Життєвий та творчий шлях М.М. Коцюбинського

Реферат



Черненка Юрія





на тему:„Життєвий та творчий шлях

М.М. Коцюбинського”





Вчитель: Ліщук С.А


Наш Коцюбинський



Відомо, що справжні твори мистецтва не старіють, не втрачають значення для наступних поколінь. Такі твори залишив нам Михайло Коцюбинський — видатний український художник слова, палкий патріот і інтернаціоналіст, борець проти соціального і національного гніту. Художня спадщина письменника увійшла в золотий фонд світової літератури.

Михайло Коцюбинський належить до того покоління митців, які прийшли в літературу в період краху народництва, поширення марксизму-ленінізму. Від революційного демократизму до марксизму — такий шлях бук характерний для кращих художників-реалістів кінця XIX початку XX ст.— І. Франка, II. Грабовського, Лесі Українки,М. Коцюбинського.

Ставши виразником визвольних прагнень народних мас, М. Коцюбинський правдиво і талановито відобразив життя різних соціальних верств царської Росії кінця XIX — початку XX ст., революційне піднесення і боротьбу трудящих у роки першої російської революції. На його творчості помітно позначилося зародження нового творчого методу зображення дійсності — методу соціалістичного реалізму.

Він любив добро і вірив у його переможну силу (Максим Горький), схилявся перед усім прекрасним, був ніжним і чутливим до людей, до краси, але був гнівним і непримиренним до всякого зла, до кривди і підлоти. У своїй творчості цей великий художник слова ніколи не був холодним спостерігачем, безстороннім літописцем. (Хоч саме таким намагалися зобразити його «дослідники» з буржуазно-націоналістичного табору). Одним героям він оддавав полум'яне серце, інших викривав нещадно; був «увесь серед своїх героїв, болів їх болями, жив їх радощами». У цьому нас переконують створені ним позитивні образи: чи то діти бідноти—«Харитя» (1891), «Ялинка» (1891), «Маленький грішник» (1893), чи Семен Ворон — «Ціпов'яз» (1893), чи Остап і Соломія — «Дорогою ціною» (1901), чи Гафійка і Малайка, Марко Гуща і Прокіп Кандзюба — «Fata morgan» (1903—1910), чи безіменні революціонерки — «Persona grata» (1907), «Подарунок на іменини» (1912), чи Іван та Марічка — «Тіні забутих предків» (1911).

Життєвий шлях Михайла Михайловича Коцюбинського, як і всіх чесних митців, що жили в царській Росії, яку справедливо називали тюрмою народів, не був легким. Народився він 17 вересня 1864 року у Вінниці, в сім'ї дрібного урядовця. Батькові, який не любив вислужуватися перед начальством, доводилось часто міняти місце роботи або й надовго залишатися без посади. У пошуках засобів до існування він змушений був разом з сім'єю їздити по містечках і селах Поділля.

Учився майбутній письменник у початковій школі у Барі, а потім у Шаргородському духовному училищі, яке закінчив у 1880 році. Маючи намір скласти екзамен на атестат зрілості і вступити до університету, вій займається самоосвітою: читає українську, російську і зарубіжну класичну літературу, вивчає історію, політекономію і психологію, цікавиться природничими науками, знайомиться з філософією, зокрема з працями Фур'є і Фейєрбаха. Велике враження справили на нього твори Марка Вовчка, Тараса Шевченка, Панаса Мирного.

У Вінниці, куди родина повернулася у 1881 році, М. Коцюбинський у гуртку революційно настроєної молоді таємно читає і обговорює книги М. Чернишевського, М. Добролюбова, М. Некрасова, М. Салтикова-Щедріна, заборонені твори Т. Шевченка.

Після масових арештів у 1882 році (річниця вбивства Олександра II) поліція виявила зв'язки М. Коцюбинського з подільськими народовольцями і занесла його ім’я в 

число «неблагонадійних» та встановила за ним постійний нагляд. У 1883 році жандарми вчинили обшук в його домі, конфіскувавши рукописні списки заборонених творів Т. Шевченка. «На 17 році я вже мав політичний процес, і з того часу до останніх днів жандарми не позбавляють мене своєї ласкавої опіки»,— гірко іронізував письменник в автобіографічному листі від 17/ХІ 1905 року.

Перше його оповідання — «Андрій Соловейко, або Вченіє світ, а невченіє тьма» — датується 1884 роком. Це був час, коли родина Коцюбинських опинилася в скрутному становищі: батько втратив посаду і незабаром помер, осліпла мати, і турботи про утримання великої сім'ї лягли на плечі Михайла, старшого з дітей.

