. 

Робочими органами ВЦВК були його Президія, відділи і комісії. Спочатку Президія створювався як колегіальний орган з представників партій, що входять у ВЦВК. Персональний склад Президії затверджувався на пленарному засіданні ВЦВК. Потім, коли кількість партій мають своїх представників у ВЦВК значно зменшилася, Президія формувався за нормою: один член Президії обирався від 25 членів ВЦВК. 

Президія ВЦВК здійснювала всю організаційну роботу з підготовки пленарних засідань ВЦВК: виробляла порядк денний, доводила її до відома членів ВЦВК, призначав доповідачів і співдоповідачів, попередньо розглядав питання і запити, які надходили на адресу ВЦВК. Крім того Президія ВЦВК повинна була організовувати проведення в життя прийнятих ВЦВК декретів і постанов, здійснювати керівництво роботою відділів і комісій ВЦВК. 

Відділи ВЦВК в основному виконували організаційно-технічну роботу і забезпечували ВЦВК необхідними матеріалами, здійснювали видання нормативних актів, інших друкованих робіт, готували довідки та ін.. Так, в липні 1918 року у ВЦВК було п'ятнадцять відділів, в тому числі фінансовий, загальна канцелярія, довідковий , агітаційний, автомобільний, літературно-видавничий, друку. 

Комісії ВЦВК утворювалися з членів ВЦВК для підготовки проектів нормативних актів, їх остаточного доопрацювання, вирішення деяких інших завдань. 

ВЦВК перших чотирьох скликань був багатопартійним. Так у ВЦВК четвертого скликання входили 141 більшовик, 48 лівих есерів, 4 правих есера, 4 есера-максималіста, 3 анархіста та ін Однак постановою ВЦВК від 14 червня 1918 року з його складу були виключені праві есери та меншовики за активні виступи проти рішень і політики радянської влади. Незабаром їх долю розділили і ліві есери, повсталі в Москві та інших містах. З цього моменту ВЦВК є по суті однопартійним. Вплив у ньому більшовиків стає очевидним і безперечним.

Рада народних комісарів (РНК, Рада міністрів) РСФРР і СРСР (1917-1991). Вищий виконавчий і розпорядчий орган державної влади. Створений 26 жовтня 1917 постановою II Всеросійського з'їзду Рад, в якому, зокрема, говорилося: «Утворити для управління країною, аж до скликання Установчих зборів, тимчасове робітничий і селянський уряд, який буде називатися Радою Народних комісарів». У момент створення РНК включав 13 комісій, завідуючих окремими галузями державного життя: внутрішніх справ, землеробства, праці, у справах військових і морських, у справах залізничних, у справах торгівлі і промисловості, у справах іноземних, у справах продовольства, народної освіти, фінансів, юстиції, пошти і телеграфів, у справах національностей. Голови цих комісій - народні комісари, призначені з'їздом, - стали членами РНК.

Ліві есери увійти до складу уряду відмовилися, хоча персональне запрошення більшовиків брати участь в роботі уряду отримали есери Камка, Карелін і Спіро. 2 грудня есери погодилися увійти до складу РНК і зайняли пости наркомів землеробства, юстиції, пошти і телеграфу, земських і міських самоврядувань, а також державного майна. Два есери - Алгасов і Михайлов увійшли до складу в якості наркомів без портфелів. Однак альянс протримався до березня 1918 року. Есери, незгодні з Брестським миром, відкликали своїх представників з РНК і стали проводити явну антибільшовицьку лінію. 

Конституцією РСФРР 1918 року передбачалася діяльність 17 наркоматів, в тому числі з іноземних, військовим, морським, внутрішнім, фінансових справ, юстиції, праці, соціального забезпечення, освіти, у справах національностей, пошт і телеграфів, шляхів сполучення, землеробства, торгівлі і промисловості, продовольства, державного контролю, охорони здоров'я. 

РНК створювався як виконавчий орган цілком підзвітний Всеросійському з'їзду Рад і ВЦВК. Зокрема Конституція зобов'язувала РНК негайно інформувати ВЦВК про всі свої рішення і постанови, а постанови і рішення, що мають велике політичне значення, представляти на розгляд і затвердження ВЦВК. Він же наділявся правом призначення наркомів та зміщення їх з посад. Проте з перших же днів свого існування РНК, керований Леніним, користуючись відсутністю законодавчо встановленої компетенції ВЦВК і РНК, брав декрети і постанови, тобто здійснював законотворчу діяльність і тим самим підміняв ВЦВК.

