Особливості історичної долі й етногенезу Казахстану

Найдавніші держави Казахстану (VII ст. до н.е. - V ст. н.е.)



Кочівники Казахстану в VII-III ст. до н.е.



Формування протодержавних утворень на території Казахстану

Розшарування суспільства вимагало появи сили, здатної регулювати відносини між різними групами населення. Такою силою стала держава. Перші державні структури на території Казахстану стали з'являтися в 1 тис. до н.е. у формі союзів племен. Необхідність регулювання земле- і водокористування привело до інтеграції сусідніх кочових племен, а ускладнена соціальна структура - до формування вертикальних структур влади. Так, в степах Казахстану з'явилися об'єднання, відомі як саки - даха (массагети), саки - рауки (тіграхауда), ісседони і арімаспи.

Міжнародно-правовий статус протодержав Казахстану в 1 тис. до н.е. 

Розташовуючись на північно-східних кордонах найбільших держав Стародавнього Світу, сакські племінні союзи брали активну участь в політичних подіях того часу. При цьому вони виступали як незалежні суверенні державні утворення. У VI ст. до н.е. частина південних саків (хаомаварга) потрапляє під владу перських царів, проте вже в кінці V століття країна саків не входила ні в одну з перських сатрапій, а цар кочівників вважався не підданим, а союзником перського царя.

У боротьбі проти греко-македонского завоювання саки, що жили на північ від Сирдар’ї, також зуміли зберегти незалежність. У 238г. до н.е. одне з дахо-массагетських племен, парни на чолі з родом Аршакідів, створили в Ірані нову імперію, що змінила держави еллінізму Передньої Азії, Парфянське царство.

Вже в III ст. до н.е. на базі сакських племінних союзів виникають нові, складніші політичні системи. З того часу ми вже можемо говорити про ранні держави кочівників Центральної Азії.


Держава усунів



В кінці першого тисячоліття до нашої ери на території Жетису, Тянь-шаня і Тарбага-тая складається держава, відома з китайських джерел, як "Країна Усунь". Усуні мешкали спочатку в районі річки Данхе, але в III ст. до н.е. під натиском племен юечжі були вимушені відкочовувати до Монголії, а після ряду поразок, нанесених їм хуннами, в Семиріччя і Джунгарію. Тут усуни, визнавши залежність від хуннів, заснували в 177 р. до н.е. власну державу, що об'єднала нащадків сакських племен Семиріччя, Східного Казахстану і Джунгарії. Вже у середині II ст. до н.е. усуни фактично відділилися від імперії Хунну і почали зближуватися з Китаєм. У 53 р. до н.е. Усунь розпалася на дві частини: великий куньбек і малий куньбек. 

Подальша історія усунів повна міжусобних воєн Великих і Малих куньбеків, причому перші спиралися в цій боротьбі на Китай, другі - на кангарів і Хунну. Проте після розпаду імперії Хунну відношення північних усунів з нею зіпсувалися.

У II ст. н.е. усуньські володіння остаточно відокремилися від Китаю. На початку IV ст. Жетису потрапляє під владу сяньбі, монголомовного народу. З кінця IV ст. н.е. до середини VI ст. н.е. гегемонія в степах переходить до жужанів, центр імперії яких був в Монголії. Постійні набіги жужанів примусили усуньські племена переселитися з рівнинної частини Жетису, на Тянь-шань. На початку V ст. ім'я усунів остаточно сходить із сторінок історичних хронік. Тож залишається лише додати, що етнонім "усунь" зберігся і до цього дня. Один з родів Старшого жуза казахів називається "уйсун". 


Держава кангарів. Алани



Утворення держави кангарів

На захід від усунів, в долинах Таласа, Сирдар’ї і Центральному Казахстані мешкали численні племена кангарів. Китайці називали ці землі "країною Кангюй". Держава кангарів виникла в III ст. до н.е. в середній течії Сирдарьї, в районі Кангхи. Столицею держави було місто Бітянь. У перші століття нашої ери кангари підпорядкували собі аланські племена північнозахідного Приаралля. У Середній Азії кангарському правителю підкорялися п'ять "малих- володінь" - Сусе, Фуму, Юєні, Ги, Юєтянь.

Піддававшись тиску усунів, кангари в кінці I ст. до н.е. укладають союз з хунну. Північні хунну на чолі з сенгіром Чжі-Чжі перейшли до кангар. Одержавши сильного союзника, кангари почали війну з усунями, але хунну не захотіли переселятися на землі переможених усунів і підкорятися законам кангарів. Це послужило причиною розриву союзу. 

Щодо етнічної приналежності кангарів існують дві точки зору. Частина дослідників вважають їх іраномовними  в долинах Таласа, інші відносять їх до тюркомовних етносів.



Алани

На захід від кангарів кочували численні аланські племена. Їх землі тягнулися на північ від Аральського і Каспійського морів. У VII ст. до н.е. тут утворився союз, де провідну роль виконували аорси і роксалани. Частина аланських племен, розбивши скіфів, пішла в Причорномор’я і далі до Європи, дійшовши до Іспанії і Північної Африки. Решта ж підкорялися кангарам, а потім, в II столітті ввійшла до складу гунськоїдержави і остаточно асимілювалися з гунно-кангарськими племенами Західного Казахстану. 

Більшість дослідників вважає аланів іраномовним народом.


Держава хунну і гунів



Утворення держави хунну

Перша згадка хунну в письмових джерелах відноситься до 822 р. до н.е., коли вони здійснюють грандіозний похід на Китай. У III ст. до н.е. хуннські напади посилюються. Хунну в цей період були союзом споріднених родів, очолюваних виборним вождем. У 209 р. до н.е. син вождя Туману Моді оголосив себе сенгіром -"высочайшим", і почав активну діяльність щодо створення хуннської держави. Спочатку були розбиті східні сусіди хунну - племена дунху. Вслід за цим хунну підпорядкували собі юєчжей і усуней на заході, племена лоуфань і байян на півдні. Посилення хунну не залишилося без уваги Китаю, де у той час затвердилася нова династія - Хань. Війна між хунну і Китаєм закінчилася в 188 р. до н.е. поразкою ханьських військ. 

У 59 р. до н.е. в державі хунну почалися міжусобиці, пов'язані з боротьбою спадкоємців сенгіра за владу. У 47 р. до н.е. хунну розділилися на дві частини - північну і південну. Перші прийняли підданство Китайської імперії, останні зберегли незалежність. Частина північних хунну, ведучи наполегливий опір китайської агресії, вимушені були відкочовувати в країну кангар. Таким чином, на рубежі нашої ери починається масове переселення хуннських племен на територію Казахстану. У 93 р. північні хунни під натиском китайських військ, досягли Тарбагатая, потім степів Центрального Казахстану і берегів Сирдар’ї. 



Держава гунів

Частина північних хунну в I ст. н.е. проникли на територію Казахстану. Незабаром вони опинилися між Волгою, Доном і Аральським морем. Тут на невеликому просторі хунну, алани і кангари протягом трьох століть кочували, вступаючи у політичні відносини (як мирні, так і військові) з великими державами старовини Іраном і Римською імперією. До цього часу вони втратили свою етнічну своєрідність і асимілювалися з місцевими кочовими племенами. Утворився новий етнос, який на відміну від хунну називається гунами. Так його називали західні джерела. 

У 375 р. гуни на чолі з Баламбером, що кочував тоді степами нижнього Поволжжя, переправилися через Дон і розбили племінний союз остготів. Так почалося "Велике переселення народів". Поступово гуни проникали все далі на захід, нерідко вторгалися в межі східно-римської імперії. У 305 р. вони підходили до стін Константинополя, в тому ж році здійснювали набіг на Закавказзя і Месопотамію. Від неорганізованих грабіжницьких набігів гуни переходять до крупних завоювань. У 437 р. гуни розгромили Бургундське королівство. У 445 р. Аттіла, убивши свого брата Бледу, став одноосібним правителем. Почався період його короткого, але повного подій царювання.

Гунська держава розпалася на окремі володіння - хазарське, утургурське, кутургурське, сабірське. Ці племена, що займали територію від Дунаю до Волги, часто ворогували між собою. 

З масовим проникненням гунів на територію Казахстану і подальшим рухом гунів і кангарських племен на захід пов'язана зміна антропологічного типу корінного населення і розповсюдження протокипчацького діалекту тюркської мови. 



