Версальсько-Вашингтонська система

Реферат на тему:







Версальсько-Вашингтонська система



























































Версальсько-Вашингтонська система являла собою визначену форму політичної організації міжнародних відносин після війни 1914 — 1918 р. і була закріплена в договорах і угодах 1919 — 1922р. Як звичайно, основою системи міжнародних відносин, найважливішим внутрішнім фактором її розвитку був баланс сил, що розуміється як конкретно-історичне співвідношення питомої ваги і впливу вхідних у систему держав, і в першу чергу великих держав, що по суті були основними системоутворюючими елементами. Звичайно, середні і малі держави також впливали на загальний баланс сил у системі міжнародних відносин, але переважно на регіональному рівні. Існування кожної, у тому числі і Версальсько-Вашингтонської, системи продовжується доти, поки закріплене в ній співвідношення (баланс) сил між окремими країнами відповідає реаліям процесу історичного розвитку держав. Визначена стійкість, властивій системі міжнародних відносин, залежить від ступеня її рівноваги, що є часткою случаємо балансу сил, при якому він відповідає як мінімум балансу головних інтересів великих держав. 

Однак у силу внутрішнього розвитку великих держав інтереси однієї чи декількох країн починають виходити за рамки сформованого балансу сил, у результаті чого стабільність системи порушується. У випадку, якщо не вдається модифікувати систему і прийти до нового консенсусу, система руйнується. Перехід від однієї системи до іншої, як правило, супроводжується війнами. Взаємини держав усередині системи міжнародних відносин визначаються в першу чергу їхнім відношенням до існуючого балансу. Деякі прагнуть до його закріплення, інші до трансформації, треті — до руйнування. У залежності від цієї держави і будують свої відносини один з одним як союзники, чи партнери ж як супротивники. Країни, що прагнуть до підтримки рівноваги системи, називають державами-балансирами. Вони виступають гарантами збереження системи міжнародних відносин, її адаптації до нових історичних реалій". 

Оформлення нового світового порядку в Європі після Першої світової війни було ускладнено революцією в Росії і хаосом у Східній Європі. Виробленням Версальського договору займалися тільки переможці, що найчастіше переслідували різні цілі. Для Франції основне значення мало максимальне ослаблення Німеччини, що дозволяло закріпити французьку гегемонію в Європі й убезпечити її східні границі. Англія і США були більш зацікавлені в збереженні європейської рівноваги. Для цього було потрібно в більшому ступені враховувати інтереси Німеччини, що в умовах розпаду Австро-Угорщини, революції в Росії, загального національно-революційного підйому і діючої більшовицької пропаганди можна було використовувати як стабілізуючий фактор у Центральній і Східній Європі. У підсумку версальські домовленості були компромісом між цими крайніми позиціями за рахунок переможених, що визначило революційний підйом в Угорщині, становлення масових комуністичних партій і реваншистський вектор зовнішньої політики Німеччини. Англія і Франція намагалися використовувати нові держави, що виникли в Європі, як проти більшовицької революції, так і проти німецького реваншизму. Однак роль союзників Лондона і Парижа ніколи не була занадто висока і мала тенденцію до зниження. 

Гарантією міцності Версальської системи могла б стати погоджена позиція Англії, Франції і США. Однак США з ряду причин самоусунулися від політичних проблем Європи, а Англія і Франція по-різному бачили перспективу європейської рівноваги. Німеччина, що стала об'єктом Версальського договору, і СРСР, що взагалі знаходився поза рамками нової системи міжнародних відносин, цілком природно стали її супротивниками. Тим самим Версальська система залишалася неврівноваженою і не універсальною, а її відносно високий ступінь конфліктності, незважаючи на широку пропаганду пацифізму, визначалася збереженням розподілу політичної карти Європи на переможців і переможених. 

Врегулювання міжнародних відносин в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні проходило в більш спокійній обстановці. У ході конференції у Вашингтоні (12 листопада 1921 р. — 6 лютого 1922 р.) було встановлено нове співвідношення сил на Далекому Сході, в основі якого лежало партнерство великих держав на базі консенсусу по військово-морських проблемах, взаємних гарантій регіональних інтересів і загальних принципів політики в Китаї. Рівновага системи закріплювалася новою роллю Японії, що хоча і була змушена відмовитися від союзу з Англією й обмежити свої домагання в Китаї і Росії, але одержала гарантії військово-морської безпеки. Таким чином, Японія виявилася в ролі основного гаранта Вашингтонської системи міжнародних відносин. Однак гарантами від японського експансіонізму могли бути тільки далекосхідні держави в співробітництві зі США й Англією, але вони (СРСР і Китай) минулого або виключені із системи міжнародних відносин, або були її об'єктом. Тому, будучи більш рівноважною системою, ніж Версальська, вона залишалася неуніверсальної, оскільки виключила зі своїх суб'єктів СРСР і Китай. 

У рамках Версальсько-Вашингтонської системи міжнародних відносин усі великі держави переслідували власні цілі, що коливаються в діапазоні від повної зміни світового порядку до його значної трансформації. 