За період з листопада 1917 року по липень 1918 року РНК прийняв близько 600 нормативно-правових актів, тоді як ВЦВК і його Президія за цей же термін взяли трохи більше 100 декретів, постанов, звернень та інших актів. Спроби есерів заборонити РНК займатися законотворчою діяльністю не отримали підтримки у більшості членів ВЦВК. Його спеціальним рішенням було визнано за необхідне надання РНК права ухвалення законодавчих актів з наступним їх затвердженням ВЦВК. Це ж положення було зафіксовано і в Конституції РСФРР. 

Порядок прийняття рішень, декретів, постанов та інших нормативно-правових актів на засіданнях РНК законодавчо не був регламентований. У регламентних нормах, встановлених самим РНК, містився спрощений порядок розгляду окремих питань на засіданнях, так званого малого РНК. Даний орган конституційно не був передбачений. Він виник за пропозицією В. Леніна для розгляду нібито незначних другорядних питань. Проте всі питання, які вирішуються малим РНК, підписувалися В.І. Леніним без розгляду на засіданнях РНК і в той же час набували чинності постанов РНК. Особливим органом управління народним господарством і державними фінансами була створена при РНК Вища рада народного господарства (ВРНГ). У нього входили представники всіх наркоматів, а також Всеросійська рада робітничого контролю. На ВРНГ покладався обов'язок виробляти спільні норми і правила регулювання економічного життя країни, узгоджувати і об'єднувати діяльність державних органів, Всеросійської ради робітничого контролю і профспілок. Усі найважливіші законопроекти з питань народного господарства вносилися в РНК тільки після їх схвалення у ВРНГ. 

У ці роки був створений цілий ряд надзвичайних і постійних комісій: ВНК, Малий РНК, Рада робочої і селянської оборони, ЦСУ та ін. Апарат РНК включав управління справами (В. Д. Бонч-Бруєвич), секретаріат (Н. П. Горбунов) , Фінансовий відділ, відділ або бюро друку. До 3 березня 1918 р. апарат становив 65 осіб і вільний батальйон охорони 500 чоловік (командир Я. Х. Петерс). 

Рада робітничої і селянської оборони РСФРР - надзвичайний орган радянської держави. Утворений постановою ВЦВК 30 листопада 1918 року. Його завдання полягало в мобілізації всіх сил для успішного ведення громадянської війни. Постанови Ради оборони були обов'язкові для всіх відомств. До його складу входили представники ВЦВК, РВСР, НКПС, Надзвичайної комісії з постачання Червоної Армії, Наркомпроду, Всеросійського ради профспілок, ВРНГ і Главкомпраці. Керував Радою оборони голова РНК. Засідання, як правило, проходили два рази на тиждень. Рішення приймалися більшістю голосів. Рада оборони при необхідності створювала численні комісії і направляла на місця надзвичайних уповноважених, які мали широкі права, в тому числі відстороняти від роботи і віддавати до суду ревтрибуналів всіх посадових осіб.

Між 3 та 7 квітня 1920р. ВЦВК перетворив Раду оборони в Раду праці і оборони (РПО). Велику важливість тепер набули питання економічного розвитку. В РПО увійшли наркоми землеробства, праці, РСІ, представник ЦСУ. Місцевими РПО були обласні економічні наради (ЕКОС). РПО мав ряд власних комісій: Держплан СРСР (до 1923 року), Комісію з внутрішньої торгівлі (9.05.1922 - 9.05.1924) та ін Згодом РПО був ліквідований в 1937 році. Замість нього була утворена Економічна рада при РНК СРСР (ЕКОС СРСР). 

Виконавчо-розпорядчий орган рад від регіонів до Раднаркому РСФРР. Постійними робочими органами з'їздів Рад і Рад були їх виконавчі комітети. З'їздам Рад та їх виконкомам належало право контролю над діяльністю місцевих Рад, аж до скасування рішень нижчестоящих радянських органів. Ради ставали органами, які регулюють все місцеве життя, тому при Радах та виконкомах створювалися галузеві відділи, або комісаріати. До них ставилися відділи землеробства, юстиції, соціального забезпечення, народної освіти, праці, продовольства, дорожньо-будівничий, охорони здоров'я та ін.. Число відділів коливалося від 5 до 25. Відділи в свою чергу поділялися на підвідділи: медичний, статистичний, міліції і т.д. На чолі відділу повинен був стояти член виконкому. Контроль за діяльністю всіх відділів здійснювався Президією виконкому, його колегіальним керівним органом.