Криза ранніх держав Казахстану

Подальший розвиток продуктивних сил, етнічні процеси, що мали місце в Центральній Азії, привели до кризи і розпаду стародавніх держав Казахстану. Хунну зайняли землі кангарів і усунів і заснували в Центральній частині південного Казахстану державу Юебань. У середній течії Сирдар’ї зміцнилися ефталіти, Семіріччя в V ст. підкорилося центральноазіатській державі Жужань. У 490 р. юебанці були розгромлені телесськими племенами, які заснували в Східному Казахстані державу Гаогюй. Ділилася вона на дві частини, північний правитель носив титул "Небесний імператор", південний - "Наслідний государ". Проте вже через шість років ця держава була розгромлена і потрапила під владу Жужанів. Так, до середини V ст. н.е. стародавні держави Казахстану практично перестали існувати.



Алтай і Семиріччя в V-XII ст.



Тюркський каганат



Утворення тюркського каганату

Після падіння могутності усунів Жетису перетворився на постійну арену воєн. Загони жужанів, що з'явилися тут в V ст. вимусили усунів перенести свої кочовища із степової частини на Тянь-шань. На землях, що звільнилися, намагалися влаштуватися юєчжі, але після воєн з жужанями в 418-419 рр. вони були вимушені піти до Середньої Азії, де зіткнулися з персами і ефталітами. Верхів'я річок Шу і Талас були захоплені кангарами, які зупинили рух жужанів на захід.

Жетису і Східний Казахстан були околицями держави жужанів, тому їм надавалося мало уваги, проте саме тут, на Алтаї, починає формуватися сила, здатна протистояти жужаням. 

За короткий проміжок часу була створена величезна кочова імперія, що охоплювала територію від Еділя до Хінганських гір. На чолі нової держави стояв каган, другою особою був його родич, що носив титул "ябгу".

У 568 р. тюркська держава ділилася на чотири уділи, а в 576 р. - вже на вісім. Ставка самого кагана знаходилася на Алтаї. У соціальному плані тюрки ділилися на три шари - беки, карабудун - основна маса і тати-раби з військовополонених. Підлеглі тюркам телесські племена називалися огузами. 

Тільки з'явившись, Тюркський каганат відразу став в один ряд з світовими імперіями того часу. У результаті завоювань каганат став контролювати всі важливі ділянки Великого Шовкового шляху, що забезпечувало тюркській знаті величезні прибутки від караванної торгівлі. Проте могутність тюркської держави незабаром похитнулась унаслідок міжусобиць. 



Розпад тюркського каганату



Прірва між західними і східними тюрками була така велика, що під час війни з Китаєм, що почалася в 598 р., східні тюрки на чолі з Жангаром підтримали Суйську Імперію. Кара Чурін – хан західних земель -  був убитий, але Тюркський каганат так і не об'єднався. У 604 р. ханом Західного каганату став малолітній Таман - правнук Кара Чуріна, а Східного - Жангар. Єдиний Тюркський каганат перестав існувати. 



Західно-Тюркський каганат



У Західно-Тюркському каганаті власне тюрки складали меншу частину населення і силу правителі черпали у степових племен Семіріччя, тобто нащадків усунів. З них склалося два племінні союзи: дулу - в Жетисі і Джун-гарії і оншадпит - на Тянь-шані. Кожний з цих союзів об'єднував по п'ять племен, унаслідок чого весь народ одержав назву "народу десяти стріл". 

Подальша історія каганату була повна воєн між дулу і оншадпитами за владу в країні. Після підпорядкування Східного каганата Китаю імперські війська підійшли впритул до кордонів Жетису. Війна 640-648 рр. закінчилася поразкою тюрок, після чого від каганата відділилися і казари. Останній західно-тюркський каган Ишбара хан намагався зберегти єдність і незалежність країни, але китайська агресія продовжувалася, розбрати між тюркськими племенами ще більш зробилися жорстокими. У результаті оншадпити і дулу в 656 р. визнали владу Китаю. Землі Західно-Тюркського каганата були поділені на два губернаторства, які в свою чергу ділилися на округи і повіти. Проте тюркські племена Жетису не змирилися з китайським владицтвом.

Жетису у VIII-X ст.



Утворення каганата Туркешів

Західні тюрки важко переживали своє підпорядкування Китаю. У середовищі тюрок була сильна ідея незалежності і спогаду про минулу могутність каганату. У 679 р. одночасно спалахнули два повстання - в Монголії і Жетисі. Але якщо перше привело до відновлення Східно-тюркського каганату, то друге було жорстоко пригнічене. 

У 699 р. Західно-тюркська держава була відновлена, проте на чолі її встало не плем'я ашина, а тюркеші, тому каганат став іменуватися Туркешським. 

Туркеші входили в племінний союз дулу і в свою чергу ділилися на кара- і сарі-туркеш.



Походи арабів і розпад держави Туркешів

У 705г. впритул до південних кордонів туркешів підійшли арабські війська, що воювали з согдійськими державами. Тільки розбіжності між туркешами і согдійцямив донів жорстоко пригнічене. дозволили арабам відступити і уникнути повного розгрому. Проте успіх цей був недовгий. 

У 708 р. в Туркешському каганаті почалася міжусобна війна між каганом і його васалом Кулі-Чурі. Східно-тюркскі війська виступили в похід і в 710 році на річці Болочу туркешське військо було розбите.

Поразка туркешів дозволила арабам відновити наступ на Середню Азію і в 711 р. узяти Самарканд. У 713 р. араби захопили Ходжент, Фергану і спробували заволодіти Ташкентом, а в 715 р. проникнути до Східного Туркестану. Проте арабська експансія знов була зупинена туркешами, а вже в 717 р. талановитий каган Сулук зумів відновити колишню потужність каганату. 

Араби намагалися добитися союзу з туркешами шляхом пропаганди ісламу, проте ці спроби не мали успіху. У 724 р. туркеші підтримали повстання в Согді і почали вести там партизанську війну проти арабів. Крім того, спалахнула ворожнеча між кара- і сарі-туркешами. 

У 756 р. війна між кара- і сарі-туркешами поновилася і остаточно знекровила каганат. У 759 р. влада в Жетисі перейшла до іншого тюркського племені - карликів. 



Карликський каганат



Карлики, що розселялися на схилах Алтая, входили до складу Західного Каганату і мали правителя з титулом ельтебер. З ослабленням влади кагана карлики все більш прагнули до самостійності, періодично піднімаючи повстання і переходячи в підданство східних каганів. Після падіння Західно-тюркського каганата карлики попадають під вплив Китаю, їх вожді приймають китайські титули, але відносна самостійність зберігається. З початку VIII ст. починається поступове переселення карликів на територію Жетису. Після ряду перемог над туркешами і східними тюрками карликський правитель - джабгу був визнаний "царем Алтаю". 

У 758 р. карлики почали наступ в Жетису проти туркешів. Через сім років, оволодівши Суябом, перенесли сюди свою столицю. Туркеши частиною підкорялися, частиною відкочовували на схід. Карликські загони швидко досягли західних відрогів Тянь-шаня, очистили від арабів Фергану і середню течію Сирдар’ї. Проте низка перемог, обумовлених слабкістю супротивника, змінилася незабаром важкими поразками. 

Зміцнення карликів стурбувало династію Саманідів, що затвердилася в Середній Азії, правитель Самарканду в 840 р. оголосив "священну війну" проти тюрків, оволодів Іспіджабом, який став центром розповсюдження ісламу в Південному Казахстані. 

До карликської конфедерації входили різні кочові тюркські племена: тухси, чигилі, азкиши, халаджі, чаруки, аргу, барсхани. Крім того, в їх складі були частина уйгурів, согдійців, огузських тімен, що залишилися в Жетисі після переселення основної їх маси в басейн середньої і нижньої течії Сирдар’ї. Частина тюркських племен у міру просування на південь і захід стала переходити до осілого землеробства, серед них став розповсюджуватися іслам. Основна частина карликів прийняла іслам в 960 р. 

Історія Карликського каганату виявилася недовгою. У 940 р. столиця держави Баласагун була захоплена тюрками Східного Туркестану - чигилями і ягма, і Карликський каганат перестав існувати. У Жетисі владу переходить до нової династії - Караханідів, які на довгий час змогли об'єднати карликські і туркеські племена Жетису і долини Сирдар’ї.