Основною метою Англії було збереження ролі політичного центра світу і верховного арбітра в європейських справах, що вимагало відновлення в Європі "балансу сил". Європейська рівновага при непрямому британському контролі дозволило б Англії більш активно протистояти двом основним погрозам її положенню у світі, що виходив від СРСР і США. Створення "балансу сил" у Європі жадало від Англії ослаблення переважного впливу Франції за рахунок посилення позицій Німеччини, що вело до поступок Берліну. До консолідації Європи Англію також підштовхували відцентрові тенденції, що усе виразніше відчувалися в Британській імперії. Збереження положення Англії у світі в умовах зміни співвідношення сил великих держав вимагало контролю за процесом модернізації Версальсько-Вашингтонської системи. Відображенням цієї політики стало "умиротворення", що зводилося до ревізії існуючого світового порядку під контролем Англії. До кінця 30-х рр. до двох уже традиційних погроз англійським інтересам з боку СРСР і США додалася погроза з боку Німеччини, що поставило Англію перед проблемою вибору майбутнього партнера і ціни зближення з ним. 

Основною метою Франції було збереження завойованих позицій на основі створення загальноєвропейської системи безпеки, що зустрічало опір інших великих держав. Поступки Франції в питанні про репарації і рівність прав Німеччини в озброєннях (1932 р.) і підписання Пакту чотирьох (1933 р.) вели до ослаблення її впливу в Європі. Переговори про Східний пакт із метою створення загальноєвропейської системи безпеки наштовхнулося на небажання інших великих держав і ряду французьких союзників співробітничати зі СРСР. У цих умовах договір зі СРСР став для французького керівництва засобом тиску на Англію і Німеччину. Криза 1935 — 1938 р. ще більше послабив позиції Франції в Європі і прив'язав її зовнішню політику до позиції Англії, що розглядалася як природного союзника проти Німеччини. 

Протягом 20-х рр. Італія продовжувала зовнішньополітичну традицію союзу з Англією для посилення свого впливу на Балканах. Але реальне посилення позицій Італії в Східному Середземномор'я привело з 1928 р. до охолодження італо-англійських відносин. У 30-і рр. посилення Німеччини збільшувало зацікавленість Англії і Франції в співробітництві з Італією, що дозволило останньої домогтися від них ряду поступок в Африці. У ході кризи 1935 — 1938 р. Італія початку зближення з Німеччиною, поклавши в основу своєї зовнішньої політики балансування між Німеччиною, Англією і Францією для розширення впливу в Середземномор'я, що було цілком сумісне з трансформацією існуючої системи міжнародних відносин. 

Основною зовнішньополітичною метою Японії було розширення зони впливу на Далекому Сході. В умовах громадянської війни в Китаї, активного радянського проникнення в Синь-цзян, Монголію і Північну Маньчжурію, радянсько-китайського конфлікту й англо-американського суперництва Японія зробила ставку на військово-політичне рішення далекосхідних проблем. Використання міжімперіалістичних протиріч у регіоні, антибільшовицька й антиколоніальна пропаганда, знаходження союзників у Європі дозволили Японії проводити експансіоністський курс і зберігати прийнятні відносини з іншими учасниками боротьби за вплив у регіоні. У цілому японське прагнення до посилення свого впливу обмежувалося Далеким Сходом і було цілком сумісне з трансформацією існуючої системи міжнародних відносин.  

Для Німеччини основною зовнішньополітичною метою була ревізія Версальського договору, а в перспективі і глобальна зміна існуючої системи міжнародних відносин. Використовуючи протиріччя між іншими великими державами, Німеччини удалося до кінця 1932 р. усунути найбільш важкі наслідки поразки в Першій світовій війні. Нове німецьке керівництво успішне продовжило цю політичну лінію, узявши на озброєння "політику факту, що здійснився,". Криза 1935 — 1938 р. підсилив позиції Німеччини, що знайшла союзників і нові можливості для тиску на Англію і Францію. Використовуючи політику "умиротворення", свої досягнення в економіці, військовому будівництві, ідеї антибільшовизму, пацифізму і націоналізму, Німеччина змогла з початку 1938 р. перейти до ревізії територіальних установленні Версальського договору. У підсумку до кінця 30-х рр. Німеччина значно збільшила свій військово-економічний потенціал і вплив на міжнародній арені. 

В роки революції і Громадянської війни Радянський Союз утратив завойовані Російською імперією позиції на міжнародній арені і території в Східній Європі. За рівнем свого впливу в Європі країна виявилася відкинутої на 200 років у минуле. Не випадково радянське керівництво взяло на озброєння концепцію "світової революції", що сполучала нову ідеологію і традиційні задачі зовнішньої політики по посиленню впливу країни у світі. Стратегічною метою зовнішньої політики країни стала глобальна перебудова системи міжнародних відносин, що робило основними супротивниками Англію, Францію і їхніх союзників. Зробивши ставку на неминучість виникнення нового міжімперіалістичного конфлікту, СРСР прагнув не допустити консолідації великих держав, справедливо сприймаючи це як головну погрозу своїм інтересам. Радянське керівництво уміло використовувало офіційні дипломатичні канали, нелегальні можливості Комінтерну, соціальну пропаганду, пацифістські ідеї, антифашизм, допомогу деяким жертвам агресорів для створення іміджу головного борця за світ і соціальний прогрес. 

Основою зовнішньої політики Сполучених Штатів було прагнення зайняти замість Англії положення політичного центра світу, що вимагало повної перебудови системи міжнародних відносин на основі створення глобального балансу сил великих держав під егідою Вашингтона. Узявши на озброєння політику "ізоляціонізму", США поклали в основу своєї зовнішньополітичної діяльності економічну експансію", а економічне суперництво з Англією вело США до підтримки Німеччини і Японії, економічне посилення яких повинно було ускладнити становище Лондона і підштовхнути його до поступок Вашингтонові. У 30-і рр. при наявності складних внутрішніх проблем США успішно використовували традиції англійської політики "блискучої ізоляції" XIX в., що дозволяло їм зберігати волю рук, вичікуючи розвитку подій. Відповідно у відношенні країн Латинської Америки з кінця 20-х рр. починає проводитися політика "доброго сусіда", на Далекому Сході — політика "невизнання", а в Європі — політика "нейтралітету". Найбільшу небезпеку для США представляла англійська політика "умиротворення", реалізація якої привела б до збереження основ існуючої системи міжнародних відносин. Тоді як зривши цієї політики й ескалація кризи сприяли американським зовнішньополітичним цілям. 