радянський уряд право політика

Розділ 2. Партійні організації як центральна ланка в системі державного управління



З'їзд Комуністичної партії - формально вищий орган партії, що складається з певної кількості делегатів, що обираються місцевими організаціями. На ділі З'їзди компартії грали різну роль у різні періоди її історії. Вони мали виняткове право приймати Програму і Статут партії, обирати її Центральний Комітет (ЦК) та інші керівні органи, визначати стратегічну і тактичну лінію на найближчий час. 

VII з'їзд. VII з'їзд зібрався в Петрограді 6 березня 1918. Найважливішим питанням на порядку денному з'їзду було питання про Брестський мир. 

У результаті гарячої дискусії з'їзд засудив зрадницьку позицію «лівих комуністів» і троцькістів. 30 голосами проти 12 при 4 утрималися була прийнята ленінська резолюція про війну і мир. 

Розробляючи теоретичні основи радянської зовнішньої політики, В.І. Ленін сформулював її основні принципи. Провідним принципом зовнішньої політики соціалістичної держави В.І. Ленін вважав принцип пролетарського інтернаціоналізму, який їм був розроблений стосовно нової, перехідної епохи від капіталізму до соціалізму. Невід'ємною частиною політики інтернаціоналізму є допомога і підтримка Країною Рад народів, що ведуть національно-визвольну боротьбу. 

Другим основним принципом зовнішньої політики є принцип мирного співіснування держав з різним соціально-економічним ладом. Сутність цього принципу логічно випливала з вчення Леніна про перемогу соціалізму спочатку в одній або кількох країнах. Всі спірні питання, що виникають між країнами, повинні вирішуватися мирним шляхом, а не війною. В.І. Ленін вважав, що мирне співпраця різних держав повинно охоплювати широке коло питань, насамперед економічних.

VIII з'їзд. VIII з'їзд РКП (б) відбувся в березні 1919 року. На ньому було визначено міцний союз із середнім селянством та його залучення у будівництво соціалізму. На цьому з'їзді була затверджена нова Програма партії, розроблена В.І. Леніним. У ній були сформульовані конкретні завдання будівництва соціалізму. 

При Революційній військовій раді республіки (РВВР) був сформований політвідділ, який у квітні 1919 року, на підставі рішення VIII з'їзду, перетворився в Головне політичне управління Червоної Армії. Одночасно утворювали посаду Головнокомандувача Збройними Силами. Першим головкомом був призначений командувач Східним фронтом І.І. Вацетіс. Головком був членом РВСР і підкорявся йому. Але в питаннях ведення війни і забезпечення військ він був підпорядкований безпосередньо ЦК РКП (б), уряду і Раді робітничо-селянської оборони на чолі з В.І. Леніним.

IX з'їзд. IX з'їзд РКП (б) відкрився в Москві 29 березня 1920 року. Основним питанням з'їзду був звіт ЦК, зроблений В.І. Леніним. Вождь партії дав аналіз причин і значення перемог Радянської держави над інтервентами і білогвардійцями за минулий рік і обґрунтував завдання партії, Радянської держави в період мирного перепочинку в галузі господарського будівництва. З'їзд визначив і найближчі господарські завдання в галузі промисловості (зокрема, паливної) і транспорту, а також інших важливих галузей народного господарства. 

У зв'язку з можливістю нового натиску інтервентів і залишків внутрішніх сил контрреволюції IX з'їзд партії приділив велику увагу подальшому будівництву і зміцненню бойової могутності Червоної Армії. У відновленні паливної промисловості і транспорту активну участь взяла частина військ, тимчасово переведених на становище трудових армій.

X з'їзд. X з'їзд РКП (б) відбувся в березні 1921 року. На ньому була схвалена ленінська платформа і прийняті розроблені В.І. Леніним тези «Про роль і задачах профспілок». У рішенні «Про єдність партії» з'їзд зажадав розпуску усіх фракцій і угруповань і вказав, що фракційна діяльність несумісна з перебуванням у РКП (б). 

