Новітня історія Фінляндії

План

	

	Фінляндія в післявоєнний період

	Історія Фінляндії в 50-60 роках.

	Новітня історія Фінляндії

	Висновок

	


Фінляндія в післявоєнний період



Процес над винними в розв'язуванні Другої світової війни, що почався практично день в день 60 років назад, був детально розглянутий на семінарі, що відбувся в Будинку станів міста Хельсінкі. Доповіді і виступи наочно розкрили, в чому була суть питання : це був не судовий процес, а тактичний політичний маневр, метою якого було довести, що Фінляндія входила до числа сателітів гітлерівської Німеччини, які і розв'язали війну проти Радянського Союзу.

Фінляндія отримала клеймо союзника Німеччини під час Паризької мирної конференції в серпні 1946 року разом з Італією, Болгарією, Угорщиною і Румунією. Незважаючи на протести, Фінляндія була вимушена прийняти текст мирного договору, який був підготовлений міністрами закордонних справ великих держав. Причому цей документ практично не відрізнявся за змістом від подібних договорів, нав'язаних сателітам Німеччини. Його можна порівняти з костюмом, пошитим по готових лекалах для абсолютно іншого клієнта.

Паризька конференція викликала несхвалення у Фінляндії, адже насправді міжнародне становище країни і форма державного устрою значно відрізнялися від інших держав Європи - як на заході, так і на сході континенту.

Не рахуючи Великобританії і СРСР кожна європейська країна, так або інакше що брала участь в Другій світовій війні, була окупована, принаймні, двічі, деякі навіть тричі, але Фінляндія не була окупована жодного разу.

Завдяки перемозі в боях по забороні (Червоній армії), досягнутою влітку 1944 року, Фінляндія уникнула долі, уготованої іншим європейським країнам. Червона армія була зупинена ще до досягнення її передовими частинами меж 1940 року - і Фінляндія не була окупована. Не дивлячись на те, що умови підписання мирного договору були дуже важкими, перемир'я, досягнуте у вересні 1944 року, означало збереження країною своєї незалежності.

А військові дії в Європі тривали, причому бої прийняли ще більш кровопролитний характер. Німецькі ракети Фау- 1 і Фау- 2 наносили величезні руйнування Лондону і іншим містам Англії. Американські і британські літаки безжально бомбили об'єкти на території Німеччини, наносячи непоправний ущерб. Літаки союзників скинули в лютому і березні 1945 року на Дрезден більше 600 000 запальних бомб, що викликало буквально шквал пожеж, що знищили велику частину міста і що погубили за деякими оцінками до 135 000 його жителів.

Гамбург, Дюсельдорф, Кельн і багато інших міст були зруйновані. Як зі сходу, так і із заходу на Німеччину насувалися армії союзників.

Німці прибігали при відступі до тактики 'випаленої землі', і не лише в Лапландії (на півночі Фінляндії), звідки їх вигнали тільки на початок лютого 1945 року. Німці знищили будинок за будинком стару Варшаву і, відступаючи до Берліна, повністю випалювали і свою землю.

Але у Фінляндії - в єдиній з країн, що брали участь у війні, - вже наступив світ. Демократія зберегла свою життєздатність. Фінляндія була єдиною в Європі державою, в якій були проведені 17 березня 1945 року, незважаючи на продовження на континенті війни, чесні парламентські вибори. Наступні подібні вибори в Європі відбулися тільки в липні - вони були проведені у Великобританії.

Демократичний союз народу Фінляндії (ДСНФ) отримав на виборах 49 мандатів і став врівень з соціал-демократами (50 місць) і з Союзом землеробів (нині партія Фінляндський центр), що отримав також 49 мандатів. Ці три великі партії сформували уряд, і, як тоді було прийнято говорити, Фінляндія обрала, таким чином, нову політичну лінію - почався час 'другої республіки'.

Глибший аналіз ситуації дозволяє, проте, говорити про деяку спадкоємність: в 1929 році, коли комуністи були допущені до виборів, соціал-демократи отримали 59 місць, а комуністів - 23 (разом разом - 82 мандати). У 1939 році, коли комуністична партія була вже заборонена, СДПФ отримала усі голоси, подані за лівих кандидатів - 85 місць.

ДСНФ і СДПФ отримали в 1945 році 99 мандатів. Поза сумнівом, палітра сильно помінялася - ліві отримали додатково 14 місць, але буржуазна більшість збереглася (у парламенті Фінляндії 200 місць), а у ДСНФ і СДПФ були розбіжності.