Жетису в X-XII ст.



Утворення держави Караханідів

Близько 940 р. племена Тянь-шаня захопили Баласагун і, поваливши карлицького кагана, поклали початок нової династії. Один з перших правителів нової держави Сатук Бограхан Абдулкерім - прийняв іслам і титул Дослан Карахан, за яким вся династія одержала назву Караханідів. Правителі ханства в 990 р. приєднали міста Тараз і Ісфіджаб. До кінця Х ст. склалася територія ханства, яка тягнулася від Амудар’ї і нижньої течії Сирдар’ї на заході і до Жетису і Кашгара на сході. Головну роль в державі виконували карлицькі племена чигилі і ягма. Ханство було розділене на два великі уділи. Верховний каган з титулом Арслан Карі хан за традицією був володарем східної частини держави, резиденція його знаходилася в м. Баласагуні, Другий каган з титулом Богра Кара хан володів західною частиною з резиденцією в м. Таразі. Володарі дрібних уділів носили титули "ілек" і "тегин".

Незабаром серед Караханідов почалися розбрати між двома гілками - нащадками Алі і Хасана. 


Ослаблення караханідів

З 30-х років XII в Жетису став піддаватися постійним набігам киданів. 

У 1141 р. після розгрому об'єднаного сельджуцько-караханідського війська політична влада перейшла в руки киданських правителів. Проте ще якийсь час караханіди зберігали васальну залежність від киданів. І лише на початку XIII ст. держава караханідів перестала існувати. 

Період караханідського панування в Казахстані характеризується зрушеннями в економічному і культурному житті тюркомовних племен. На його території помітним стає осідання тюрків-кочівників. Розвивалися поселення і міста, відповідно і міська культура. У Караханідській державі сформувалася нова політична система. Іслам було оголошено державною релігією, була прийнята арабська графіка, що замінила древнетюркськую писемність. В цілому караханідська епоха була якісно новим етапом в соціально-економічному, політичному і культурному житті Казахстану. 



Жетису під владою киданів

Кидані, народ монгольського походження, заснували в Х ст. обширну державу від Тихого океану до Тянь-шаня.

Просування киданів відбувалося в двох напрямах: з одного боку, до Східного Туркестану, де вони були розгромлені караханідами, з іншого, в Північно-східний Жетису. Поселившись тут, кидані спочатку проявляли покірність місцевим правителям. Баласагунський правитель закликав киданів виступити проти кангарів і печенігів, але кидані, зайнявши Баласагун, повалили правителя і заснували власну державу, що одержала назву Кара-Китай, тобто країна кара-киданів. Після цього вони підкорили кангарів, що жили в долинах Шу і Таласа, підпорядкували собі Східний Туркестан і в 1137 і 1141 р. розгромили війська Маверан-нахра і сельджуків.

Сариарка і Західний Казахстан у V-XII  ст. стан у складі Тюркського каганату


Західний Казахстан у складі Тюркського каганату

Після розпаду гунської держави центральні і західні регіони Казахстану перетворилися на політично роздроблені райони, де продовжували жити близькі за походженням етноси. У долині Сирдар’ї і на північ від неї кочували численні кангари, що не мали будь-якої централізованої влади, на північ від Аральського моря мешкали споріднені племена уаp і хіонітів, залишків угро-іранського населення Південного Приаралья. Від Аральського моря на захід жили племена гунів сабірів, казар, кутургурів, утургурів, онногундурів і ін. У V ст. етнічні групи Приазов'я утворюють нову спільність, що одержала назву "булгар".

Після розпаду Тюркського каганата в 604 р. племена Західного Казахстану одержали відносну самостійність. Кагани Західно-тюркського каганата, втягнуті в розбрати між дулу і он-шадпитами, не надавали особливого значення своїм північним і західним підданим. У результаті кангари практично не визнавали владу кагана, а булгари і казари заснували власні династії.

Західний Казахстан ввійшов до складу Казарського каганата.



Сариарка , Південний і Західний Казахстан у IX-X ст.



Кімакський каганат

На політичній арені в казахському степу в IX столітті з'явилася держава кипчаків, що об'єднала численні племена від Алтая до Сирдар’ї. Політичне ядро цієї держави, плем'я імак, у середині VII століття зайняло територію Східного Казахстану. Після падіння Західно-тюркського каганата в 656 р. імаки одержали деяку незалежність. На початку VIII ст. імаки підкоряються туркешам, але вже до середини цього сторіччя звільняються від їх влади. Більш того, місцеві ертісські племена підкоряються імакам і створюють з ними конфедерацію, що одержала в східних джерелах назву кімак ("еки-імак" - "два племена імаків").

Знаходячись між карлуками і тюргешами, кімаки не тільки зуміли зберегти незалежність, але і розповсюдили свій вплив на численні кангарські роди, що кочували в Центральному Казахстані і об'єднані в VIII ст. групою сирів-кипчаків, що втекли з Алтая після розгрому уйгурами Другого Тюркського каганату. Після розпаду уйгурського каганату в 840 р. частина племен, що входили в нього, приєднується до кімакського союзу. Створюється могутня держава на чолі з правителем, який носить титул "байгу", а на початку Х що ст. приймає титул "хакан". В кінці IX ст. до складу кімакської держави входило сім племінних груп: ішк, ланіказ, аджлад, еймур, баяндур, татар, кіпчак.

До середини Х ст. територія Кимакського каганату ділиться на чотири основні області:

Йагсун-Йасу - охоплює межиріччя Есиля і Ертіса, Барабінський степ на захід від річки Об. Тут, на Ертісі, розташовувалися столиці - стара і нова.

Киркирхан - займає територію Східного і Центрального Казахстану від Ертіса до Балхаша і Алаколя, включаючи Каркаралінські, Чингізтауські і Тарбагатайські гори.

Андар аз-хіфчак - область "внутрішніх кіпчаків" - розташовувалася в Центральному Казахстані, включаючи околиці Улутауськіх гір, басейни річок Нури, Сари Су, Каракенгіра, на півдні - по низинам Шу і Таласа.

"Зовнішні кипчаки" займали передгір'я Південного Уралу і торгайського степу і користувалися значною автономією.

Кімакська держава була могутньою державою. Проте вже в IX-X ст. стали з'являтися ознаки її занепаду. Правителі уділів, що володіли величезними територіями і наймані війська, що мали на своїй службі, або загони степняків, прагнули до самостійності, що вело до ослаблення центральної влади, розпаду держави. До кінця Х ст. Кімакський каганат перестав існувати, влада на його території перейшла до кипчацького об'єднання.



Огузька держава



У XI-X ст. в басейні середньої і нижньої течії Сирдар’ї і примикаючих до неї степах Західного Казахстану склалося політичне об'єднання огузів.

Початковим ареалом розселення огузів були південно-східні області Середньої Азії, а початок становлення раннього огузського угрупування пов'язано із Західним Жетису. Племена кангарів, що кочували по Сирдар’ї, були вимушені частиною ввійти до складу огузів, частиною відкочовувати на захід - до Північного Причорномор'я. Формування огузської етнічної спільноти було складним і тривалим процесом. До складу огузів ввійшли як стародавній етнічний компонент долини Сирдар’ї, так і кочові і напівкочові племена Жетису. Вони ділилися на ряд племен з безліччю родових підрозділів.

До приходу огузів на Сирдар’ю столицею їх була стара Гузія в Жетису. У Х ст. столицею огузської держави став Янгікент, або так звана Нова Гузія. Янгікент знаходився на старій караванній дорозі, на стику кочового світу з осіло-землеробською культурою. Огузська держава була неоднорідною в етнічному відношенні. У містах і сільських поселеннях жило тюркське і іраномовне населення.

Огузи грали важливу роль в політичному житті Євразії. У 965 р. між ними і київським князем Святославом був укладений військовий союз проти казар. Результатом сумісних військових дій з'явився розгром Казарського каганата і крупна поразка Булгарії.