З'їзд прийняв резолюцію «Про заміну розкладки натуральним податком». Це рішення знаменувало перехід від політики «воєнного комунізму» до нової економічної політики. Подальше обгрунтування нова економічна політика отримала в роботі В.І. Леніна «Про продовольчий податок». Рішеннях X і XI партконференцій, IX Всеросійського з'їзду Рад і законодавчих актах Радянської держави. 

XI з'їзд. Відбувся в березні - квітні 1922 року XI з'їзду партії належить найважливіша роль у подальшому здійсненні нової економічної політики. З'їзд зазначив, що на основі нової економічної політики зміцнилася змичка між містом і селом. Підсумки першого року непу відкрили для країни нові можливості для будівництва соціалізму. У зв'язку з цим Ленін заявив на XI з'їзді партії: «Ми рік відступали. Ми повинні тепер сказати від імені партії: досить! Та мета, яка переслідувалася відступом, досягнута. Цей період кінчається або скінчився ». 

На здійснення цього завдання були спрямовані всі рішення XI з'їзду РКП (б). 

Центральний комітет (ЦК) РСДРП (б) - РКП (б) - ВКП (б) - КПРС - формально вищий орган більшовицької (комуністичної партії) у проміжках між з'їздами партії, на яких він обирався. Фактично, на всьому протязі радянської історії, вищий орган держави. Разом з тим реальна роль ЦК у прийнятті найважливіших рішень і реальному управлінні країною змінювалася в різні історичні періоди. 

Завжди складався з двох частин: членів і кандидатів в члени ЦК. Вперше був обраний на VII конференції у квітні 1917 року в кількості дев'яти членів (Зінов'єв Г.Є., Каменєв Л.Б., Ленін В.І., Мілютін В.П., Ногін В.П., Свердлов Я.М., Смилга І.Т., Сталін І.В., Федоров Г.Ф.) і чотирьох кандидатів (Бубнов А.С., Глєбов-Авілов Н.П., Правдін А.Г., Теодорович І.А.). У наступні роки обирався на кожному з'їзді. До XII з'їзду кількісний склад ЦК становив від 23 (VII з'їзд) до 46 осіб (XI з'їзд). При цьому кількість кандидатів у члени ЦК становило від 50 до 70% кількості членів ЦК. 

У міру кількісного зростання ЦК падала його реальна роль у політичному житті країни. Найбільшу роль як керівний орган партії і держави він грав у роки громадянської війни. Його Пленуми (збори у повному складі) проводилися, згідно зі Статутом, прийнятим VIII з'їздом у 1919 році, не менше двох разів на місяць. А вже у резолюції Х з'їзду в 1921 році було вказано на необхідність проведення Пленумів ЦК не менш одного разу на місяць. 

Крім ЦК, значну роль у політичному житті країни у двадцяті роки грала Центральна контрольна комісія (ЦКК). Вона була створена в 1920 році як орган, покликаний захищати норми партійної демократії і боротися з бюрократизмом у лавах партії. У перший склад ЦКК входили 7 людей. Троє (Дзержинський Ф.Е., Муранов М.К., Преображенський О.О.) були обрані на IX партконференції, чотирьох повинні були визначити парторганізації Москви, Петрограда, Іваново-Вознесенська і Нижнього Новгорода. Вперше Положення «Про контрольні комісії» було прийнято на Х з'їзді РКП (б) у 1921 році. У ньому підкреслювалося, що вони створюються «з метою зміцнення єдності і авторитету партії» і повинні боротися «з вкрадаючимся в партію бюрократизмом, кар'єризмом, зловживаннями членів партії своїм партійним і радянським становищем, з порушенням товариських відносин всередині партії, з поширенням безпідставних і неперевірених, ганьблячих партію або її членів, чуток і інсинуацій та інших подібних відомостей, які порушують єдність і авторитет партії». Поряд з ЦКК створювалися контрольні комісії в областях і губерніях. Передбачалося, що для забезпечення незалежності суджень члени контрольних комісій не можуть бути членами партійних комітетів, аж до ЦК, і займати відповідальних адміністративних постів. Нове Положення було прийнято на XI з'їзді в 1922 році. До завдань комісії додалася боротьба «з чварами і угрупованнями». Пункт «Про контрольні комісії» був включений до Статуту РКП (б), прийнятий XII партконференцією в 1923 році.