Протягом десяти років (1882—1892) М. Коцюбинський потай од жандармів займався педагогічною діяльністю: працював приватним учителем у Вінниці та навколишніх селах, користуючись любов'ю своїх вихованців та їх батьків. У 1891 році він екстерном склав іспит на звання народного вчителя. Проте жодної надії одержати місце в школі у «неблагонадійного» не було. Тож і довелося виїхати в село Лопатинці на Вінниччині до бухгалтера цукроварні, щоб учити його дітей. Тут близько зійшовся і заприятелював з селянською молоддю, знайомився з побутом селян, збирав народні пісні, перекази про Кармалюка, написав кілька нарисів і оповідань, повість «На віру» (1892). Багаті враження з життя села послужили пізніше матеріалом для написання ряду творів, зокрема повісті « Fata morgan ».

Коцюбинський налагоджує зв'язки з львівськими літературними колами і друкованими органами, що сприяє активізації його письменницької діяльності. Навесні 1890 року у львівському журналі «Дзвінок» вперше з'явився друком його вірш «Наша хатка», а влітку цього ж року молодому авторові вдалося здійснити подорож за кордон, у Львів. Велике значення для нього мало особисте знайомство з І. Франком, що переросло в щиру дружбу. З того часу між ними почалося листування. ТворчістьІ. Франка, особливо його революційна поезія, літературно-критичні та публіцистичні виступи, мала великий вплив на М. Коцюбинського, на розвиток його літературно-естетичних поглядів. Львівські журнали «Дзвінок», «Правда»,«Зоря» почали друкувати його твори.

Через поліційні переслідування М. Коцюбинський не міг широко розгорнути освітню й агітаційну роботу на селі, тому змушений був залишити Лопатинці. Вимощуючи гарячу мрію присвятити себе служінню народові, у 1892 році влаштовується на роботу и комісію по боротьбі з філоксерою — хворобою виноградників. Працював у Бес-сарабії, потім у Криму. Тут він на власні очі побачив трагедії, викликані діяльністю урядової комісії, і служба стала для нього тягарем. Одна з трагічних подій у молдавському селі знайде своє відображення в оповіданні «Для загального добра» (1895). «Мені часто філоксерист здається одним з паразитів на винограді»,— писав він дружині 8 жовтня 1895 року.

У 1897 році М. Коцюбинський кидав службу в комісії і переїздить з родиною до Чернігова. Але губернатор не затвердив його на посаді в земстві. Довелося шукати роботу за межами Чернігова, далеко від сім'ї. І він їде до Житомира.

Тут протягом чотирьох місяців працював у редакції житомирської газети «Волинь», опублікував серію статей під загальною назвою «Свет и тени русской жизни». У неймовірно важких умовах, зазнаючи утисків цензури, письменник зумів використати буржуазно-ліберальну газету для пропаганди передових ідей.

Його статті-огляди були спрямовані проти капіталістичного рабства, соціальної несправедливості. Публіцист підносив голос на захист пролетаріату Росії, розвінчував церкву і попівство, критикував систему навчання і виховання в школах, виступав проти політики національного гноблення народів Росії, засуджував роздмухування між- національної ворожнечі.

У 1898 році М. Коцюбинському пощастило влаштувань на службу в Чернігові — спершу діловодом, а пізніше статистиком у губернському земстві. З цього часу Чернігів постійним місцем проживання письменника. Тут остаточно визрів його талант, тут він написав кращі свої твори у важких умовах утисків провадив широку громадсько-культурну роботу.

Михайло Коцюбинський брав участь у святі з нагоди відкриття пам’ятника. І. Котляревському у Полтаві (1903) і виголосив коротке, але яскраве слово про значення автора «Енеїди» і «Наталки Полтавки» для розвитку української літератури і культури.

У 1905 році виступив на зборах Чернігівської громадської бібліотеки з вимогою скасувати цензуру, був учасником страйку статистиків Чернігівського земства.

У період посилення реакції письменник використовував легальне товариство «Просвіта» в Чернігові для пропаганди революційних ідей. Як голова товариства (1906 — 1908) організовував лекції, літературно-мистецькі вечори і концерти для громадськості, аж поки, за наказом губернатора, його разом з дружиною не виключили з членів товариства.

Уже визнаний і широко відомий письменник, чиї твори виходили в перекладах російською, польською, чеською, німецькою, шведською та іншими мовами, 

М. Коцюбинський постійно терпів матеріальні нестатки і змушений був віддавати силу і здоров'я службі задля шматка хліба. Але він не покривив душею і не пішов у найми до української буржуазії, яка робила спроби підкупити його талант.

В останні роки життя М. Коцюбинського зігрівала велика дружба з Максимом Горьким. При його підтримці ще ширше розгорнув боротьбу за реалізм і народність літератури, за єднання демократичних сил, виступав проти буржуазної ідеології, викривав декадентів з їх гаслом «мистецтво для мистецтва».

Михайло Коцюбинський помер 25 квітня 1913 року, на сорок дев'ятому році життя, у пору розквіту таланту, сповнений нових творчих планів і задумів, не перенісши на папір виношених уже і до деталей продуманих нових творів — повісті з гуцульського життя, а також третьої частини повісті « Fata morgan ».