Говорячи про розвиток Версальсько-Вашингтонській системи в межвоенное двадцятиліття, слід зазначити наявність глобальних протиріч, що зробили першорядний вплив на політику великих держав. Формування післявоєнної системи міжнародних відносин проходило без врахування інтересів Німеччини і СРСР, що зробило їх її супротивниками, і в Європі склався політичний трикутник (Англія і Франція — Германия-СРСР), учасники якого прагнули досягти своїх зовнішньополітичних цілей, граючи на протиріччях суперників. Побоюючись радянсько-німецького зближення, Англія і Франція в середині 20-х рр. пішли на поступки Німеччини, що привело до деякого згладжування протиріч у Європі. Однак проблема СРСР, стремившегося повернути собі роль великої держави, так і залишилася невирішеної, і в 20-х рр. основним світовим протиріччям було зовнішнє стосовно системи міжнародних відносин протиріччя між СРСР і світовим порядком, що в основному улаштовував всі інші великі держави. 

У 30-і рр. зміна балансу сил великих держав привело до того, що ряд держав зробили відверту ставку на насильницьку трансформацію Версальсько-Вашингтонської системи, принципи якої перестали відповідати їх інтересам. Периферійне положення цих країн у системі міжнародних відносин дозволяло їм використовувати основне протиріччя для поліпшення своїх позицій. До цього варто додати загальний ріст регіоналізма, прагнення усіх великих держав використовувати складності суперників для поліпшення власних позицій. Тим самим позначилася внутрішня криза системи міжнародних відносин, що неможливо бути усунути без досягнення нового балансу сил і інтересів. Однак досить переконливі стимули його досягнення були відсутні. Криза світової економіки збіглася з кризою Версальсько-Вашингтонської системи, і усі великі держави в тім чи іншому ступені стали на шлях гонки озброєнь, готуючись до нової боротьби за переділ світу. Просто одні робили ставку на грубу силу, а інші — на використання ситуації у своїх інтересах. Таким чином, у 30-х рр. зовнішнє протиріччя (СРСР — Версальсько-Вашингтонська система) було доповнено внутрісистемним, наслідком чого з'явилася криза і крах системи міжнародних відносин.  

У результаті політична організація світу після Першої світової війни виявилася занадто уразливої в силу внутрішньо властивих Версальсько-Вашингтонській системі пороків. Катастрофа межвоенной системи міжнародних відносин пройшло кілька етапів. У 20-і роки можна виділити дві найбільших кризи Версальсько-Вашингтонскої системи, що привели до її модернізації в Європі (1923 — 1925 р.) і зміні співвідношення сил на Далекому Сході (1925 — 1929 р.). У 30-і роки криза 1931 — 1933р. поклав початок насильницької трансформації системи міжнародних відносин, а в ході кризи 1935 — 1938 р. позначилася її катастрофа. 

Першою зовнішньою кризою Версальсько-Вашингтонської системи стали події 1923 — 1925 р.{40} у Європі і на Близьким Схід, зв'язані з установленням Версальської системи. До осені 1922 р. стало ясно, що Туреччина, спираючи на радянську підтримку, відстояла свою незалежність, і Севрский договір вимагає корінного перегляду. Нова угода вироблялася в ході Лозаннської конференції (20 листопада 1922 р. — 24 липня 1923р.), на якій, крім власне турецької проблеми, обговорювалося питання про режим Чорноморських проток. Боротьба Англії і СРСР по питанню про протоки привела до загострення їхніх відносин, і, побоюючись радянсько-турецького союзу, творці Версальської системи пішли на поступки Туреччини, що одержала сучасні границі, а питання режиму проток були вирішені без врахування радянських інтересів. 17 грудня 1925 р. СРСР уклав з Туреччиною договір про дружбу і нейтралітет, гарантувавши безпеку своїх південних границь, а 5 червня 1926 р. була остаточно встановлена турецько-іракська границя. 

Тим часом численні тертя між Німеччиною і її переможцями з питань репараційних виплат і виконання в повному обсязі Версальського договору зрештою переросли в гостру кризу. Спроба Німеччини домогтися 5-літнього мораторію на сплату репарацій і одержати інвестиції для економічного відновлення не зустріли підтримки на Заході. Це привело до відмовлення Німеччини від сплати чергового репараційного внеску. У відповідь Франція і Бельгія 11 січня 1923р. окупували Рур, а німецьке керівництво проголосило політику "пасивного опору". Німеччина виявилася охоплена гострою кризою, оживилися сепаратистські, націоналістичні і соціальні рухи. Пропозиція Англії виробити діючий механізм стягування репарацій при фінансовому сприянні відновленню німецької економіки викликало заперечення з боку Франції, а спроби німецького керівництва залучити для рішення цих проблем США не увінчалися успіхом. СРСР засудив імперіалістичний розбій Франції і вирішив використовувати ситуацію в Німеччині для підготовки силами німецької компартії (КПН) революційного перевороту.  