У реальних умовах двадцятих років, крім турботи про чистоту партійної моралі, ЦКК зіграла значну роль в боротьбі з інакомисленням в партії під прапором недопущення «групівщини і фракційності».

Ще один центральний орган партії - Центральна ревізійна комісія. Її завданням було перш за все контроль за фінансовою звітністю органів партійних комітетів і підприємств (газет, видавництв тощо), а також перевірка швидкості і правильності роботи з документами. Вперше фінансовий звіт був представлений VI з'їздові від імені ЦК РСДРП (б), а в прийнятій з'їздом Статут РСДРП увійшло положення про обрання ревізійної комісії на партійному з'їзді. Ревізійна комісія першого складу (Д. І. Курський, М. М. Литвинов і А. В. Луначарський) була обрана 18 березня 1919 р. на VIII з'їзді для ревізії звітності ЦК. 22 березня 1919 було постановлено обрати постійну ревізійну комісію в складі трьох чоловік (Д. І. Курський, А. В. Луначарський і І. В. Цівцівадзе). 

Але регулярна діяльність ревізійної комісії налагодилася не відразу. Тільки на XI з'їзді, 2 квітня 1922 року, було вперше прийнято Положення «Про Центральну ревізійну комісію». Їм передбачалося і створення місцевих ревізійних комісій. Протягом декількох років склад ЦРК залишався постійним: Д.І. Курський, В.П. Ногін, І.І. Скворцов-Степанов. З плином часу кількість її членів поступово збільшувалася.

Фактичне ж керівництво партією, а через неї і країною, протягом багатьох років було зосереджено в руках виконавчих органів ЦК - Оргбюро, Секретаріату, Політбюро - і Генерального секретаря ЦК. 

Організаційне бюро (Оргбюро) ЦК відало насамперед підбором і розстановкою кадрів. Вперше термін «Оргбюро» був зафіксований у протоколі засідання ЦК 6 серпня 1917. Як виконавчий орган ЦК воно виникло 16 січня 1919 року для підготовки VIII з'їзду партії. У резолюції VIII з'їзду «По організаційному питанню» було записано, що Оргбюро складається з 5 членів ЦК, засідає не рідше трьох разів на тиждень, спрямовує всю організаційну роботу партії та звітує перед пленумами ЦК. Поступово чисельність Оргбюро зростала, досягши межі після XV з'їзду: 13 членів і 7 кандидатів. Відповідно до Статуту КПРС, прийнятому на XIX з'їзді, Оргбюро було ліквідовано, оскільки його функції дублювали Політбюро і Секретаріат ЦК. 

Секретаріат ЦК виник в 1917 році, після VII (квітневої) партконференції. Обов'язки секретаря виконувала Є.Д. Стасова, яка небула членом ЦК і організовувала всю технічну роботу: листування з місцевими парторганізаціями, підбір працівників тощо Після VI з'їзду бал утворений Секретаріат з п'яти членів ЦК. Всією організаційною роботою партії (Секретаріатом) в цей період керував Я.М. Свердлов. 

У резолюції VIII з'їзду «По організаційному питанню» вперше було сформульовано поняття Секретаріату ЦК як органу, що складається з відповідального секретаря, члена Оргбюро, і п'яти технічних секретарів. Вказувалося, що він організує ряд відділів. Це означало планомірне формування партійного апарату. Протягом року було створено 8 відділів ЦК. Секретаріат в нових умовах займався повсякденною організаційною роботою. У наступні роки роль Секретаріату ЦК постійно зростала. Зростала і кількість секретарів ЦК. Кожен з них відав певною сферою: ідеологією, промисловістю, сільським господарством, транспортом і т. д. 

Рішення Оргбюро і Секретаріату ЦК могли бути скасовані Політбюро ЦК. Політичне бюро (Політбюро) ЦК формально вважалося вищим виконавчим органом ЦК, що створюється для керівництва всієї партії між Пленумами ЦК.