Війна в Європі закінчилася в травні 1945 року. У ті дні повідомлялося про 36,5 мільйонів загиблих - число дорівнює населенню Франції в 1939 році. Кількість загиблих цивільних осіб була неймовірною - не менше 19 мільйонів, тобто більше половини жертв війни на європейському театрі військових дій. У СРСР загинуло 16 мільйонів цивільних осіб, в два рази більше, ніж радянських військовослужбовців.

П'ять мільйонів громадян Польщі і 1,4 мільйона громадян Югославії стали жертвами війни. У Греції загинуло 430 000 мирних жителів, у Франції - 350 000, Угорщині - 270 000, Румунії - 200 000, Голландії - 204 000.

Втрати Фінляндії під час Зимової війни (1939 -1940) склали 21 013 військовослужбовці і під час війни-реванш (1941-1944) - 52 876, тобто в цілому до 74 000 загиблих і 270 000 поранених, але серед цивільних осіб жертв було всього 2 700. Мирні жителі гинули, як правило, в результаті авіаційних нальотів. Велика частина Фінляндії і населення країни виявилася незайманої в роки війни.

Найбільші руйнування і втрати були нанесені у кінці війни Німеччини і німцям, але Гітлер велів стояти на смерть. Метою його походу на схід було поневолення слов'янських народів, але коли військове щастя змінило, фюрер порахував, що 'Німеччина заслужила на свій тотальний розгром'.

Винищування євреїв тривало за наказом Гітлера до самого кінця війни, точніше до його самогубства. Так було знищено шість мільйонів євреїв - чоловіків, жінок і дітей.

Євреїв збирали по усією окупованою Німеччиною Європі і направляли в Аушвиц і інші табори смерті, але і в цьому випадку Фінляндія коштує осібно.

У Фінляндії було в 1939 році приблизно 1 700 євреїв, що мали громадянство Суомі. З них 260 чоловіків брали участь в Зимовій війні - 200 євреїв були безпосередньо на фронті. У 1941-1944 році вклад фінляндських євреїв в перемоги був навіть значніший, ніж їх процентне їх співвідношення в порівнянні з іншими громадянами Фінляндії. 23 євреї загинули в роки цієї війни.

Євреї добре вписалися у фінляндське суспільство. У країні була проведена тільки одна операція проти євреїв - і це була прикра помилка чиновників : восени 1942 року таємна поліція Валпо передала без санкції уряди Фінляндії вісім біженці-євреїв Німеччини. І про це нагадує нам зараз пам'ятник, що коштує на південній набережній Хельсінкі.

Коли гармати замовкли, в справу вступили автомати - почалися страти. Міжнародний трибунал розглядав злочини керівників гітлерівської Німеччини проти людства з жовтня 1945 по жовтень 1946. 12 чоловік було засуджено до страти через повішення, тільки Герман Геринг зумів прийняти в останню мить своєму життю капсулу із смертельною отрутою.

На проведених в західній зоні окупованої Німеччини засіданнях трибуналів вироки за військові злочини були ухвалені приблизно 15 000 злочинців, і 486 з них були страчені. У Норвегії з'явилися перед судом до 40 000, 17 000 з них отримали тюремний термін за військові злочини, а 25 були страчені. У Франції відбулося 790 страт, Бельгії - 242, Голландії - 40, Італії - 50, Чехословаччині - 700, Австрії - 30..

А у Фінляндії? Після закінчення військових дій - жодного смертного вироку. Знову Фінляндія виявилася виключенням з правил.

Що відбувалося на схід від Ельби після травня 1945 року, ми напевно не знаємо. Вироки, винесені комуністичними судами, стали уперше надбанням гласності тільки в 1948 році. Натовпи біженців зі сходу на захід, в основному на територію Західної Німеччини, говорять самі за себе. Багато прибалтів, поляків, румунів і югослав визнали за краще залишатися в таборах для переміщених осіб в Західній Німеччині.

Західні країни не стали, правда, опиратися вимозі Москви повернути усіх радянських громадян. У 1945-1947 роках на батьківщину повернулися до 2 272 000 чоловік, деякі добровільно, але значна частина - з активною допомогою західних держав.

Фінляндія відправила до СРСР з жовтня 1944 по січень 1945 року 56 000 інгерманландців (російських фіннів), 44 000 росіян, 2 500 німців (колишніх німецьких солдатів) і до тисячі представників інших категорій 'запитаних' осіб. До 1953 року додому повернулися або були повернені 5,5 мільйона радянських громадян. Отримана пізніше інформація дозволяє говорити про те, що п'ята частина з них була страчена або спрямована прямо в табори або на поселення в Сибір.