КПН розгорнула активну пропаганду, змусивши інші робітники організації орієнтуватися на неї з побоювання утратити вплив у масах. Це оживило сепаратистські настрої місцевих еліт, що боялися революції і політичний хаос. В умовах наростання політичної кризи 27 вересня 1923 р. у Німеччині був уведений надзвичайний стан і заявлений про відмовлення від політики "пасивного опору". Спираючи на рейхсвер, німецьке керівництво початок наводити порядок. 11 — 16 жовтня в порушення конституції були усунуті робочі уряди Саксонії і Тюрінгії. КПН не зважилася на загострення обстановки, і "німецький Жовтень" не відбувся. Лише в Гамбурзі, куди не встигли повідомити про скасування виступу, 23 — 25 жовтня відбулися вуличні зіткнення робітників з військами і поліцією. На заході Німеччини 21 жовтня при негласній підтримці Франції була проголошена Рейнська республіка, але це ефемерне політичне утворення так і не стало реальністю. У Баварії сепаратистські настрої зблякли на тлі путчу НСДАП 8 — 9 листопада, що став останнім великим зіткненням влади з політичними рухами в Німеччині. На початку 1924 р. політична ситуація в країні нормалізувалася, і 28 лютого надзвичайний стан був скасований. - Загострення політичної обстановки в Німеччині вплинуло на позицію Англії і США, що стали рішучіше виступати за компромісне рішення проблеми репарацій. У листопаду 1923 р. почала роботу комісія експертів по виробленню плану економічної угоди і Німеччина одержало перші англо-американські кредити, а в грудні 1923 р. був підписаний американо-німецький торговий договір. Тим самим США почали активне впровадження на німецький ринок, а Франція, виявившись у політичній ізоляції і зштовхнувши з поруч економічних труднощів, пішла на поступки. На Лондонській конференції (16 липня — 16 серпня 1924р.) був прийнятий план Дауеса, що вступив у силу з 1 вересня 1924 р. Ще з грудня 1922 р. Німеччина пропонувала гарантувати свої західні границі, а з вересня 1924 р. стала вимагати місця в Раді Ліги Націй. В грудні 1924 р. почалися переговори з цих питань завершилися виробленням у ході конференції 5 — 16 жовтня 1925 р. і підписанням 1 грудня Локарнських угод. Включення Німеччини в Раду Ліги Націй, відкладена до вересня 1926 р., дало Берліну привід укласти 24 квітня 1926 р. договір про нейтралітет зі СРСР. 

У підсумку Версальська система був модернізований з урахуванням реальної ситуації на Близькій Схід і в Європі. Німеччини удалося використовувати протиріччя як між західними великими державами, так і між Заходом і СРСР для початку ревізії Версальського договору й інтеграції в існуючу систему міжнародних відносин, що не заважало розвитку секретного військового співробітництва з Москвою. Англії удалося повернути собі роль загальноєвропейського арбітра, обмежити домагання Франції і зміцнити свої позиції у відношенні США. Франція, позбавивши можливості однобічних санкцій, була змушена обмежити свої домагання до Німеччини, її східноєвропейські союзники не одержали гарантій своїх границь, що трохи послабило французький вплив у регіоні. Радянському керівництву не удалося улаштувати в Німеччині революційний переворот, а побоювання у відношенні консолідації Європи на антирадянській основі були трохи зм'якшені дипломатичним визнанням СРСР із боку Англії, Італії і Франції і висновком договору 1926р., що розглядався як гарантію неучасті, Німеччини в можливих антирадянських акціях Англії і Франції. США розширили своя економічна присутність у центрі Європи, одержавши новий важіль впливу. Італія, мінімально порушена кризою, змогла зберегти свої володіння в Егейському морі і, завдяки конфлікту з Грецією в серпні 1923 р., врегулювати спірні проблеми у відносинах з Югославією. Події 1923 — 1925р. продемонстрували малу ефективність Ліги Націй як міжнародного органа і її залежність від політики великих держав. 

Другою зовнішньою кризою Версальсько-Вашингтонської системи стали події 1925 — 1929 р. у Китаї, що був традиційним об'єктом експлуатації великих держав. Хоча формально, відповідно до договору 9-ти держав, у Китаї були ліквідовані сфери впливу Англії, Франції і Японії, в умовах фактичного розколу країни на самоврядні регіони при збереженні номінального уряду в Пекіні усі великі держави підтримували зв'язку з тими чи іншими місцевими кліками, здійснюючи через них свій вплив. Крім того, у країні існувало два уряди: північне в Пекіні і південне в Гуаньчжоу, з яких перше визнавалося на міжнародній арені урядом єдиного Китаю, хоча і не могло здійснювати свої функції усередині країни в повному обсязі. В умовах національно-визвольного підйому, активної радянської пропаганди і зв'язків СРСР із Гуаньчжоу, пекінський уряд 31 травня 1924 р. слідом за Англією й Італією пішло на нормалізацію відносин зі СРСР. 20 січня 1925 р. були нормалізовані радянсько-японські відносини на основі визнання сторонами Портсмутського мирного договору, і до 15 травня японські війська були виведені з Північного Сахаліну, а за СРСР була визнана сфера впливу в Північній Маньчжурії. Тим самим СРСР створив передумови для більш активного втручання в китайські справи в процесі протистояння Вашингтонській системі міжнародних відносин. 