Вперше Політбюро було утворено на засіданні ЦК 10 жовтня 1917 року як тимчасовий орган для політичного керівництва озброєним повстанням. 29 листопада 1917 р. було обрано бюро ЦК з правом «вирішувати всі екстрені справи». Резолюції VIII з'їзду «По організаційному питанню» було передбачено створення Політбюро з п'яти членів ЦК для прийняття рішень «з питань, що не терплять зволікання». Політбюро мало кожні два тижні звітувати перед Пленумом ЦК. 25 березня 1919 р. Пленум ЦК вперше обрав його постійний склад. У Статуті партії, прийнятому VIII Всеросійською партконференцією, говорилося, що Політбюро ЦК створюється «для політичної роботи». Резолюція XII з'їзду «По організаційному питанню» передбачала в його складі «не більше семи членів і чотирьох кандидатів». На засіданнях Політбюро в той період могли бути присутніми члени ЦК і три постійних представника президії ЦКК. Але вже в Статуті партії, прийнятій на XIV з'їзді, ці положення спеціально не обговорювалися.

На ділі вже до початку 20-х років Політбюро перетворилося у вищий орган керівництва всім життям радянського держави. На його засіданнях приймалися рішення не тільки з найважливіших питань внутрішньої і зовнішньої політики, а й цілком конкретні постанови про призначення радянських, господарських, судових працівників, вирішували наперед вироки судів і обговорювалися прохання про помилування, що прямували на адресу Президії ЦВК і т. п. Рішення Політбюро були обов'язкові для всіх партійних, радянських, господарських і громадських організацій.

У Політбюро ЦК протягом радянської історії входили керівники центрального партійного апарату, найважливіших державних відомств, представники ряду найбільших партійних організацій (Москви, Ленінграда, України і т. п.). Починаючи з 20-х років на його засіданнях головував Генеральний (перший) секретар ЦК.

Генеральний секретар (генсек) ЦК - формально вищий керівник апарату комуністичної партії, що обирався на Пленумі ЦК і відповідальний перед ним. Фактично, протягом багатьох десятиліть, керівник радянської держави з майже необмеженими повноваженнями. Вперше посада була встановлена Пленумом ЦК 3 квітня 1922. Їм було обрано І. В. Сталіна.

Система партійних організацій на місцях в Радянських республіках, областях, містах, районах.

Весь перший рік життєдіяльності РСДРП (б) - РКП (б) як правлячої партії, по суті, пішов на створення губкомів в губерніях, повіткомів в повітах, волкомов у волостях, на зміцнення апарату цих парторганізацій. Поступово склалася збереглася на роки структура партійних об'єднань, що включала обласні, губернські, повітові, районні, підрайонні, міські й волосні організації. У партійному лексиконі першого року існування радянської влади можна зустріти різноманіття термінів, що позначали низову партійну організацію: група, колектив, організація, фракція, осередок. Таке становище було насамперед наслідком різноманітності підходів до організації партійного життя на місцях. З часом найбільш поширеним найменуванням низової організації став осередок (заводський, залізничний, сільський, армійський і т.д.). Об'єднуючись в межах волості або підрайону, осередки складали відповідно волостні або підрайонні організації. Останні об'єднувалися у повітові партійні організації. На чолі їх стояв обираний на конференції повітовий комітет. Питання будівництва і зміцнення партійного апарату з 1918 року стають основними в рамках проблем внутрішньопартійного життя. 


Висновок



Отже, починаючи з першого розділу, підведемо підсумки курсової роботи. Історія радянського державного управління бере початок з другого з'їзду Рад. Створення нової системи державного управління починалося з вироблення і проголошення певних політичних постулатів. У цьому сенсі першим «управлінським» документом нової народжуваної влади слід визнати звернення II з'їзду Рад «Робітникам, солдатам, селянам!», Прийняте на першому засіданні з'їзду 25 жовтня 1917 року. Цей документ проголошував встановлення радянської влади, тобто утворення Радянської держави. Діяльність Рад на першому етапі їх розвитку визначалася основними завданнями та функціями Радянської держави у цей час: придушення повалених експлуататорських класів, господарсько-організаційна та культурно-виховна робота, спрямована на створення соціалістичних способів виробництва, охорона соціалістичної власності та зміцнення оборони країни. У перший час після Жовтневої революції Ради розгорнули боротьбу проти скинутих експлуататорських класів, придушували контрреволюційний саботаж, організовували захист країни від зовнішніх ворогів, постачання міст продовольством і приступили до соціалістичної перебудови економіки, культури, побуту; діяльність рад охоплювала всі сфери життя країни. Ліквідовуючи буржуазні органи влади та місцевого самоврядування (земства, думи), Ради створювали новий апарат управління. Функції та завдання Рад визначалися в декретах Радянського уряду. Керівництво Радами здійснював Народний комісаріат внутрішніх справ (НКВС). 