У XI ст. почалося просування огузів до Ірану і Передньої Азії. Цей рух був очолений правителями племені канік Тогрул беком і Чагри беком, онуками Сельджука, на ім'я якого племена, що брали участь в русі, називалися сельджуками. У 1025 р. частина сельджуків поселилася в сучасній Туркменії біля м. Неса. У 1034-1035 рр. до них приєдналися піддані Тогрул бека. У 1038-1040 рр. сельджуки виступили проти Газневідів і захопили Нішапур. Згодом вони змогли створити величезну державу, до складу якої входила Мала Азія, Іран, частина Закавказзя і Середньої Азії. В період правління Алі хана почастішали народні повстання проти жорстокої експлуатації. Незадоволеність народу була використана сельджуцькими вождями, які хотіли захопити владу в країні. Наступник Алі хана Шахмелік укріпив свою владу, придушивши народне повстання і в 1041 р. захопив Хорезм. Проте через два роки, Шахмелік потрапив до рук сельджуків і був страчений. Це був останній правитель огузів.

У середині XI ст. через внутрішні і зовнішні суперечності огузська держава полягла, а її населення ввійшло до складу кипчацької держави. Значна частина огузів пішла в межі Східної Європи і Малої Азії, інша частина перейшла під владу караханідів і сельджуцьких правителів Хорасана.



Західно-кангарський союз



Кангарські племена, що населяли степи Казахстану від Жаїка до Ертісу в VIII-IX ст. переживають кризу і потрапляють в залежність від двох держав - кімакської і огузької. Тільки невелика частина західно-кангарських племен зберігає незалежність. Ці кангари відомі в російських літописах як печеніги, візантійських - пацинаки, арабських - бажнак. У другій половині IX ст. кангари переходять річку Жаїк і починають об'єднання кочових родів, що підкорялися раніше Казарському каганату. Казарські кангари кочували в межиріччі річок Тен і Кубан, в степах Північного Кавказу, а тюркські - в долині Еділя і в Західному Казахстані. У Х ст. західно-кангарські об'єднання поширюють владу на все Північне Причорномор'я, витіснивши мадіарів і казар. Цей рух був очолений ханами Коркутом, Кайли і Байша, що об'єднали найсильніші кангарські племена. До Х ст. кангарський союз розділяється на вісім об'єднань, в кожне з яких входило по п'ять племен.

З початку Х ст. кангарський союз став активно діяти на світовій арені. У 915 р. кангари вперше з'являються на Русі, а в 944 р. здійснюють сумісний похід на Візантію. Землі Західного Казахстану потрапляють під владу кипчаів. У середині XI ст. кипчаки переходять Еділь і починають приєднувати території по Тену і Північному Кавказу. Один із західно-кангарських ханів - Кеген, намагався організувати опір, але був розбитий і втік до Візантії. Туди ж через деякий час відкочовував хан Тірек з декількома кангарськими родами. Частина їх була знищена візантійськими військами, інша поселена в степах між Балканами і Дунаєм як прикордонні сили. Племена, що залишилися на батьківщині, ввійшли до складу кипчакських об'єднань під ім'ям "кангар-огли" або "кангарли", яке з часом трансформувалося в "кангли". Так сьогодні називається одне з крупних казахських племен Старшого жуза. Таким чином, у середині XI ст. західно-кангарський союз припинив своє існування, і політична гегемонія в степах від Дунаю до Ертіса перейшла до кипчаків.



Кипчацьке обєднання



Утворення кипчацької конфедерації

У Х ст. на території Казахстану з'являється нова могутня держава кочових тюркомовних племен - Кипчакська, яка стало прямим наступником Кимацької.

Російські літописи (XI-XIII ст.) називають кипчаків половцями і сорочинами, угорські - палоцами і кунами, візантійські джерела і західноєвропейські мандрівники (Рубрук-ХШ ст. і ін.) - команами (куманами).

Кипчаки склалися як етнос в Центральному і Східному Казахстані в VIII ст. Племена кангарів, карликів, кімаків і киргизів, що кочували тут, у середині VIII ст. були об'єднані під владою сирів-кипчаків, що прийшли з Алтаю. Вони дали своє ім'я виниклому об'єднанню племен, яке стало називатися кипчацьким.

До кінця Х століття в степах Казахстану міняється політична ситуація. Тут зникає етнічне ім'я "кімак". Поступово політична влада переходить до кипчаків. На початку XI ст. вони впритул просуваються до північно-східних кордонів Хорезму, витісняючи огузів з низовини Сирдар’ї, і примушують їх переселятися до Середньої Азії і степів Північного Причорномор'я. До середини XI ст. кипчакам підкорялася майже вся обширна територія Казахстану, за винятком Жетису. Східна межа їх залишається на Ертісі, західні межі досягають Еділя, на півдні - району річки Талас, а північним кордоном служили ліси Західного Сибіру. У цей період весь казахський степ називається Кипчацьким Степом або "Дешт-і-Кипчак".



Розквіт кипчацької держави



У середині XI століття кипчаки переходять Еділь і за короткий час підпорядковують собі численні західнокангарські племена долини річок Тен і Узеу (Дніпро). До початку XII століття землі, зайняті кипчаками, розділяються на два крупні об'єднання. Кипчаки, що мешкали на захід від Еділя, об'єдналися в конфедерацію на чолі з ханами з роду токсаба. Вона розділялася на області тенських кипчаків, від Еділя на сході до Кавказьких предгірь на півдні і Тена - на північному заході, і області узеуських кипчаків, відомих також як половці і кумани, які розташовувалися в степах Північного Причорномор'я (Полі Половецькому) від Тена на сході до низовин Дунаю і Карпат на заході. На чолі цих утворень стояли хани династій Кулі хана і Бонек хана.

Кипчаки, що жили на території Казахстану, утворили більш централізовану державу, на чолі якої стояли хани з роду ельборі.

У XI-XII століттях східно-кипчацька держава розділялася на два крила. Праве крило, що займало торгайські степи, басейни річок Жем, Жаїк, Еділь, а також півострів Мангістау, очолювалося ханами ельборі. Тут же, в районі Торгая і розташовувалася ставка верховного хана. Ліве крило займали землі Центрального і Східного Казахстану, від Сирдар’ї до Ертіса і Есиля. Столицею було місто Сигнак, на чолі якого стояли хани з племені кайи-уран.



Криза кипчацьких держав

В кінці XII ст. кипчаки переживають період кризи. Сигнакське володіння, що воювало на два фронти - проти кара-киданів в Жетису і Хорезма - на Сирдар’ї, було змушене піти на союз з останнім і поступово потрапляє під його залежність.

Західні кипчаки в цей період терплять ряд поразок від російських князів. 

На початку XIII ст. частина кипчаків на чолі з ханами приймають християнство.



Держава кереїтів і найманів



Рання історія наїманів і керєїтів

Наймани і керєїти вперше з'явилися на історичній арені біля середини ХII ст. Наймани були відомі тоді під назвою "сегіз огуз", тобто союз восьми племен, і знаходилися під владою Уйгурського каганата. Після 840 року починається процес утворення конфедерації кочівників Центральної Азії, відомих в джерелах під назвою "цзубу" - кочівники. Північними цзубу називали керєїтів, а західними - наїманів. 

В кінці IX – на початку Х століття загострилися відносини кочівників з імперією Ляо, центр якої знаходився в Північному Китаї. Правителі кочівників, шукаючи способи зміцнення своєї влади, звертаються до однієї з світових релігій - християнства в його несторіанській формі. Разом з керєїтами християнами стають наймани, онгути, частина монгольських племен.

У 1125 р. держава киданів розпалася, і керєїти знов одержали незалежність. Наймани заснували власна держава в 1143 р. На південь від керєїтів і наїманів, на межі з Китаєм утворилося володіння білих татар, велику частину яких складали тюркомовні онгути.



Держава керєїтів

У 50-х роках XII ст. загострилися відносини керєїтів з Китаєм.

Кінець ХII - початок XIII ст. ознаменувалися ослабленням керєїтського ханства і посиленням монголів. Частина керєїтів на чолі з полководцем Кайранбаєм втікла на північний захід, в середню течію Ертіса. Велика частина керєїтів ввійшла до складу монгольської держави.



Держава наїманів

Після утворення держави кара-киданів наїмани входили в її склад, але після смерті засновника Західної Ляо Елюй Даши одержали незалежність. Держава наїманів займала землі на захід від керєїтів, в Західній Монголії і Східному Казахстані. З самого початку свого існування вона зайняло ворожу до керєїтів позицію, оспорюючи у них владу над кочівниками Центральної Азії.