30 травня 1925 р. у ході страйку в Шанхаї на японському підприємстві англійська поліція застосувала проти страйкарів зброя, що привело до вибуху збурювання в країні. Почався \43\ широкий антиімперіалістичний рух, що вдарив насамперед по позиціях Англії в Китаї. США і Японія постаралися надати ініціативу придушення руху Англії, поволі зміцнюючи свій вплив у регіоні. СРСР також використовував події, що почалися, для розширення свого впливу в Китаї, ще в січні 1924 р. сприявши створенню в Гуаньчжоу союзу китайської компартії (КПК) і Гоміндану (ГМД), що зміг відбити спробу заколоту місцевих мілітаристів і сформувати Народно-революційну армію (НРА). На півночі Китаю йшла боротьба за Пекін між армією генерала Фен Юйсяня, підтриманого СРСР, і військами Чжан Цзолина, якого підтримувала Японія. 

Тим часом у Китаї в липні 1926 р. НРА початку Північний похід, і до березня 1927 р. південна частина країни аж до Янцзы була підлегла уряду Гуаньчжоу. 22 — 23 березня 1927р. війська НРА вступили в Нанкін і Шанхай, що різко загострило відносини з Англією і США, що почала обстріли міста і почала переговорів з Чан Кайши про підтримку у випадку антикомуністичного перевороту. Тим часом СРСР вирішив підштовхнути події за рахунок усунення Чан Кайши і посилення впливу КПК. У Пекіні 6 квітня 1927р. частини Чжан Цзолина напали на радянське консульство і захопили документи про арешт, що передбачався, Чан Кайши, що негайно були передані йому. 12 квітня Чан Кайши здійснив антикомуністичний переворот, розірвав союз із КПК і почав репресії проти її членів. 

Із середини 1925 р. англо-радянські відносини стали погіршуватися, тому що англійське керівництво вважало, що саме СРСР спровокував хвилювання в Китаї. У 1926 р. в умовах згортання соціальних програм в Англії почалися масові страйки, що різко загострило внутрішню ситуацію в країні. СРСР не тільки використовував ці події для розширення пропаганди, але і підтримував деякі профспілки матеріально, що вело до ще більшого охолодження англо-радянських відносин. 12 травня 1927 р. у Лондоні був зроблений наліт на радянське торгпредство, де були виявлені документи про допомогу СРСР страйкарям, і 27 травня Англія розірвала дипломатичні відносини зі СРСР. У той же день японське керівництво послало в Шандунь війська для прикриття свого ставленика Чжан Цзолина в Пекіні від НРА. Одночасно перед Токіо встало питання про визначення своєї зовнішньополітичної лінії в обстановці, що створилася, і в ході Східних конференцій червня — серпня 1927 р. японське керівництво вирішило підсилити експансію в Китаї. На початку вересня 1927 р. японські війська були виведені із Шандуня, а Чан Кайши зробив візит у Японію, намагаючись врегулювати відносини з цією країною в умовах початку громадянської війни на півдні Китаю. Візит закінчився без особливих результатів, і нанкінське керівництво стало орієнтуватися на США, що використовували цю можливість для посилення своїх позицій у Китаї.  

Після висновку в березні-квітні 1928р. американо-нанкінських угод про майбутні договори, НРА початку похід на Пекін. Японія знову використовувала війська в Шандуне, але не змогла удержати Чжан Цзолина від висновку його військ з Пекіна. Більш того, багаторічний японський ставленик у Маньчжурії був запідозрений у намірі домовитися з Чан Кайши і США й убитий під час повернення в Мукден. Відкрите втручання Японії привело до росту антияпонського руху в Китаї. 5 червня 1928р. НРА зайняла Пекін, 25 липня уряд Чан Кайши було визнано США, а 20 грудня Англією. 29 грудня 1928 р. син і спадкоємець Чжан Цзолина Чжан Сюэлян визнав владу ГМД над Маньчжурією. У цих умовах Японія, побоюючись погіршити відносини зі США й Англією, у травні 1929 р. вивела свої війська із Шандуня і 3 червня 1929р. разом з Німеччиною й Італією визнала новий уряд у Китаї. 

Консолідація Китаю дала можливість нанкінському уряду домагатися скасування привілеїв іноземних держав. У 1928 — 1929р. Китаєві удалося збільшити мита з 5 до 7,5% і повернути 20 з 33 концесій. Прагнучи послабити радянський вплив у Маньчжурії, китайське керівництво в березні 1929р. спробувало домогтися виконання радянсько-китайської угоди про паритетне керування КВЖД. Відмовлення СРСР викликав спробу Китаю вирішити це питання силою. 27 травня 1929 р. був зроблений наліт на радянське консульство в Харбіні, де були виявлені документи про зв'язки СРСР із КПК і Фэн Юйсянем, що находились в опозиції до Чан Кайши, а 10 — 11 липня КВЖД була зайнята китайськими військами. Переговори сторін через непоступливість СРСР не дали результатів, що поряд із прикордонними інцидентами вело до ескалації конфлікту. Англія, Франція і США призвали сторони до рішення проблем у рамках пакту Бриана-Келлога, але не визнали самовільних учинків китайської сторони, побоюючись створення прецеденту. Японія і Німеччина заявили про своє невтручання. У жовтні-листопаду 1929 м Червона Армія вторглася у Маньчжурію і розгромила війська Чжан Сюэляна. Фэн Юйсянь підняв заколот, скувавши війська Чан Кайши і не дозволивши використовувати їх у Маньчжурії. Переговори сторін за посередництвом Німеччини привели 22 грудня 1929 р. до врегулювання конфлікту на базі відновлення статус-кво. 