Телеграма, надіслана Максимом Горьким з приводу смерті М. Коцюбинського, ніби підсумувала його значення для України, для людства. «Смертен человек, народ бессмертен. Глубокий мой поклон народу Украины. Большого человека потеряла Украина — долго и хорошо будет помнить она его добрую работу».

Похорон М. Коцюбинського був багатолюдним. Але грубе втручання поліції перешкодило громадськості заявити на повний голос про свою любов до великого Сонцепоклонника. Власті заборонили нести вінки, їх було складено на колісниці, а червоні стрічки підгорнуто, заховано. Заборонили також виголошувати промови, співати похоронних пісень. Ці ганебні заходи поліції викрив тоді у 4-й Державній думі більшовицький депутат Г. І. Петровський, виступивши з різкою критикою цих безчинств, вказавши на «дивне єднання духовних властей з поліційними». Проект його промови написав В. І. Ленін.

Темою перших оповідань М. Коцюбинського були злиденне життя малоземельного селянства і важка доля бідняцьких дітей. В них проявилися ще народницько-культурницькі ілюзії письменника («Андрій Соловейко, або Вченіє світ, а невченіє тьма» (1884), «21-го грудня, на Введеніє» (1885), «Дядько та тітка» (1886).

У 90-х роках молодий письменник видає ряд публіцистичних нарисів — «Шевченкова могила» (1891), «Вироби селянок з Поділля на виставці в Чікаго» (1892) — та реалістичних оповідань, серед яких виділяються твори з життя дітей сільської та міської бідноти — «Харитя», «Ялинка», «Маленький грішник». Саме про ці твори захоплено відгукнувся Панас Мирний. Зокрема, про оповідання «Харитя» він писав М. Коцюбинському: «Прочитав я її та й нестямився!.. У такій невеличкій приповісті та такого багато сказано! Та як сказано! Чистою, як кринична вода, народною мовою; яскравим, як сонячний промінь, малюнком; невеличкими, домірними нарисами, що розгортують перед очима велику — безмірно велику — картину людського горя, краси світової, виявляють безодню глибину думок, таємні поривання душі, забої невеличкого серця!.. Та так тільки справжній художник зможе писати!»

Ранні твори М. Коцюбинського пройняті ідеєю боротьби проти соціальної несправедливості. У них показано класове розшарування на селі, зростання антагонізму, боротьбу між біднотою і куркульством — «Ціпов'яз» (1893), антинародну діяльність української ліберально-народницької інтелігенції, викрито псевдопатріотизм українського панства — «Хо» (1894). В оповіданні «П’ятизлотннк» (1893) письменник-демократ підносить гуманізм і благородство простих людей.

Про дальше удосконалення майстерності, про поглиблення революційного демократизму письменника, критичне ставлення до теорії «малих діл» свідчить оповідання «Для загального добра» (1895). У ньому розкриті згубні наслідкикультурницьких заходів самодержавства показано трагедії на селі, спричинені цими заходами. Царськацензура не дозволила друкувати це оповідання, а потім забо- ронилаввозити вРосію, коли воно було премійоване на конкурсі журналу «Зоря» і видане у Львові окремою брошурою (1896). Цензор мотивував заборону тим, що «в душі селянина воно може збудити лише ненависть до влади». Оповідання було надруковане (1899) у петербурзькому журналі «Жизнь».

Створивши цикли оповідань з життя бессарабських молдаван «Для загального добра», «Пекоптьор» (1896), «Відьма» (1898) та кримських татар — «В путах шайтана» (1899), «На камені» (1902), «Під мінаретами» (1904), М Коцюбинський розширив тематику української літера і урн. В останніх трьох творах він не обмежився показом безправності мусульманської жінки. Головне тут — пробудження її, прагнення до вільного життя, а загалом — наростання протесту серед мусульман і спроби визволитися від релігійного і соціального гніту.

З розвитком революційного руху в Росії кінця XIX — початку XX ст. і назріванням революції поглиблюється ідейно-тематичний зміст творчості М. Коцюбинського, удосконалюється майстерність, творчий метод. І. Франко, роблячи огляди новітньої української літератури, ставить М. Коцюбинського на чолі талановитих українських новелістів і відзначає новаторський характер його творчості. «Нове, що вносять у літературу наші письменники, головно такі, як Стефаник і Коцюбинський,— писав він,— лежить не в темах, а в способі трактування тих тем, у літературній манері». Конкретизуючи цю думку і розкриваючи саму суть новаторства згаданих письменників, І. Франко зауважив, що вони «відразу засідають у душі твоїх героїв і мов магічною лампою освічують усе окруження... заставляють нас бачити світ і людей їх очима». Саме цим і пояснює І. Франко «брак довгих описів» у творах Коцюбинського, ту «непереможну хвилю ліризму, що розлита в них», той «наклін до ритмічності і музикальності як елементарних об'явів зворушень душі».