Отже, керєїти і наймани зіграли помітну роль в етногенетичних процесах X-XIII ст. в Казахстані. Саме в цей період вони ввійшли до складу казахського народу.

Але особливе місце в історії Казахстану займає кипчацька держава. Кипчаки, безпосередні предки казахів, змогли створити на величезній території від Дунаю до Іртиша декілька крупних державних утворень і активно впливати на політичне життя не тільки суміжних країн (Візантія, Хорезм, Русь, Закавказзя, Булгар), але і віддалених (Єгипет, Індія), де довгий час правили кипчацькі династії.

В цілому період V-XIII ст. має величезне значення для історії казахського народу. Протоказахські й інші тюркські племена вперше виходять на історичну арену під власними іменами, йде активний процес утворення сучасних мов і етносів. Частина населення Казахстану приймає світові релігії: християнство, буддизм і в першу чергу іслам. Вперше тюркська мова перекладається на арабську графіку, і з'являються літературні твори на мовах народів Казахстану. У цей період були закладені ті основи, які визначали всю подальшу історію республіки.



Казахстан в XIII – першій половині XIV ст.



Монгольське завоювання і утворення і утворення улусів

В кінці ХII - на початку XIII ст. на території Монголії утворилася крупна кочова держава під владою одного з представників родової верхівки - Темучина. Спочатку вона була заснована в долинах річок Керулена і Орхона, потім унаслідок об'єднання споріднених племен і завоювання сусідніх країн Монгольська держава перетворилася на могутню імперію не тільки в Центральній Азії, але і у всьому світі. У 1203 р. нею були розгромлені Керєїтське, потім і сусіднє Найманське ханство, в 1207-1211 рр. були скорені народи Сибіру і Східного Туркестану. У 1215г. був узятий Пекін, а до 1217 р. монголи завоювали всі землі на північ від річки Хуанхе.

У 1206 р. Темучин був проголошений всемонгольським каганом і одержав титул Чингізхана. Утворення монгольської держави сприяло консолідації раніше мало пов'язаних племен в єдиний етнос і до припинення міжусобних воєн.



Завоювання Жетису

Держава кара-киданів в Жетису і Південному Казахстані преживалачас політичної кризи. Карликські і караханідськіправителі стали переходити в підданство Хорезма.

Наймани, розбиті на початку XIII ст. монголами, втікли на чолі з Кучулуком на територію Жетису. Тут він зумів зібрати загони найманів і керєїтів, здобути прихильність гурхана і стати досить знатною політичною фігурою. У 1210 р. кара-кидані зазнали поразки у війні з Хорезмом.

Вслід за Китаєм Чингисхан готувався до походу до Казахстану і Середньої Азії. Особливо його увагу привертали квітучі міста Південного Казахстану і Жетису. Здійснити свій план він вирішив через долину річки Ілі, де розташовувалися багаті міста і правив ними хан найманів Кучлук, якого Чингізхан вважав своїм ворогом. З метою завоювання Жетису і розгрому Кучлука Чингізхан послав військо на чолі з одним з воєначальників - Жебенойоном.

Кучлук, не зумівши організувати опір, втік. Жителі Баласагуна відкрили ворота монголам, за що місто одержало назву Гобалік -"хороше місто". Перед Чингізханом відкрилася дорога в межі Хорезма і Мавераннахра.



Завоювання Хорезма

Хорезм на початку XIII ст. був на вершині своєї могутності, він об'єднував землі власне Хорезма, Мавераннахра, Ірану, Хорасана, Південного Казахстану. Проте вразливим місцем в державі було всесилля кипчацької знаті, що займала провідні пости в адміністративному і військовому апараті.

Стривожений звісткою про перемоги монголів хорезмшах Мухаммед відправив своїх послів до Монголії. Вслід за цим в Хорезм прибуло у відповідь посольство з пропозиціями про мир. Слідуючий за посольством торговий караван, зупинився в Отрарі, Кайїр хан Аліп-Дерек, будучи намісником міста, запідозрив купців в шпигунстві і наказав стратити їх. Розгніваний Чингізхан зажадав видачі Кайїр хана, але хорезмшах, боячись гніву кипчацької знаті, відмовився. Більш того, Мухаммед наказав стратити послів, чого монголи пробачити не могли.

Війна у вересні 1219 р. почалася з облоги Отрара. Розділивши своє військо на декілька частин, Чингізхан залишив одну частину для облоги міста, іншу, на чолі з своїм старшим сином Жоши, відправив вниз по Сирдар'ї, сам же попрямував до Бухари.

Зрада одного з воєначальників на ім'я Караджа, прискорила падіння Отрара. Вийшовши вночі з міських воріт, він здався монголам.

Загони Жоши, що здійснювали походи по Сирдар’ї, навесні 1220 р. підішли до Сиганака. Облога її продовжувалася сім днів, після чого монголи увірвалися в місто і поруйнували всі його кріпосні споруди. За короткий термін монголам підкорилися Узген, Барчинликент і Джент. У Дженті монголи залишалися до самої зими, поки продовжувалося завоювання Мавераннахра.

На початку 1221 р. монгольські загони підступили до столиці Хорезма – місті Ургенчу, яке було узяте після п'ятимісячної облоги.



Завершення завоювань. Утворення улусів

В результаті військових дій 1219-1241 рр. території Дешт-і-Кипчака і Мавераннахра ввійшли до складу імперії Чингізхана і були поділені між його синами. Старшому сину Жоши він віддав землі Саріарки і далі на захід, на південь - до Каспійського і Аральського морів. З середньоазіатських володінь до його улусу увійшли райони низовин Амудар’ї - північний Хорезм. Ставка знаходилася в долині Ертіса. Другому сину Чингізхана - Шагатаю дісталися Мавераннахр, Жетису, його ставка була в долині Або. Третьому сину Угедею Чингізхан виділив Західну Монголію і Тарбагатай, його ставка розташовувалася поблизу нинішнього Чугучака. Тулі успадковував батьківський улус - власне Монголію.

Одночасно з розділенням завойованої території Чингізхан розподілив свою армію.

Володіння Жоши, які успадковував його син Бату, одержали назву Улуг Улусу - "Великого Улусу".


Улуг Улус



Розквіт Улуг Улусу

Улуг Улус - як перша централізована стародавньо-казахська держава займає особливе місце в історії Казахстану. Ця держава одержала в східних джерелах назву Ак (білої) Орди, в російських літописах - Золотої Орди.

Спочатку Улуг Улус входив в Монгольську імперію як її частина, проте вже хан Бату (1242-1256 рр.) поводився як незалежний правитель. За Берке хана (1257-1266гг.)  Улуг Улус остаточно відділився від Монгольської імперії. Новий хан ще в юності прийняв іслам і тому зразу ж проголосив його державною релігією. За нього активізувалося містобудування, що почалося з будівництва нової столиці - Сарай-Берке. Хан запрошує з Ірану і Єгипту учених, богословів, поетів, з Хорезма ремісників і купців. Помітно пожвавилися торгові і дипломатичні зв'язки з країнами Сходу. На відповідальні державні пости стали призначатися високоосвічені вихідці з Ірану і арабських країн, що викликало незадоволеність монгольської і кипчацької кочової знаті. 

За часів правління Озбек хана (1312-1342 рр.) і його сина Жанібека (1342-1357 рр.) Улуг Улус досяг свого найвищого розквіту. Озбек повторно проголосив іслам державною релігією, добудував Сарай-Берке, що одержало нове ім'я - Сарай Ал-Жедід (Новий Палац), багато уваги надавав розвитку караванної торгівлі. Заколоти султанів, що не бажали приймати іслам, були жорстоко придушені, ханська влада в лівому крилі ліквідована, його правителем був призначений Ісатай-кият. Улус вів жваву торгівлю з країнами Західної Європи, Малої Азії, Єгиптом, Індією, Китаєм. Торгові шляхи стали не тільки безпечними, але і упорядкованими.


Значення Улуг Улусу в світовій історії

Утворення монгольської імперії від Китаю до Європи зіграло величезну позитивну роль.

По-перше, на довгий час на території Казахстану припинилися війни і усобиці, поява Улуг Улусу зіграла величезну централізуючу роль.

По-друге, утворення сильної держави стимулювало розвиток торгівлі і розквіт містобудування. Були відновлені міста, зруйновані під час завоювань.