У підсумку подій у Китаї змінився баланс сил великих держав на Далекому Сході. У Китаї виник новий центр влади, значно більш впливовий у масштабах країни, ніж колишній пекінський уряд. Англійський вплив у Китаї знизилося, а американське зросло. Японія була змушена вважатися з новою ситуацією в Китаї. Здавалося, що на Далекому Сході створена база для зміцнення Вашингтонської системи за рахунок підтримки балансу сил між СРСР, Китаєм і Японією. Однак в умовах початку громадянської війни в Китаї між  КПК і ГМД, розриву радянсько-китайських відносин 15 грудня 1927 р. і військового конфлікту в Маньчжурії була відсутня база для співробітництва Москви і Нанкіна, що об'єктивно вело до дестабілізації системи міжнародних відносин і відкривало дорогу японському експансіонізму. 

Першою внутрішньою кризою Версальсько-Вашингтонської системи знову стали далекосхідні події 1931 — 1933 р. В умовах світової економічної кризи оживився японський експансіонізм. Великі держави були зайняті боротьбою з кризою і з цього погляду не були погрозою для Японії. Китай і СРСР після військового конфлікту 1929 р. не досягли поліпшення відносин. Нанкін був зайнятий війною з КПК на півдні Китаю, а СРСР економічно і політично освоював Синьц-зян. Усе це виключало консолідацію Москви і Нанкіна проти Японії. Використовуючи сприятливу міжнародну обстановку, війська Квантунскої армії 18 вересня 1931 р. ввійшли у Маньчжурію. Знову що не одержав допомоги від Нанкіна Чжан Сюэлян, прагнучи зберегти війська, відвів їх, не вплутуючи в серйозні бої з японцями. 

Звертання Китаю в Лігу Націй, що зайнялася вивченням питання, продемонструвало незацікавленість Англії і Франції в рішенні цієї проблеми. США порадили Нанкіну не відволікатися від війни з КПК. Саме китайське керівництво було зацікавлено в ослабленні Маньчжурської армії Чжан Сюэляна, оскільки це підсилювало вплив Нанкіна. Японія пропагувала ідею наведення порядку в Маньчжурії й очищення її від комуністичних елементів. В умовах проголошення КПК 7 листопада 1931 р. Китайської радянської республіки ця пропаганда зустрічала повне розуміння на Заході. Це не заважало японському керівництву виявляти лояльність у відношенні СРСР і радянських громадян на КВЖД. СРСР, зі своєї сторони, не виявив прагнення до втручання, хоча і засудив агресію в пресі. У листопаду-грудні 1931 р., коли японські війська стали просуватися в Північну Маньчжурію, що вважалася радянською сферою впливу, відносини Москви з Токіо трохи погіршилися, що породило в західному світі надії на виникнення війни між ними. Але радянське керівництво вирішило домовитися і 31 грудня 1931 р. запропонувало Токіо укласти договір про нейтралітет на основі збереження "волі рук" у Китаї. 

7 січня 1932 р. американське керівництво опублікувало свою "доктрину невизнання" змін на Далекому Сході, а Англія взагалі офіційно не відреагувала на ці події. Напад Японії на Шанхай 23 січня 1932 р. загострило її відносини з Англією, Францією і США, що, навіть почавши військову демонстрацію, діяли неузгоджено. СРСР спробував використовувати ситуацію і підписав з Японією угода про торгівлю бензином з Маньчжурією і дозволив їй використовувати КВЖД для \46\ військових перевезень. Однак ситуація навколо Шанхая була урегульована, і радянсько-японські протиріччя в Маньчжурії, де 1 березня 1932 р. було проголошено Маньчжоу-Го, знову оживилися. СРСР негласно підтримував антияпонські повстання і дії партизанських загонів КПК. 

Восени 1932 р. СРСР намагався домовитися з Японією на основі взаємного визнання статус-кво і договори про ненапад, але Японія відхилила ці пропозиції, тому що була зацікавлена в збереженні невизначеності і контрольованої конфронтації зі СРСР, що дозволяло пропагувати антикомуністичну боротьбу й одержувати підтримку західних держав. СРСР, що не мав дипломатичних відносин зі США і Китаєм і тільки 3 жовтня 1929р. відновивши дипвідношення з Англією, був ізольований, в Азіатсько-тихоокеанському регіоні, і Японія могла не побоюватися альтернативних радянських блоків. У цих умовах Китай і СРСР відновили 12 грудня 1932р. дипломатичні відносини, а наступного дня Японія офіційно відмовилася від запропонованого СРСР пакту про ненапад. 

24 лютого 1933 р. Ліга Націй нарешті-те розглянула Маньчжурське питання і, констатувавши порушення Японією договору 9-ти держав, висловилася за невизнання Маньчжоу-Го. У результаті Японія 27 березня вийшла з Ліги Націй. Консенсус тихоокеанських і далекосхідних держав розпався, позначивши кризу системи міжнародних відносин. Відсутність підтримки з боку великих держав змусило Китай на поступки Японії, що привело до перемир'я в Таньгу 31 травня 1933 р., сприйняте у світі як завершення кризи. Звільнившись від погрози розширення конфлікту, Японія підсилила тиск на СРСР по питанню про КВЖД, і в 1935 р. вона була продана Маньчжоу-Го. Це привело до звуження радянського впливу в Маньчжурії, але дозволило Москві уникнути війни на Далекому Сході. 