У 1903 році М. Коцюбинський розіслав українським письменникам лист-звернення, в якому закликав їх до розширення поля обсервації, вірного малюнку різних теорій життя усіх, а не одної якої верстви суспільності», до розробки тем філософських, соціальних, психологічних, історичних.

Вірний своїм ідеалам,письменник розширює темп і огляд, удосконалює їх художню розробку. В оповіданні «Лялечка» (1901) ще раз критикує ліберально-народницьку інтелігенцію за непридатність до справжньої роботи на користь народу. Вчителька земської школи Раїса Левицька не пішла далі рожевих мрій про працю «для народу». Життєва дорога привела її до згоди з попом, до підтримки релігії і самодержавства. Оповідання «Поєдинок» (1902)—це сатира на українське міщанство. «Цвіт яблуні» (1902) —психологічний етюд про переживання митця, у якого вмирає дитина.

 В новелі «У грішний світ» (1904) викрито антинародну суть релігії.

Михайло Коцюбинський шукає в житті справжнього героя, здатного повести трудящі маси на боротьбу з експлуататорами. Революційні настрої письменника відбилися у оповіданні «Дорогою ціною» (1901). Тема цього твору (втеча кріпаків від пана і шукання волі за Дунаєм) не нова, але розроблена по-новому, оригінально. Образами втікачів Соломії і Остапа автор підкреслював вільнолюбну вдачу кріпаків, які мріяли вирватися з неволі. Характер Соломії — вірного товариша, сміливої і самовідданої жінки, що є попередницею Гафійки, розкривається у найскладніших ситуаціях.

На велике виховне значення цього образу вказували сучасники М. Коцюбинського. Зокрема, відома українська письменниця і громадська діячка демократичного напрямку Н. Кобринська писала йому у 1902 році: «Ваша Соломія — то джерело під час спеки... то завдаток типу жінок, що уміють боронити себе».

Нового, справжнього героя, який «знає, куди йти, де правди шукати», М. Коцюбинський знайшов у першій російській революції. Це Марко Гуща з повісті « Fata morgan » (1902—1910 рр.) — свідомий робітник-соціаліст, що має досвід революційної роботи, брав участь у страйках, сидів в тюрмі. Підтримуючи тісні зв'язки з революційним підпіллям, він згуртовує навколо себе передову бідняцьку молодь і залучає її до революційної боротьби (Гафійка, Прокіп Кандзюба). До нього прислухаються і старші безземельні та малоземельні селяни, бо в його словах і вчинках відчувають велику правду.

В тому і велич М. Коцюбинського, що він одразу помітив у житті і зобразив у художньому творі нове явище — позитивного героя нової епохи, людину дії, революціонера-борця, якого ігнорувала народницька література.

 У творах 900-х років М. Коцюбинський цілком по-новому розкриває тому села. Вдумлива, напружена праця і пошуки письменника увінчалися значними художніми відкриттями і появою в його творчості рис нового творчого методу — соціалістичного реалізму.

Як відомо, вже в кінці XIX і на початку XX ст. критичний реалізм перестав задовольняти зрослі вимоги часу. На третьому, пролетарському, етапі революційно-визвольного руху в Росії, коли пролетаріат країни вийшов на історичну арену як найреволюційніший клас у світі, коли під керівництвом ленінської партії він готувався до штурму самодержавства і капіталізму, мало було викривати існуючий лад з його пороками. Потрібно було показати ту нову силу, що народжувалась і міцніла в надрах цього ладу ,— силу, покликану боротися за утвердження соціалістичних ідеалів.

Ще в кінці 90-х років Максим Горький писав А. Чехову про те, що настав час потреби в героїчному. Великий Буревісник вбачав цю силу в масах трудового народу. Йому вдалося створити образи нових героїв, які пішли шляхом боротьби за багате і вільне майбутнє.

Не всі письменники-реалісти тоді збагнули суть змін, що відбувалися в житті, не всі здатні були побачити перспективи його розвитку, належно оцінити суспільні процеси і явища, які народжувалися. Обмеженість світогляду, нерозуміння історичної ролі пролетаріату негативно позначалися на їх творчості.

Яскравим представником такого реалізму був Іван Бунін. Великий знавець села, уважний, спостережливий письменник, він не зміг дати справжньої його картини, не помітив там нових людей, нових стосунків між ними. Критик В. Воровський ще у 1911 році вказував на обмеженість реалізму І. Буніна. Його «Село» Воровський назвав талановитою повістю, однак відзначив, що через обмеженість світогляду письменника картина життя вийшла неповною, однобокою, отже, і неправдивою, що автор «зумів сприйняти і художньо переробити лише частину процесу, лише його першу половину — саме розклад старого, тоді як народження нового, тобто невідривно зв'язана друга половина процесу випадала з поля його художнього зору». «Селу» він протиставляв «Літо» Максима Горького, де вже показано нове село, нових селян, які за прикладом робітників розгортають революційну діяльність.