Особливе місце займає Улуг Улус в політичному житті Євразії XIII-XIV ст. Дотепер історики надають недостатню увагу політиці цієї держави, зводячи її лише до завойовних походів. Улус з самого моменту свого утворення став супротивником європейського руху хрестоносців і відповідно союзником країн, що піддалися агресії хрестоносців. Існував союз Улуг Улусу з Єгипетською державою мамлюків, спрямований проти Єрусалимського королівства. 

Особливо хочеться відзначити історичні долі Улуг Улусу в Монгольській імперії. Будь-яка імперія, що побудована на завоюваннях і тримається лише на військовій силі, приречена на загибель. Власне Монголія і її столиця Каракорум в результаті завойовних і міжусобних воєн прийшли в повний занепад, повне духовне і матеріальне зубожіння. Інша справа Улуг Улус, що став найбільшою і багатою державою світу, він зіграв величезну роль в історії не тільки Казахстану, але і всієї Євразії.



Жетису під владою шагатаїдів



Жетису в XIII ст.

Територія Жетису при розділі між синами Чингисхана відійшла другому сину -Шагатаю. Його землі включали, окрім Жетису, весь Східний Туркестан і Мавераннахр. Столицею шагатаїдів довгий час було місто Алмалик, а літня резиденція ханів знаходилася в долині річки Ілі.

У 50-ті рр. XIII ст. Жетису управлявся великими ханами, а в 1260 р. тут був посаджений Алгуй - онук Шагатая. Його унаслідував онук Угедея - Хайду, за якого держава шагатаїдів одержала остаточне оформлення. У 1269 р. на Таласі відбувся курултай - з'їзд кочової знаті, на якому було вирішено утворити державу, незалежну від Монгольської імперії. Правителем держави був обраний Хайду (1269-1301 рр.). Окрім Жетису, в його володіння входили землі по Сирдар’ї і Мавераннахр. Незабаром після смерті Хайду влада повернулася шагатаїдам в особі Туби (1307-1318 рр.).



Жетису у складі держави шагатаїдів

Населення Жетису в період панування шагатаїдів було багатоетнічним.

В цілому за час правління шагатаїдів Жетису перетворився з осіло-міської області в чисто кочовий регіон. Занепад міського життя відбувся не тільки через політичну нестабільність, але і через кліматичні зміни. Поступовий наступ пустелі вів до скорочення посівів, опустелення міст і селищ Жетису. Залишалися покинутими такі міста, як Баласагун, Алмалик, Койлик, Алмати. Осіле життя продовжувало зберігатися лише в межиріччі Шу і Таласа.

Таким чином, ми бачимо, що XIII-XIV століття зовсім не були століттями занепаду і кризи. Нетривалі монгольські завоювання створили умови для політичного і економічного об'єднання, що привело до підйому економіки районів, що ввійшли до складу Монгольської імперії.

Особливе місце в історії Казахстану цього періоду займає Улуг Улус. Об'єднавши кипчацькі племена, що кочували від Дунаю до Ертіса, він перетворюється на першу централізовану давньоказахську державу, що одержала в східних джерелах назву Ак (Білої) Орди.


Казахстан у другій половині XIV – першій половині XV ст.



Улуг Улус під час політичної кризи

Політична криза, що розгорілася в Улусі в другій половині XIV ст., була обумовлена декількома причинами. По-перше, зволоження степової зони Східної Європи зробило кочове господарство в багатьох регіонах ризикованим. У зв'язку з цим виникла земельна криза, недостача пасовищ викликала масовий відтік населення зі східно-європейських степів до Казахстану. По-друге, загострилися суперечності між кочовою знаттю і осілою торговою верхівкою міст і землеробських регіонів. По-третє, посилилися відцентрові сили і прагення іноетнічних околиць (Булгар, Крим, Русь) до незалежності.



Боротьба за владу в Сараї

Період міжусобиць почався в 1357 р.. Однією з головних фігур в міжусобицях був емір Мамай, беклербек за султана Бердібека.

В той же час відбулося офіційне оформлення нової держави з центром в низовинах Сирдар’ї. У XIII-XIV ст. тут знаходилися володіння нащадків старшого сина Жоши - Орда Ежена. Коли в Сараї почалися міжусобиці, владу на Сирдар’ї захопив впливовий емір Теніз-буга з роду кіят. Він зумів стати майже необмеженим правителем в приаральських степах. Після смерті Бердібека Теніз-буга намагався відділити підвладні йому землі від Улуг Улусу, проте в 1361 р. був убитий змовниками, на чолі яких стояв тукатімурід Кара-Ногай. З'їзд кочової знаті відмовився визнати сарайського хана і проголосив створення незалежної держави з центром в Сигнаці. Першим правителем цієї держави став Карай-Ногай (1361-1364 рр.), після якого ханом став його племінник Тогли-Темір( 1364-1368 рр.).

Незалежність проголосили і правителі Хорезма і Булгара, литовський князь Ольгерд захопив межиріччя Дністра і Узеу (Дніпра), почастішали набіги новгородських ушкуйників (розбійників).

Розпад Улуг Улусу

В результаті буремних подій до середини XV ст. Улуг Улус припиняє своє існування і на його уламках виникає декілька держав. На території Булгара з'явилося незалежне Казанське ханство, землі кримського півострова і степів від Узеу до Тена і долини річки Кубан займало Кримське ханство. У низовинах Еділя продовжувало зберігатися Сарайське ханство, більше відоме як Астраханське або Велика Орда. Велику частину колишнього Улуг Улусу - Сибір і Казахстан займала держава Абулхаїра.



Держава Абулхаїра

Прийшовши до влади, Абулхаїр почав вести активну діяльність, спрямовану на об'єднання залишків Улуг Улусу і побудову централізованої держави. До моменту його запанування на території Сибіру і Казахстану існував цілий ряд напівнезалежних володінь. За влади ж Абулхаїра відбулося обєднання казахських земель. 



Жетису у складі Могулістана



Утворення Могулістана

В результаті розпаду Чагатайського улусу у середині XIV століття на території Південно-східного Казахстану і Киргизії виникла нова кочова держава. Політична історія Могулістана другій половині XIV ст. залишається маловідомою, особливо її внутрішнє життя.



Могулістан в XV столітті

У першій половині XV ст. політичне положення в Могулістані характеризується не тільки міжусобною боротьбою, але і війною з Тімуридами, ойратськими племенами.

Тривала міжусобна боротьба володарюючих угрупувань кочової знаті привела в кінці XV – на початку XVI ст. до розпаду Могулістана. Спроби могульських ханів відновити політичне панування шагатаїдів на колишній території Могулістана закінчилися невдачею. У середині XVI ст. воа перестало існувати як самостійна держава.

Таким чином, ми бачимо, що об'єктивні причини привели на початку XV ст. до розпаду Улуг Улусу і утворення на його території ряду незалежних національних держав. У той же час кипчацькі землі були розділені між трьома державами, що поставило на порядок денний питання про об'єднання цих земель і вироблення нових більш демократичних принципів побудови політичної системи.



Казахстан у другій половині XV-XVI ст.



Казахське ханство в другій половині XV – на початку XVI ст.

Ослаблення Могулістана і нездатність могульських ханів стримувати натиск ойратів, що посилився у середині XV ст., поставили казахських султанів перед необхідністю створення власної держави. У цих умовах в долинах Шу і Таласа в 1465 р. було проголошене Казахське ханство, першим ханом якого став Керей (1465-1474). У 1469 р. Казахське ханство виходить на політичну арену як самостійна держава кочових племен Дешт-і-Кипчака.

У 60-70 рр. XV ст. були знищені останні сліди держави Абулхаїра і на політичній карті Євразії з'явилися три нові держави, населені казахами. Степи від Еділя до Нури і Есиля, Приаралля і Мангістау займала Мангітська держава, населена родами мангіт, алшин, тама, керей, найман, кипшак. Території на північ від Нури, долини Тобила, Есиля і Ертіса входили до складу Сибірського ханства, головною опорою якого були керєї, наймани, уаки і кипчаки. Нарешті, Жетису, долини Сирдар’ї і Сарису складали територію Казахського ханства, населеного аргинами, дулатами, кангли і жалаїрами.