Тим часом у Європі в другій половині 20-х рр. Німеччини удалося усунути ряд контрольних установок Версальського договору. У 1929р. була вироблена нова система виплати репарацій в іноземній валюті при одночасному зменшенні щорічних внесків і закінчення виплат у 1988 р. (план Юнга), прийняття якої Німеччиною привело до виводу окупаційних військ з Рейнської області в червні 1930 р. В умовах світової валютної кризи з липня 1931 р. був уведений мораторій на взаємні розрахунки, і виплата репарацій була припинена. У ході Лозаннської конференції (16 червня — 9 липня 1932 р.) німецькі репарації були скорочені до 3 млрд марок, що повинні були бути виплачені в. плин 15 років. На конференції по роззброюванню 11 грудня 1932 р. Англія, Франція, Італія і США визнали за Німеччиною рівні права в справі розвитку збройних сил. Подібні поступки Німеччини викликали помітне занепокоєння французького керівництва, що початок шукати можливості зближення зі СРСР. Висновок договорів про ненапад СРСР із Фінляндією, Естонією, Латвією і Польщею в 1932 р. убезпечило його північно-західні границі від можливого антирадянського союзу цих країн і дозволило укласти 29 листопада 1932 р. радянсько-французький договір про ненапад. Використовуючи висунуту Францією наприкінці 20-х рр. ідею загальноєвропейського союзу, Англія й Італія запропонували проект договору великих держав Європи, що був підписаний 15 липня 1933 р., але так і не набрав сили. Не домігшись задоволення своїх вимог про доозброєння, Німеччина залишила конференцію по роззброюванню і 14 жовтня 1933 р. вийшла з Ліги Націй. Це підштовхнуло Францію продовжити зближення зі СРСР і привело до початку переговорів про Східний пакт. 

У підсумку подій початку 30-х рр. на Далекому Сході й у Європі система міжнародних відносин дала перші тріщини. Японія, використовуючи роз'єднаність СРСР і Заходу і суперництво великих держав на Далекому Сході, початку насильницьку ревізію Версальсько-Вашингтонської системи. Однак, виявившись перед вибором напрямку подальшої експансії, вирішила не доводити справа до війни зі СРСР і вести обережну політику в Китаї, намагаючись розширити зону свого впливу .мирними засобами і створити в Маньчжурії військово-економічну базу для майбутнього. Німеччина змогла за згодою інших великих держав ревізувати репараційні встановлення і військові обмеження Версальського договору і забезпечила собі більш широкий простір для маневру між великими державами. Англія продовжувала політику консолідації Європи, що вело до нових поступок Німеччини. США намагалися використовувати ситуацію, що створилася, для ускладнення положення Англії і пішли на дипломатичне визнання СРСР, розраховуючи використовувати його як противагу Японії. Боячись за свою безпеку Франція виступила за створення європейської системи колективної безпеки з залученням СРСР. СРСР, на далекосхідних границях якого виникло вогнище військової напруженості, для забезпечення міцного тилу в Європі став налагоджувати контакти зі своїми західними сусідами, Францією і США, заявивши про підтримку політики колективної безпеки. Італія прагнула підсилити свій вплив у Центральній Європі (Австрія, Угорщина) і Східному Середземномор'я. 

Друга внутрішня криза Версальсько-Вашингтонської системи, що позначив її катастрофу, вибухнув у 1935 — 1938 р. у Європі і на Далекому Сході. Вихід Німеччини з Ліги Націй привів з ініціативи Англії до оживлених переговорів про умови її повернення в цю організацію. Англійське керівництво намагалося знайти компроміс між вимогами Німеччини й інтересами Франції, що в умовах  посилення погрози її безпеки продовжувала домагатися висновку Східного пакту. Це угода, що зародилася в умовах германо-польського зближення, погіршення германських-радянсько-німецьких відносин і розвитку франко-радянських контактів, по різних причинах не влаштовувало Англію, Німеччину, Італію і Польщу, що зробило його висновок неможливим і стимулювалася вироблення радянсько-французького договору про взаємодопомогу. Підсумком переговорів про Східний пакт став вступ СРСР з ініціативи Франції в Лігу Націй у вересні 1934 р. Одночасно в умовах погрози незалежності Австрії влітку 1934 р. почалося франко-італійське зближення, що завершилося 7 січня 1935 р. угодою про сприяння італійського керівництва в справі -протидії порушенню Німеччиною версальських військових і територіальних обмежень в обмін на визнання інтересів Італії в Ефіопії. 

1 березня 1935 р. Саар за підсумками плебісциту був переданий під юрисдикцію Німеччини, розширивши її економічну базу. 3 лютого 1935 р. Англія і Франція запропонували Німеччини переговори про озброєння і про пакт про взаємодопомогу в Східній Європі. У відповідь Німеччина погодилася на двосторонні переговори, чим відразу скористалася Англія. 4 березня 1935 р. в Англії була опублікована "Біла книга" про збройні сили, а у Франції 15 березня були збільшені терміни служби в армії, що дало Німеччини привід оголосити про відмовлення від військових обмежень Версальського договору. 10 березня 1935 р. про Берлін було офіційно оголошене про створення ВПС, а 16 березня — про введення загальної військової повинності. 18 березня Німеччина запропонувала гарантувати усі свої границі, що було успішно використане нею в пропаганді. 25—26 березня відбулися німецький-німецьку-німецьке-німецька-германські-англо-німецькі, а 28—29 березня радянський-англо-радянські переговори, у ході яких сторони обмінялися думками відповідно про німецькі озброєння і про відношення СРСР до подій у Європі. 