Ще більша кількість німців переміщала з місця на місце. Близько 3 мільйонів німців змусили переселитися в післявоєнну Німеччину. Велику частину цієї категорії складали жителі Чехословацьких Судет. В результаті таких операцій по переселенню померло 267 000 чоловік. З Угорщини було виселено насильно 623 000 німців, з Румунії - 786 000, з Югославії - півмільйона і з Польщі - 1,3 мільйона.

Найбільше німці переселилися зі східних областей Німеччини, переданих рішенням держав, що перемогли, Польщі, в західні області, ФРН, що стали. Польща, у свою чергу, поступилася своїми східними воєводствами Радянському Союзу.

Фінляндія - єдина країна на континенті, яка передала свої території державі, що перемогла, але без тих, що населяли їх до війни фіннів. З територій Карелії і Печенги усе населення перейшло на захід від нової межі. Радянські чиновники їх не виганяли - ці жителі прийняли рішення добровільно. Ніде у іншому місці ніяке населення не покидало добровільно, без умовлянь з боку своїх або без дії терору нових хазяїв, рідні місця, залишаючи порожніми навідні страх території.

Гідні згадки як вдала неповторна операція дії влади Фінляндії по інтеграції в суспільство і розселенню своїми силами і своїми засобами в порівняно короткі терміни переселенців (з втрачених на користь СРСР територій. Їх було до 500 000 чоловік - прим.перекладача). У нас не утворився, як в деяких інших європейських країнах, клас тих, що загубили своє коріння біженців.

Окрім поступки території Фінляндії була вимушена виплатити репарації 300 мільйонів доларів США. Курс валюти був визначений за даними на 1938 рік, і постачання мали бути вироблені, в основному, у вигляді металовиробів. Вартість поставлених Радянському Союзу за перший рік у вигляді репарацій виробів і товарів склала суму, порівнянну з 15% об'єму ВВП Фінляндії, а протягом другого року постачань - 11% від ВВП.

Вантаж репарацій здавався смертельним. Але СРСР погодився в 1948 році на зниження об'ємів репарацій, і, врешті-решт, усі обумовлені постачання були здійснені в строк, тобто до осені 1952 року. І це також було небаченим досягненням в післявоєнній Європі.

Фінляндія нагадувала в ті роки самотнього вовка, який тихо і беззвучно підкрадається до мети, щоб забезпечити незалежне існування. Мало хто на заході спостерігав за подіями у Фінляндії. Вважалося, що Фінляндія залишилася наодинці з СРСР і що вона може розраховувати тільки на милість всесильного переможця. Не дивно, що багато людей за кордоном і деякі у себе в країні вважали положення Фінляндії нестерпним.

У кругах сил самооборони йшла підготовка до наступного поєдинку - офіцери ховали, порушуючи закон, стрілецька зброя про всяк випадок. Операція по приховуванню зброї була розкрита, і багато офіцерів отримали свої терміни ув'язнення. Але така діяльність в країні показала, мабуть, представникам СРСР, що фінни готові партизанській до війни на своїй території.

Песимістам потрібно було тоді ознайомитися з цитатою з висловлювань Уїнстона Черчіля : 'Ті, хто завжди готовий відповісти силою зброї на кожен виклик іноземної держави, не завжди праві. З іншого боку, ті, хто терпляче і довірчо прагнуть до мирних компромісів, не завжди не праві. Навпаки, останні частіше опиняються у виграші, причому не лише в моральному плані, але і на практиці'.

І ось в 1948 році в Європі сталися принципові зміни. Комуністи захопили владу в Чехословаччині. Як хід у відповідь США і Великобританія вирішили створити НАТО. Сталін розругався з Тіто. Керівництво країн-сателітів СРСР було підпорядковане комуністам Москви.

На заході вважали, що Фінляндія втрачена. Але розвиток пішов іншим шляхом. На вимогу президента Паасикиви, в преамбулі Договору про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу від 1948 року, документу, на прийнятті якого наполягав Сталін, було вказано, що 'Фінляндія прагне залишатися в стороні від суперечок між великими державами'. Це чітке прагнення країни до неприєднання і нейтралітету.

Такий принцип негайно вплинув на громадську думку у Фінляндії. Чутки про можливість виношування місцевими комуністами планів по захопленню влади дали президентові можливість провести явні заходи щодо недопущення подібних подій. Міністр-комуніст Юрье Лейно (глава МВС Фінляндії) отримав вотум недовіри при голосуванні в парламенті і був вимушений піти у відставку. На парламентських виборах, що відбулися в липні, комуністи зазнали нищівної поразки, і протягом 18 років в уряді не було представників компартії Фінляндії.