Молоде Казахське ханство з початку свого утворення повело боротьбу за об'єднання всіх казахських племен і приєднання присирдар’їнських міст. Кінець XV- початок XVI ст.- час піднесення Казахського ханства, пов'язаний з ім'ям султана, а надалі хана Касима (1511-1518).

Піднесення ханства в першій чверті XVI ст. не можна, звичайно, пояснити лише особистими якостями хана Касима, воно відбувалося, перш за все, в результаті внутрішніх соціально-економічних і етнічних процесів, цьому сприяла і політична ситуація в регіоні в цілому. 



Мангитська і Сибірська держави



Мангитський Йурт

Після розпаду держави Абулхаїра західні райони Казахстану опинилися під владою нащадків Едіге з роду мангит. Тому держава, очолена едігеїдами, називалася Мангитським Йуртом. У історичній літературі вона іменується також Ногайським улусом. Займала ця держава землі між Еділем і Жаїком, проте в періоди найбільшої могутності влада мангитів розповсюджувалася від Кубані до Ертіса. Окрім мангитів до складу Йурта входили алшини, тама, табини, наймани, керєї, кипчаки, барини і інші общинні групи.

Столиця Мангитського Йурта Сарайшик знаходилася в низовинах Жаїка, недалеко від сучасного Атирау. Особливо сильним Ногайський улус був за Муса мирзе, проте після його смерті більшість кочових родів переходить під владу казахського хана Муриндика, який навіть влаштувався в столиці мангитських мурз - Сарайшику. Під владою мангитів залишилися тільки райони Приуралля, де правив син Жамбирши Агисбек, а після його смерті - син Муси - Алшагир мирза.



Сибірське ханство

Одним з найбільших етнополітичних утворень в Північному Казахстані було об'єднання кипчакських племен на території Середнього Ертіса, Тобіла, Есіля і Тури, в якому провідну роль виконували кереї. Засновником місцевої династії був нащадок кереїтського Тогурул хана - Тайбуга.

У XIII ст. Тайбуга одержав землі Західного Сибіру і Північного Казахстану як дарунок від Чингізхана і заклав тут місто Чимгі-тура (суч. Тюмень). Окрім кереїв і кипчаків, до його володінь увійшли землі, населені осілими тюркомовними племенами, що склали пізніше етнос сибірських татар, а також частина хантів.

Все, що відбувалося в Улуг Улусі, безпосередньо відображалося на положенні Західного Сибіру. До кінця XIV ст. він був напівавтономною частиною Ак-орди, а в 1398 р. тут зміцнився Токтамис. Скориставшися міжусобицями, що почалися на початку 20-х років, тайбугинці намагалися відділитися від Улуг Улусу і створити власну державу. За їх підтримки ханом був проголошений шейбанід Мухаммед-Кожа, а в 1428 - Абулхаїр. У 60-х роках тут зміцнюється Ібак, який після смерті Абулхаїра був проголошений ханом. Так утворилося незалежне Сибірське ханство, що займало долини Тобіла, Есіля і Ертіса і було населено кереями, найманами, уаками і кипчаками, а також ханти, мансі і сибірськими тюрками (татарами). Пануюче положення в державі займав рід Тайбуга кереїв, з якого походили сибірські мурзи, що здійснювали верховну цивільну, судову і військову владу.

У перше десятиліття XVI ст. Сибірське ханство знов було об'єднане під владою тайбугинців.



Початок об'єднання казахських земель в єдину державу

Після смерті Касим хана серед казахських султанів почалася запекла боротьба за владу.

Після буремних подій велика частина родів Центрального і Західного Казахстану прийняла підданство мангитських біїв. Старшим серед них вважався Алшагір, який володів основними землями Мангитського Йурта - межиріччям Еділя і Жаїка. Землі Приаралля входили у володіння його брата Шагима, аторгайського степу - іншого брата, Сейдака.

Під владою казахських ханів залишилися лише Жетису і міста Сирдар’ї. Правитель Жетису - Бойдас хан - правив лише невеликою частиною казахів і киргизів. 

Після смерті Касима Казахське ханство розпалося на декілька володінь. Територіями на середній течії Сирдарьї володів Тогим хан, онук Касима. У 1538 р. Тогим хан зі всім потомством був убитий, а на його місце було вибрано сина Касима - Хак-Назара (1538-1580).

Прийшовши до влади, Хак-Назар почав активну діяльність по об'єднанню казахських родів. Після ряду походів Хак-Назару вдалося приєднати землі у верхів'ях Тобила і Жаїка. Крім того, під його владу перейшла велика частина башкуртських родів, що входили раніше в Сибірське і Казанське ханства.

У 1579 р. Хак-Назару вдалося приєднати до Казахського ханства округу Туркестану і Саурана.

У народних легендах ім'я Хак-Назара овіяне славою. Йому вдалося об'єднати Казахське ханство, що розпалося після смерті Касима, до кінця його правління кордони ханства на заході проходили по Жаїку, на півночі - по Есилю і Нуре, на сході - по Шингістау, Балхашу і річці Шу. На півдні казахські володіння впритул підходили до Ташкента. Окрім власне казахів, Хак-Назару підкорялися частина башкуртів і киргизів.


Казахстан в кінці XVI-XVII ст.



Західний і Північний Казахстан в XVI – на початку XVII ст.



Російська експансія на західних кордонах Казахстану

Західний Казахстан в XVI ст. входив до складу двох держав, що виникли на руїнах Улуг Улусу - Аштарханського ханства і Мангитського Йурта. Історія цих держав повна палацових переворотів, міжусобиць, боротьби з зовнішньою небезпекою.

Зовнішньополітична ситуація на початку XVI ст. сильно змінюється. Колись могутній Улуг Улус був вимушений захищати свої кордони від колишніх своїх данників - Московської держави і Криму. Кримське ханство, що прийняло турецьке підданство, прагнуло об'єднати всі мусульманські народи під своєю владою. Молода Московська держава робила небезуспішні спроби освоїти для колонізації свої південно-східні межі.

У 50-х р. XVI ст. Мангитський Йурт переживав складний час. З північного заходу мангитів тіснили російські війська, з південного сходу - зміцніле Казахське ханство. Приаральські і торгайські ногаї приєдналися до Казахського ханства. Щоб розв'язати собі руки в боротьбі з казахським ханом, Смаїл в 1557 році заявив про ухвалення російського підданства, проте реальної допомоги він не одержав.

Запекла боротьба мангитських мурз за владу закінчилася перекочуванням більшості ногайських родів на східну сторону Жаїка в підданство казахського хана. Це відбулося на початку XVII ст. Частина ногаїв на чолі з Естерек бієм перейшла на російську службу і розташувалася на Північному Кавказі. Так закінчилася історія незалежного Ногайського Улусу. Більшість ногайських родів склали Молодший казахський жуз.


Падіння Сибірського ханства

На півночі Казахське ханство межувало з Сибірським, яке включало казахські кочовища по Тобилу, Есилю і Ертісу. Держава ділилася на улуси на чолі з мурзами. Столиця знаходилася в місті Іскер.

Політична ситуація була не надто сприятливою - російське підданство прийняли башкири і ногаї, кримський хан зазнав поразки від Москви, на півдні посилювався натиск казахських ханів. Скориставшися тим, що Мангитський Йурт став васалом Росії, багаті купці Строганови проникли в Зауралля і заснували тут свою слободу.

У 1585 р. до Сибіру прибув російський загін на чолі з І. Мансуровим, а рік потому недалеко від Чимга-тури росіяни заклали фортецю Тюмень. У 1587 р. була закладена ще одна фортеця - майбутнійТобольськ. Кошим, що влаштувався в північно-казахських степах, намагався відбити Західний Сибір, але в 1591 р. зазнав крупної поразки на річці Есиль, а в 1598 р. був остаточно розгромлений, і Сибірське ханство практично перестало існувати. Численні казахські роди, що жили в Сибірі, відкочовували на південь і прийняли підданство хана Есима.

Після розпаду Мангитського Йурта російський уряд почав колонізацію долини р. Жаїк. Тут були закладені фортеці Гур’єв, Кулагинська, Яїцьке містечко, всі землі по узбережжю річки були виділені козачому війську, яке повинне було стати основним знаряддям колоніальної політики в Західному Казахстані. У 20-х роках XVII ст. сюди переселилися калмики з Північного Казахстану і долини Ертіса.