З подібних позицій оцінював твори І. Буніна і М. Коцюбинський. Виділяючи його письменницький талант, він разом з тим не міг погодитися з поглядами цього письменника на селянство, що виступало в нього як затуркана, приречена на горе і безпросвітність маса. Революційний письменник знав інше село, яке особливо яскраво проявило себе під час революції 1905—1907 рр. Слідом за Максимом Горьким він своєрідно змалював його у повісті « Fata morgan », де бідняцька частина селянства під керівництвом робітннка-соціаліста Марка Гущі і його помічників — революційної селянської молоді (Прокопа Кандзюби, Гафійки) проводить страйки під час жнив, вимагає, конфіскації поміщицької землі, а пізніше, після втечі поміщика, організовує в панському маєтку громадське колективне господарство, яким управляють представники бідноти. Таким чином, М. Коцюбинський показав зародження цілеспрямованої боротьби за соціалізм, переростання буржуазно-демократичної революції в соціалістичну. Він показав, як соціалістичні ідеї, принесені робітником у село, захоплюють і згуртовують бідняцьку молодь, як під їх впливом формуються тут нові герої-борці, як зростає їх класова, революційна свідомість. Молодий селянин Прокіп Кандзюба, якому бідняки довірили управляти економією,— чесна, віддана інтересам народу людина.

 На противагу занепадницьким літераторам, що принижували і опошляли жінку-матір, сімейні стосунки, М. Коцюбинський з великою любов'ю малює жінку-трудівницю, жінку-друга, товариша, борця, розкриває її душевну красу. Марко Гуща залучає Гафійку в гурток революційної молоді, допомагає їй стати революціонеркою. Він кохає її, але перш за все вона для нього — вірний помічник у боротьбі, однодумець. І для Прокопа Кандзюби Гафійка насамперед товариш і однодумець. Хоч вона відмовилася вийти за Прокопа заміж, він не змінив до неї свого ставлення. Так правдиво змалювати події 1905—1907 рр. у селі, дати такий глибокий аналіз сільського життя в епоху першої російської революції міг лише М. Коцюбинський .

У першій частині повісті (1903) відображено життя і настрої українського селянства напередодні революції 1905—1907 рр., у другій (1910)—події 1905 року. Письменник показав найрізноманітніші соціальні типи селян. Це безземельні пролетарі Андрій Волик, Маланка, і найми і Хома Гудзь, середняк Панас Кандзюба. Революційному селянству протиставлені образи багатіїв, куркулів.

Працю над повістю «Fata morgan» справедливо можна вважати творчим подвигом письменника. Поетизуючи героїку революції, М. Коцюбинський в роки найлютішої реакції закликав своїм твором до нових виступів проти самодержавства. Перед читачем постав народ у дії, в революційній боротьбі. Твір захоплює глибиною характерів, внутрішнього світу представників різних прошарків селянської маси.

«Fata morgan» - найвизначніший твір про революційні події на селі не тільки в українській, але й у світовій літературі. Він новаторський і темою, і художніми засобами, і ідейним спрямуванням.

Революція 1905—1907 рр. була для М. Коцюбинського великою школою політичного виховання. Уже в кінці 1905 року, описуючи в листах до І. Франка таВ. Гнатюка події в Росії, він не відділяє себе від повсталих народних мас, а революцію вважає своєю кровною справою. «У нас,— пише він,— всі сподіваються лише смертельного бою, в якому або поляжемо, або переможемо. Короткозорому оптимізмові немає місця. Ніяка спокійна творча робота зараз неможлива. Ми живемо як на вулкані, або краще — ми самі той вулкан, жерело якого сліпий уряд хоче засипати трісками і тим спішити вибух». Він вірить у неминучість загального повстання, «яке змете весь старий політичний лад», і з радістю відзначає, що «усі, без різниці національності, скуплюють свої сили, щоб звалити спільного ворога».

У 1906 році М. Коцюбинський написав соціально-психологічні новели «Сміх» та «Він іде».

Новела «Сміх», яку Максим Горький назвав «сильною і страшною річчю», розкриває становище демократичної інтелігенції в часи погромницьких дій чорносотенців, її беззахисність, ганебний страх перед погромниками, неготовність дати відсіч ворогові і захистити свої ідеали.

У майстерній, цікавій за композицією новелі «Він іде» передано тривожний настрій, а далі — жах і розгубленість, відчай містечкової єврейської бідноти перед погромом. Всупереч сіоністам, які ідеалізували єврейську общину, М. Коцюбинський показав, що в ній немає ні рівності, ані єдності, а є два протилежні табори: багаті і бідні. Письменник розкриває коло інтересів і клопотів бідняків, кинутих напризволяще багачами, що втекли з міста напередодні погрому, щиро співчуває старій Естерці. Він бичує царизм і чорносотенці» як організаторів погрому, таврує церковників, що освячували вбивства, але водночас засуджує пасивність маси, її тваринний страх перед погромниками, неорганізованість.