Відмовлення Німеччини від виконання військових обмежень Версальського договору привів до створення англо-франко-італійського "фронту Відрізи" 11—14 квітня 1935 р. 2 травня 1935 р. Франція пішло на підписання зі СРСР договору про взаємодопомогу, що, однак, не був доповнений військовою конвенцією, що обмежувало його значення. Незавершеність процесу створення франко-радянського союзу відбивала необхідність для Франції зберегти своїх союзників у Східній Європі, що були, як правило, набудовані проти можливого союзу зі СРСР. Крім того, Франція побоювалася бути обвинуваченої в розколі Європи на військово-політичні блоки і продовжувала діалог з Німеччиною в надії на врегулювання. У відповідь на висновок радянсько-французького і радянсько-чехословацького договорів про взаємодопомогу Німеччина 21 травня 1935 р. зажадала перегляду статусу Рейнської області. Створення "фронту Відрізи" не перешкодило Англії продовжити переговори з Німеччиною про військово-морські озброєння. Висновок 18 червня 1935 р. німецьких-німецької-германського-англо-німецького \49\ угоди з'явилося двостороннім порушенням Версальського договору, завдало удару по "фронті Відрізи", полегшивши Німеччини гру на протиріччях великих європейських держав, погіршило французький^-англо-французькі відносини і стимулювало експансіоністські претензії Італії в Ефіопії. 19 червня 1935 р. була підписана франко-італійська військова угода про використання військ сторін в Австрії і на Рейну. Англія, зацікавлена в збереженні нормальних відносин з Італією, 23 червня 1935 р. у ході англо-італійських переговорів про врегулювання ефіопської проблеми на основі обміну територіями мовчазно погодилася на будь-які дії Італії в Африці. 

З огляду на зайнятість Англії і Франції іспанськими подіями, співробітництво з Німеччиною й Італією і не побоюючись утручання США, Японія зважилася перейти до активних дій на континенті. Радянсько-маньчжурський інцидент на Амуру 29—30 червня 1937 р. дав Японії можливість продемонструвати Заходу незмінність свого антикомуністичного курсу, а 7 липня 1937 р. Японія початку виття ну в Китаї. Пропозиція Англії 12 липня 1937р. почати спільний демарш у Токіо і Нанкіні не було підтримано США, що, розраховуючи на загострення англо-японських відносин, 16 липня 1937р. заявили, що не виключають можливості перегляду підсумків Вашингтонської конференції. Суперництво Англії і США на Далекому Сході успішно використовувалося японським керівництвом. Висновок 21 серпня 1937р. радянсько-китайського договору про ненапад погіршило радянський^-японо-радянські відносини, але сторони лише підсилили пропагандистську війну в пресі. У вересні 1937 р. КПК і ГМД створили єдиний фронт, а Англія і США визнали морську блокаду китайського узбережжя Японією. Пропозиція Англії в жовтні 1937 р. обговорити питання про бойкот Японії не зустріло підтримки США.  

У ситуації, що створилася, Ліга Націй знову продемонструвала свою неефективність. Оскільки великі держави в умовах кризи, що почалося, намагалися не псувати відносин з Японією, що поглинала значну частину їхнього експорту, конференція країн — учасниць договору 9-ти держав у Брюсселеві в листопаду 1937 р. у силу загального небажання втручатися в японо-китайський конфлікт закінчилася безрезультатно, позначивши крах Вашингтонської системи. Американське керівництво, знаючи слабість японської економіки, зовсім не побоювалося яких-небудь антиамериканських військових акцій з її боку. Англія і США більше були стурбовані своїми переговорами з Німеччиною, а Японія успішно використовувала жупел радянської погрози. Навіть напад японських військ на англійські й американські судна викликало з боку Англії і США лише дипломатичні протести. Правда, США із січня 1938 р. розширили свою військово-морську програму, але англо-американські переговори грудня 1937 — січня 1938 р. про взаємодію проти Японії були перервані, оскільки кожна сторона прагнула звалити на партнера основний тягар дій. Відмовлення Японії виконати вимога спільної англо-франко-американської ноти від 5 лютого 1938 р. — припинити почате з 1935 р. будівництво військово-морських баз на підмандатних островах, що виходить за рамки Вашингтонських угод, також не привів до яких-небудь санкцій. 

Криза і крах Версальско-Вашингтонської системи протягом 30-х рр. не могли не привести до чергового зіткнення між великими державами. У цьому змісті можна говорити про те, що Друга світова війна була закономірним явищем у період зміни систем міжнародних відносин і навряд чи могла б бути відвернена, оскільки економічні зміни у світі вели до зміни балансу сил великих держав, а досягнення нового угода про статус-кво утруднялося складністю визначення нового співвідношення сил. Великі держави по інерції продовжували будувати свою політику, виходячи зі звичних оцінок і прагнучи максимально використовувати сформовану ситуацію у своїх інтересах. США, Німеччина і СРСР прагнули до повної перебудови системи міжнародних відносин, тоді як Англія і Франції були згодні лише на її часткову модернізацію, а Італія і Японія займали проміжну позицію, прагнучи з максимальною вигодою використовувати наростаючу кризу. Відкладання усеосяжного врегулювання вело до акумуляції проблем і створювало ще більш вибухонебезпечну ситуацію. Її результатом стало виникнення Другої світової війни, що являла собою сукупність воєн великих держав між собою й іншими країнами за розширення свого впливу і перегляд границь, що склалися в 1919—1922 р., і як і попередні конфлікти великих держав, носила імперіалістичний характер, що доповнюється визвольною боротьбою окупованих країн і територій.





15