З'їзд сформував верховні і центральні органи влади. Верховним органом був оголошений Всеросійський з'їзд Рад. Він міг вирішувати будь-які питання державної влади і управління. З'їзд створював Всеросійський Центральний Виконавчий Комітет (ВЦВК), який виконував функції верховної влади між з'їздами Рад. 

Центральним органом влади стало утворення за рішенням II з'їзду Рад уряду - Ради народних комісарів (Раднарком, РНК). Раднарком, налагоджуючи управлінську систему, видавав декрети не тільки загального характеру, але і з управління конкретними ділянками роботи або галузями господарства. Відмінною рисою нових органів влади і управління було з'єднання законодавчих і виконавчих функцій. Силу закону мали не тільки постанови з'їзду Рад і ВЦВК, але і декрети Раднаркому і навіть акти окремих наркоматів. 

Проведення в життя конституційних норм влади і управління утруднялося умовами розрухи та громадянської війни в країні. Звідси виникала особливість початкового етапу розвитку радянської державності: в управлінні країною важливу роль зіграли надзвичайні органи влади. До надзвичайних органам управління відноситься і Рада робочої і селянської оборони (Рада оборони), яка стала верховним органом управління в роки громадянської війни. Постанови Ради оборони стосувалися не тільки важливих питань, але й усіх галузей народного господарства та роботи всіх відомств. 

2 розділ курсової роботи був присвячений партійним організаціям. Вони були центральною ланкою в системі державного управління. З 25 жовтня 1917 р. РКП (б) стала правлячою партією. Природно, змінилася роль партійних з'їздів. Якщо раніше головним змістом їх роботи було обговорення можливих шляхів взяття влади, то тепер найважливішим завданням стало її утримання і пошуки тієї політики, яка дозволила б це зробити. У роки громадянської війни з'їзди проходили в атмосфері гострих дискусій. Хоча в країні складалися однопартійна система і диктатура комуністичної партії, в самій РКП (б) ще зберігалися традиції вільного і відкритого обговорення дискусійних проблем. Результатом було виникнення на з'їздах фракцій і угруповань: «лівих комуністів», «військової опозиції», групи «демократичного централізму», «робітничої опозиції», «платформи десяти» та ін..

Якісно новим кроком стало прийняття на X з'їзді РКП (б) резолюції «Про єдність партії». Вона забороняла утворення угруповань і яких-небудь фракційних виступів. По суті, будь-кого хто виступав проти керівництва партії можна було звинуватити у фракційності і групівщині. Починаючи з XI з'їзду РКП (б), все більшу і вирішальну роль у підборі делегатів став грати партійний апарат. 

Центральний комітет (ЦК) був найвищим органом комуністичної партії в проміжках між з'їздами партії. ЦК складався з двох частин: членів і кандидатів в члени ЦК. Його Пленуми (збори у повному складі) проходили не менше двох разів на місяць. Фактичне ж керівництво партією було зосереджено в руках виконавчих органів ЦК - Оргбюро (яке відало підбором і розстановкою кадрів), Секретаріату (за допомогою якого планомірно формувався партійний апарат), Політбюро (яке було вищим виконавчим органом ЦК) і генсека ЦК (формально вищого керівника апарату комуністичної партії). РКП (б) постійно зміцнювала і розширювала свої ряди, вдосконалювала свій партійний апарат. Однією з головних завдань було усунення невідповідності організаційної структури партії і Рад. Ради були організовані стосовно адміністративно-територіального поділу країни. Партійні ж організації були переважно на промислових підприємствах. І необхідно було створити губернські, повітові і волосні партійні комітети. В основному створення такого апарату було здійснено у другій половині 1918 року. Таким чином, в ході цього періоду склалася певна структура органів державної влади і управління. В її основі формально лежала система Рад зверху до низу. Державний апарат будувався за галузевим принципом і охоплював всі галузі господарства і культури. Разом з тим, компетенція конституційних органів була серйозно обмежена надзвичайними установами. Нагляду за забезпеченням законності і дотриманням законів серйозно заважали відсутність ряду основоположних документів у цій сфері, множинність контролюючих та розпорядчих органів, нечіткість у взаємовідносинах органів влади та управління тощо. Нарешті, в цей час починається процес формування такого унікального явища в історії державного будівництва, як «партія-держава». 