Обидва твори були націлені на виховання революційної активності і бойового духу в народі.

Революційні настрої письменника яскраво відбилися і в інших його творах цього періоду. У новелах «Невідомий», «Fata morgan», «В дорозі», що з'явилися у 1907 році, проходить ідея повалення самодержавства, викрито зрадників народу. У новелі «В дорозі» письменник затаврував зрадників революції, відступників (Іван та Марія), протиставивши їм образ справжнього борця за соціалістичні ідеали — товариша Кирила, який у час розправ над учасниками революції не піддався «спокусам» обивательського, міщанського животіння, а зберіг вірність партійному обов'язку.

Коли революція потерпіла поразку, значна частина інтелігенції, налякана погромами і розправами, стала на шлях прислужництва реакції. У творах письменників-декадентів переважають мотиви песимізму, індивідуалізму, самотності і зневіри. Вони протиставляють митця масам, кричать про його вищість над «юрбою» і вимагають для нього «свободи» від громадських обов'язків, виправдовують зраду, відроджуючи теорію «чистого мистецтва». М. Коцюбинський у відповідь на це пише новелу «Intermrzzo » (1908), що є рішучим запереченням такого розуміння ролі письменника і місця його в суспільному житті, доводить, що ніякі обставини не можуть виправдати пасивності митця, його байдужості до страждань народу, не дають йому права відгороджуватись від боротьби. Герой новели «Intermrzzo»— митець, вкрай стомлений життям, страшними поліційними розправами, арештами і розстрілами. Його розладнані нерви вимагали спокою, тиші, самотності. Залишивши місто, він оселився в будинку серед степів, де тільки сонце та він, та спів жайворонка в небі. Він щодня прогулювався серед широких безлюдних (поміщицьких) нив або сам, або в товаристві трьох собак-вівчарок. Так спливав його час. Відновлювалася душевна рівновага, і митець уже ловив себе на думці, що йому бракує людського товариства. Йому здасться, що коли б тепер зустрів людину, то вже не тікав би від неї.

І він таки зустрів її в полі, серед моря хлібів. То був селянин. Один з тих, що зазнали переслідувань і кари за спробу «голіруч землю взяти». Між ними зав'язалася розмова, що розкрила перед митцем весь жах становища селянської бідноти в період реакції. Герой твору розповів: селянин «говорив про речі, повні жаху для мене, так просто і спокійно, як жайворонок кидав на поле пісню, а я стояв та слухав, і щось тремтіло в мені». Він сказав, що «у сім зеленім морі... має тільки краплину. До кого прийшла гарячка та подушила діти, тому ще легше. На іншого зглянеться бог... А в нього аж п'ять ротів, як вітряків, щось треба кинуть на жорна... Люди хотіли голіруч землю узяти, а тепер мають: хтось їсть сиру, хто копає її в Сибіру... Йому ще нічого: рік лупив воші в тюрмі, а тепер раз на тиждень становий б'є йому морду...»

Слухаючи розповідь селянина, письменник проймається його горем і в думках звертається до нього з гарячим словом заклику: «Говори, говори. Розпечи гнівом небесну баню. Покрий її хмарами твойого горя, щоб були блискавка й грім. Освіжи небо і землю. Погаси сонце й засвіти друге на небі. Говори, говори...»

Митець, герой новели, усвідомив, що місце кожного чесного художника серед людей. Сховатися від людського горя неможливо, тікати від гіркої дійсності — злочин. І він іде в гущу життя, між людей, щоб разом з ними страждати, боротися і перемагати. Прощається з жайворонком, з нивами. «Прощайте. Йду поміж люди. Душа готова, струни тугі, наладжені, вона вже грає...»

Так М. Коцюбинський ще раз наголошує, що митець не може стояти осторонь від революційної боротьби. 

Новела «Intermezzo» М. Коцюбинського є програмним твором, маніфестом письменника в боротьбі з занепадницькими буржуазними течіями в літературі, з так званими модерністами та їх гаслом «мистецтво для мистецтва», з їх ідеалом «незалежного» митця, що нібито стоїть понад класами.

У важкі роки реакції революція залишається магістральною темою творчості письменника. Повістю «Fata morgan», революційно наснаженими новелами він гартує бойовий дух мас і розкриває красу творчого життя-горіння, життя-подвигу, поетизує і уславлює революціонерів, до кінця відданих народові («Невідомий» (1907), «Сон» (1911), «Подарунок на іменини» (1912) та ін.), викриває куркульство як реакційну силу, ліберальних балакунів, зрадників революції, таврує чорносотенних по- громників, воює проти міщанства.