Лише опісля багато-багато років ми дізналися, як Сталін відносився до подібних подій. Після закінчення війни в Європі навесні 1945 року він сказав Тито: 'Ця війна не була такою як усі колишні війни. Та держава, яка окуповує своїми військами якусь територію, привносить свою політичну систему. Кожна держава поширює свою систему настільки широко, наскільки велику територію займають його армії'.

Сталінська армія не проникла на території Фінляндії на захід від Виборга, і Сталін не зміг розповсюдити свою політичну систему на усю Фінляндію. Фінляндські комуністи були вимушені справлятися своїми силами - і влади вони не добилися.

Коли в 1948 році Захід і Схід виявилися в протистоянні, брязкаючи зброєю, Фінляндія відійшла убік посилаючись на свій нейтралітет. Під керівництвом Паасикиви ми досягли, таким чином, політичної перемоги по забороні (СРСР).



Історія Фінляндії в 50-60 роках



Друга половина 50-початок 60-х років характеризувалися подальшим зміцненням радянсько-фінляндських відношенні. В ході тих, що відбулися в цей-період візитів президента У. К. Кекконена в Радянський Союз (1958, 1959, 1960, 1961 рр.), а також візитів у Фінляндію радянських -керівників підкреслювався намір обох країн твердо слідувати курсом, певним Договором про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу, взаємодіяти на користь світу і безпеки в Європі. На стабільній і взаємовигідній основі розвивалися торговельно-економічні стосунки. У оренду Фінляндії в 1962 році була передана радянська частина Сайменского каналу, що має важливе економічне значення для країни.

Фінляндія підтримує добросусідські стосунки з північними європейськими країнами, з якими вона має давні зв'язки, що історично склалися. У 1955 м. Фінляндія вступила в Північну раду - регіональну організацію країн Північної Європи, що співробітничають в соціально, - економічні, наукові і культурні відносини. У тому ж році Фінляндія стала членом ООН. А в 1995 м. Фінляндія вступила в Європейський союз.



Новітня історія Фінляндії



Розпад СРСР на початку 90-х років і припинення клірингової торгівлі багато в чому посилили економічну кризу, яка почалася у Фінляндії в самому кінці 80-х років, оскільки фінська економіка була значною мірою орієнтована на СРСР.

Сучасна Фінляндія - нейтральна країна, прагнуча запобігти всякому озброєному конфлікту в Європі. Демарші президента Кекконена в Парижі, Лондоні і Вашингтоні закінчилися проведенням в Хельсінкі Європейської конференції з безпеки і співпраці (1973-й і 1975 рр.). Її завершальний акт, підписаний 35 країнами, містить численні статті, що стосуються вільного пересування людей і ідей між Сходом і Заходом.

Незважаючи на своє прагнення до нейтралітету, економічна ситуація підштовхнула фіннів до голосування за Європейський союз. Референдум 16 жовтня 1994 р., що дав переконливі 57% голосів "за", був сприйнятий як найважливіша політична подія після отримання незалежності. 

Нині більшість фіннів задоволена вступом в ЄС (1995 р.) і бачать в європейській інтеграції швидше плюси, ніж мінуси. 6 лютого 2000 р. на президентських виборах перемогла Тарья Халонен. З 1 березня 2000 р. набула чинності нова Конституція республіки Фінляндія. 25 березня 2001 м. Фінляндія увійшла до Шенгенської зони.

На початку 2004 р. в рейтингу конкурентоспроможності країн Західної Європи першу строчку зайняла Фінляндія. Укладачі рейтингу враховували об'єм інвестицій в НИОКР і освіту, концентрацію наукомістких виробництв і загальний стан економіки в 2003 р.. А в підготовленому до Всесвітнього економічного форуму "Звіті про глобальну конкурентоспроможність 2003-2004" економіка Фінляндії була визнана самою конкурентоздатною у світі. Успіх Фінляндії забезпечили три класичних доданків:

1) високий рівень освіти;

2) конкурентний принцип розподілу засобів на науку;

3) розвинена інноваційна інфраструктура.




Висновок



Нині Фінляндія - демократична республіка. Глава держави - президент, що обирається двоступінчатим голосуванням строком на 6 років; законодавчий орган - однопалатний парламент. Територія ділиться на 12 лянів (губерній).

Сучасна Фінляндія - держава з розвиненою промисловістю і сферою послуг. У недавньому минулому провідну роль в економіці грав експорт стройового лісу і пиломатеріалів. Тепер основні промислові галузі - лісопереробка (особливе виробництво целюлози і паперу), металургія і машинобудування. Великі прибутки державі приносить туризм. Членство Фінляндії в ЄС відкрило нові горизонти для розвитку зв'язків європейської спільноти з РФ.