Список використаних джерел та літератури

		

		История России в мировой цивилизации: документы и материалы (1917-1920гг.): Учеб. пособие / Сост.: М.Т.Когут, С.А. Мордвинцева, В.Д. Полканов, Н.И. Хроменкова: Под ред. М.Т. Когут. – Омск: Изд-во ОмГТУ, 1999. – 188 с.

		История Коммунистической партии Советского Союза: в 6-ти томах. / Т.3.: Коммунистическая партия - организатор победы Великой Октябрьской социалистической революции и обороны Советской республики. Март 1917-1920 г. Кн. 2 (март 1918-март 1920 г.). – М.: Политиздат, 1968г. – 607 с.

		Камалова Г.Т. Хрестоматия по курсу отечественного государства и права/ Ч. 2. – Челябинск: Издательство «Полиграф-Мастер», 2007. – 179 с.

		Антонова Л.И. О всероссийских съездах советов в 1917 - 1922 гг. // Правоведение. - Л.: Изд-во Ленингр. ун-та, 1967, № 2. – С. 7 – 19

		Верт Н. История советского государства. 1900-1991./ Второе изд., испр. [Пер. с фр.]. – М.: Весь мир, 1998. – 544 с.

		Высшие органы государственной власти и управления России. 1Х-ХХ вв.: Справочник. / Под общ. ред. А. С. Тургаева. — СПб.: Издательство СЗАГС; Издательство «Образование —Культура», 2000. — 368 с,

		Игнатов В.Г. История государственного управления России. Учебник. – РнД.: Феникс, 2002. – 608 с.

		Исторические чтения на Лубянке. 1998 год. Российские спецслужбы на переломе эпох: конец XIX века - 1922 год. — Москва; Великий Новгород, 1999. — 123 с.

		История государства и права России: учебник для вузов / отв. ред. С.А. Чибиряев. – М.: Былина, 2001. – 528 с.

		История государственного управления в России: Учебник. / Под общ. ред. д. ист. н., проф. Р.Г.Пихои. – М.: Изд-во РАГС, 2002. – 384 с.

		История отечественного государства и права. Учебник. Ч. 2 / Кутьина Г.А., Мулукаев Р.С., Новицкая Т.Е., Портнов В.П., и др.; Под ред.: Чистяков О.И. - М.: БЕК, 1997. - 496 c.

		История России:Учебник./ Орлов А. С., Георгиев В. А., Георгиева Н.Г., Сивохина Т. А. — М.:«ПРОСПЕКТ», 1997.—544 с.

		История СССР. Эпоха социализма: учебник для вузов по спец. "История" / Ред. С.А. Сераев. – 3-е изд.,перераб.и доп. – Москва : Просвещение, 1983. – 576 с.

		Карр Э. X. Русская революция от Ленина до Сталина. 1917-1929: Пер. с англ. Л. А. Черняховской. – М.: "Интер – Версо", 1990. – 208 с.

		Коренев В.И. Отечественная история в схемах и таблицах/ учебное пособие – Орел: Орел ГТУ, 2007. – 63 с.

		Краснов Ю.К. История государства и права России/ Учебное пособие. Ч. 1. – М.: Российское педагогическое агентство, 1997. – 288 с.

		Леонов С. В. Советская государственность: замыслы и действительность (1917-1920 гг.) // Вопросы истории. – 1990 . – № 10. – С. 29-46.

		Мунчаев Ш.М., Устинов В.М. Политическая история России. От становления самодержавия до падения Советской власти. – М.: НОРМА – ИНФРА, 1999. – 800 с.

		Право на репрессии: Внесудебные полномочия органов государственной безопасности (1918-1953). Монография. — Жуковский; М.: Кучково поле, 2006. — 480с.

		Политические партии России: история и современность/Под ред. А. И. Зевелева, Ю. П. Свириденко, В. В. Шелохаева. – М.: “Российская политическая энциклопедия” (РОССПЭН), 2000. – 631 с.

		Сырых В.М. История государства и права России. Советский и современный период: Учебное пособие. — М.: Юрист, 2000. — 488 с.

		Тимошина Т. М. Экономическая история России. – М.: Информационно-издательский Дом ``Филинъ``, – 1998. – 432 с. ListenRead phoneticallyDictionary - View detailed dictionary