Революційні позиції письменника виявилися не лише у його художніх творах, а й у літературно-критичних статтях: гостро викривальній рецензії на збірку поезій декадента М. Філянського (1907) і в рефераті «Іван Франко» (1907).

Реферат «Іван Франко» (М. Коцюбинський прочитав його прилюдно на початку 1908 року) справедливо вважається найвищим досягненням дореволюційного франкознавства. З нього вперше постає правдивий образ Каменяра, письменника-борця, великого художника і патріота, невтомного громадського діяча і вченого.

До оцінки діяльності і літературної творчості І. Франка Коцюбинський підійшов з новою естетичною міркою. У своєму рефераті, що за жанром може бути визначений як літературно-критичний нарис, він, відкинувши норми буржуазної естетики, намалював хвилюючий образ письменника-громадянина, патріота й інтернаціоналіста, пристрасного борця за долю поневоленого народу, розкрив глибокий соціальний зміст і високу ідейно-естетичну вартість його творчості, її революційний дух, суспільну значимість, особливо виділивши і підкресливши тему боротьби робітників проти капіталу та інтернаціоналізм великого Каменяра. Це було прямим викликом панівній верхівці та буржуазно-націоналістичним критикам, які знецінювали кращу частину спадщини поета-революціонера.

Тут М. Коцюбинський показав себе справжнім літературним критиком і публіцистом: він зумів знайти відповідну форму для широкого матеріалу про життя, громадську діяльність і багатогранну літературну та наукову творчість І. Франка. Зрозумівши, що розважливий академічний виклад найменш відповідав би його задумові, він вдався до розповіді пристрасної, хвилюючої. Навіть портрет Каменяра намалював динамічно, підкресливши силу волі, мужність борця за щастя і волю трудящих.

Наголосивши на новаторському характері творчості, що виявився «не тільки в формі, в літературній манері», а й у «відносинах до фактів життя», вказав на нові риси творчого методу письменника-реаліста, революціонера.

 Реферат М. Коцюбинського про Івана Франка пройнятий ідеєю боротьби за дійову, соціально спрямовану реалістичну літературу, за активну роль літератури і письменника її житті.

Велике значення для М. Коцюбинського мало знайомство а Буревісником революції Максимом Горьким, яке з часом переросло у щиру, гарячу дружбу, що ґрунтувалася на спорідненості ідеалів, світоглядів. Ця дружба скрашувала останні роки життя М. Коцюбинського і благотворно позначилася на його творчості. В радянському літературознавстві широко висвітлені творчі зв'язки цих двох письменників.

Михайло Михайлович знав і любив твори російського письменника ще задовго до першої зустрічі з ним на о. Капрі влітку 1909 року. У 1903 році він надіслав у подарунок Олексію Максимовичу збірку оповідань з дарчим написом. Коцюбинський стежив за новими творами Горького, відчував свою духовну близькість з великим пролетарським письменником і потребу спілкуватися з ним. Особливо ця потреба стала необхідною в роки чорносотенних погромів і розправ, коли йому, за його ж визнанням, бракувало людей, що живуть однаковими з ним інтересами. Тому він, не без труднощів роздобувши кошти, вирушив на о. Капрі, де перебував у еміграції, після виходу з ув'язнення у Петропавловській фортеці, Максим Горький.

Великий пролетарський письменник писав пізніше про М. Коцюбинського: «Він був одним із тих незвичайних людей, що при першій же зустрічі з ними викликають благосне почуття задоволення; саме цю людину ти давно ждав, саме для неї у тебе є якісь особливі думки!

В світі ідей краси і добра він «своя людина», рідна людина, і з першої зустрічі він будить жадобу бачити його якнайчастіше, говорити з ним більше».

В особі Максима Горького український письменник побачив не лише свого щирого друга, порадника та однодумця, але й друга українського народу, захисника його культури.

Твори Максима Горького захоплювали М. Коцюбинського оптимізмом, революційним гуманізмом,глибоким знанням життя і майстерним його відображенням. У листах до Максима Горького він відгукнувся на ряд його нових творів («Літо», «Містечко Окуров», «Васса Желєзнова», «Життя Матвія Кожем’якіна»,«Казки про Італію»та ін.)

Деякі з цих листів нагадують влучні рецензії-мініатюри. В них він виявив глибоко розуміння горьківського, багатогранного таланту. 

Твори свого великого друга М. Коцюбинський назвав «школою для російських белетристів» і оцінював їх як найвище досягнення реалістичного мистецтва Він цінував Максима Горького як великого художника, який своєю творчістю протистояв літературному розкладові, боровся з реакцією і занепадництвом.

Максим Горький всіляко підтримував українського письменника, високо цінуючи його талант. Саме з ініціативи Олексія Максимовича у 1910 — 1913 рр. в Росії було здійснено перше видання творів М. Коцюбинського в трьох томах у перекладі на російську мову. Твори його стали доступними російському читачеві, а в журналі «Современник» з'явилися рецензії з високою їх оцінкою.

Після виходу першого тому (1910) великий пролетарський письменник повідомляв свого українського друга: «Книжку вашу прочитав з великою насолодою, з душевною радістю». Таке визнання підбадьорювало, додавало сили та праці. «Якщо Вам подобається книжка — значить варто писати»,— відповідав М. Коцюбинський.

 Критика зауважила тематичну та ідейну близькість їх творів. В рецензії на твори М. Коцюбинського, вміщеній у журналі «Современник» (1911), вказувалося на співзвучність ряду мотивів у обох письменників, на оригінальність художнього вирішення тем.

На о. Капрі М. Коцюбинський написав новелу «Коні не винні» (1912), яка тематично перегукується з шостою російською казкою Максима Горького. У ній він викрив лібералізм українського поміщика як небезпечне для народу явище. Новела — неперевершений зразок майстерності: у ній немає нічого зайвого, кожний образ, кожна художня деталь несуть певне ідейно-художнє навантаження служать розкриттю письменницького задуму.

Завдяки письменнику Максимові Горькому у 1910 році на о. Капрі відбулося знайомство М. Коцюбинського з В. І.Леніним.В. Бонч-Бруєвич згадував, що йому «нерідко доводилось чути про Михайла Коцюбинського як про письменника близького до... більшовицького напряму» і що Володимир Ілліч особливо добре до нього ставився, покладав на нього великі надії як на письменника-художника».

У творах М.М. Коцюбинського останніх років, що були роками нового революційного піднесення в країні, звучить пристрасний заклик до змістовного, діяльного творчого життя і водночас рішучий протест проти обивательського спокою, міщанського самовдоволення - «Сон», «Тіні забутих предків»(1911), «Хвала життю» (1912). виступаючи проти гнітючих умовностей капіталістичного світу, великий гуманіст і сонцелюб висловлював гарячу віру в перемогу добра над злом, світла над темрявою, розкривав високу душевну красу революціонерів-борців, відданих інтересам трудового народу, справі революції.

В останньому, незакінченому творі «На острові», що складається з окремих картин-вражень, М. Коцюбинський намалював хвилюючий символічний образ агави, приреченої на смерть. Ось вона, гінка і висока, як сосна, своїм квітучим верхом перша зустрічає схід сонця, бачить так далеко зі своєї висоти, як раніше не бачила, і саме тепер гине, в пору розквіту. Талант великого Сонцепоклонника і життєлюба теж був у розквіті, коли хвороба підтяла його життя.

Як художник слова М. Коцюбинський досяг вершин майстерності і став поруч з визначними письменниками світу. Його твори несли в собі ідею дружби народів, сприяли згуртуванню трудящих усіх націй для боротьби за повалення самодержавно-капіталістичного устрою і встановлення справедливого соціалістичного ладу.

Твори М. Коцюбинського виходять мільйонними тиражами українською, російською та мовами багатьох інших країн, розповсюджуються за рубежем, особливо в країнах соціалістичного табору.

Михайло Коцюбинський — неперевершений майстер малої епічної форми. Його твори відзначаються лаконічністю, мелодико-інтонаційним багатством, тонким ліризмом, динамічністю портретної характеристики, глибиною розкриття внутрішнього світу героїв, чіткістю класових позицій. Хоч письменник не виписує детально портретів своїх персонажів, а подає тільки їх контури, штрихи, найважливіші деталі, проте читач легко їх сприймає, домислює. Твори великого майстра не обтяжені описом побуту, етнографічних подробиць, широкими розповідями про події і людей. В них — живі картини, сцени і образи, найхарактерніші деталі, які творять цільне художнє полотно.

Велика роль М. Коцюбинського і в тому, що він збагатив лексику української мови, вніс у переджовтневу українську прозу ті ідейно-художні особливості, які розвинулися в радянській літературі.

В останні роки життя М. Коцюбинський згуртував навколо себе творчу молодь Чернігова. На літературних "суботах" , що відбувалися в домі письменника, велись розмови про російську, українську і світову літературу. Обговорювались твори початківців. Михайло Михайлович давав поради молодим авторам, розвивав їх талант. Учасники цих «субот» — Павло Тичина, Василь Блакитний — стали заспівувачами нової української радянської літератури. Молоді люди, що гуртувалися навколо М. Коцюбинського і перебували під його впливом, у тому числі діти письменника, були активними учасниками Великої Жовтневої соціалістичної революції, полум'яними борцями за Радянську владу.

Михайло Коцюбинський відкрив нові шляхи в літературі для наступних поколінь письменників. Засвоюючи і розвиваючи його здобутки, українські радянські письменники — П. Тичина, А. Головко, Ю. Яновський, О. Довженко, О. Гончар, М. Стельмах досягли у своїй творчості високого ідейно-художнього рівня, збагатили нашу літературу творами, якими по праву пишається український народ.