Таким чином, в результаті експансіоністської політики Росії, її кордони на початку XVII ст. впритул підійшли до Казахського ханства на величезному протязі - від Каспійського узбережжя до Ертіса, що зробило дуже вплинуло на подальше політичне життя Казахстану.


Казахське ханство в XVII ст.

Час правління Есим хана був дуже складним. На півдні йшла постійна боротьба з бухарським ханом за володіння Ташкентом, на сході посилювалися ойратські племена, в самому Казахському ханстві відбувалися сепаратистські виступи султанів.

Ускладнилися відносини казахів з каракалпаками. Одночасно почалися набіги ойратських племен. В кінці XVI століття західно-монгольські племена ойратів просунулися далеко на захід по території Казахстану. Їх улуси з'явилися на Есилі, Ертісі, Тарбагатаї і Тянь-шані. Вже на початку XVII ст. ойрати здійснювали набіги на середньоазіатські держави і киргизські кочовища. У 1604 р. ойрати зазнали поразки від казахів, але після захоплення влади Турсином зробили новий похід і зуміли підпорядкувати собі Старший жуз. Есим хан вимушений був втекти до Східного Туркестану.

Включення до складу однієї держави районів з різним політичним устроєм при загальній слабкості міжрегіональних економічних зв'язків неминуче привело до зростання сепаратистських настроїв.

Замість улусної системи на початку XVII ст. була введена жузова організація, коли всі казахські землі були розділені між трьома господарсько-територіальними об'єднаннями - жузами. На чолі жузів стояли бії, керівники найбільш сильних і численних груп общин.

У XVII ст. була визначена і постійна столиця Казахського ханства – м. Туркестан.

В кінці 20-х років XVII ст. Ойратський союз розпався. Племена хошоутів відкочовували на Тибет, торгаути через Північний Казахстан переселилися в пониззі Еділя. Ті ж ойрати, що залишилися, об'єдналися і створили в Східному Казахстані в 1635 р. Жонгарське ханство. Зразу ж почалася виснажлива боротьба з казахами за кочовища Жетису і Північного Казахстану.

Виснажлива війна з сильним супротивником за пасовища ослабила Казахське ханство. Не дивлячись на окремі перемоги в крупних битвах, казахи поступово втрачали свої кочовища по Ертісу, Тарбагатаю, і в Жетису, все далі відступаючи на схід.



Казахстан у XVIII столітті. Початок колоніальної політики Росії в казахських степах



Казахське ханство на початку XVIII ст.

У 80-х роках XVII ст. походи жонгарськіх хунтайши на казахські землі поновилися, вони прагнули оволодіти Південним Казахстаном і торговими містами на Сирдар’ї, а також територією, по якій проходили важливі караванні шляхи.

Казахська політична система, заснована на широкій автономії суб'єктів, була чудово пристосована до рішення внутрішньополітичних проблем. Проте на початку XVIII ст. різко змінилася зовнішньополітична ситуація. Казахське ж ханство, децентралізоване в результаті реформ, виявилося не готовим до зовнішніх умов, що змінилися.

В умовах слабкої центральної влади частина общин Молодшого і Середнього жузів пішла на обмеження свого суверенітету. Так почався процес розпаду Казахського ханства. Але загроза національної незалежності примусила об'єднатися. Встало питання про об'єднання Казахського ханства. Проте об'єднання так і не відбулося. У цей момент прийшла звістка про напад башкир на північні межі Казахстану. Ослаблення казахів було вміло використане жонгарами, і в 1741 р. казахи піддалися новому настпу, що закінчився їх поразкою, довелося визнати свою залежність від жонгарів.



Прийняття Російського протекторату



Казахсько-російські відносини на початку XVIII ст.

В кінці XVII ст. Росія продовжувала свою завойовну політику. У 50-х роках XVI ст. були ліквідовані Казанське і Астраханське ханства. Таким чином, південно-східні кордони Росії підійшли впритул до земель казахських ханств.

Російський уряд зразу ж почав практичне здійснення задачі приєднання Казахстану: у 1714 р. до Східного Казахстану прямує експедиція полковника Бухгольца, головною метою було будівництво фортець в долині Ертіса. У 1716г. була закладена фортеця Омська, 1917 р. - Железінська, 1719г.  - Семипалатинська, а в 1720 р. - Усть-Каменогорська. Казахська сторона на початку XVIII ст. направляє декілька посольств до Росії з вимогою припинити набіги російських підданих - козаків, башкир, калмиків на казахські кочовища і пропозицією укласти військовий союз проти Жонгарії. Російський уряд, з одного боку, обіцяв казахам допомогу, з іншого, наказував сибірській адміністрації не сваритися з жонгарами і навіть намагатися налагодити з ними торгові відносини.

Прийняття казахськими жузами російського протекторату 

Після перемоги біля Анракая Абулхаїр відкочовував до російських кордонів і направив посольство до Уфи з пропозицією вступити в російське підданство. Хан Молодшого жуза не випадково виступив ініціатором ухвалення казахами російського підданства. Ще на початку 1726 р. він відправив свого посла до Петербургу для переговорів з царським урядом про "протекцію". Російський уряд вирішив скористатися ситуацією і направив в степ посольство для приведення казахів до присяги.

У 1734 р. вступ Молодшого жуза під Російський протекторат був остаточно оформлений. Відносини між Росією і Молодшим жузом будувалися на принципах протекторату, формі колоніальної залежності, коли залежна держава зберігає суверенітет у всіх сферах, окрім зовнішньої політики. Крім того, Росія привласнила право затверджувати верховних правителів - ханів, в свою чергу держава-протектор ("захисник")  повинна була захищати залежну державу від зовнішніх ворогів.

 Однак, цей договір із самого початку став порушуватися російською стороною. Набіги російських підданих не припинилися.

Визнання Російського протекторату Середнім і Старшим жузами

Після ухвалення Молодшим жузом російського підданства, родоправиелі Середнього і Старшого жузі також заявили про своє бажання "бути під протекцією", не беручи, проте, на себе ніяких зобов'язань. Єдиною причиною служило прагнення не дати Абулхаїру переваг у внутрішньополітичній боротьбі. Коли швидко Середній і Старший жуз визнають себе російськими підданими, Абулхаїр не зможе використовувати проти них російські війська. Забезпечивши таким чином себе, хани двох жузі продовжили війну з Жонгарією

Свої зобов'язання перед казахськими ханами царський уряд не виконав. Казахи не одержали військової допомоги проти жонгар. Місто Оренбург, побудоване за проханням хана Абулхаїра, стало опорою царської адміністрації в процесі колонізації казахських степів. Північно-західні межі Казахстану стали ще неспокійнішими. Козачі отамани, вважаючи ці землі власністю Росії, стали будувати фортеці і інші військові споруди, не вникаючи в інтереси корінного населення.

Таким чином, ухвалення протекторату північно-західною частиною Казахстану принесло казахам колоніальний гніт. 



Казахське ханство у другій половині XVIII ст.



Казахське ханство в 30-40-х рр. XVIII ст.

Нове відродження казахської державності пов'язане з ім'ям султана, - а пізніше за хана, - Абилая.

Жонгари, уклавши в 1739 р. мир з Цінською імперією кинули всі свої сили на захід і в 1741 р. почали новий останній похід на казахів.

В результаті зіткнень казахські загони на чолі з султаном Абилаєм були розбиті, а сам Абилай потрапив в полон. Російська адміністрація досить байдуже спостерігала за подіями в казахському степу і лише коли створилася безпосередня загроза російським володінням, привела в бойову готовність війська Оренбурзької лінії і зажадала від жонгар відведення своїх загонів. Все це примусило хана Середнього жуза Абільмамбета заявити російським послам про даремність російського підданства і визнання казахами залежності від жонгар.



Заселення казахами Східного Туркестану

Зі встановленням в Жонгарії маньчжуро-китайської владі земельне питання уа сході Казахстану загострився. Китайці почали зводити в долині р. Ілі і на Тарбагатаї військові укріпленя, щоб не допустити на звільнені від жонгар землі казахські кочовища. У 1761 р. китайський імператор видав указ про заборону казахам кочувати на південь від р. Аягуз. Проте з цією забороною ніхто не вважався і казахи продовжували займати пасовища Тарбагатая. Китайські війська в 1762-1765 рр. зробили декілька каральних операцій по видворенню казахів із земель Жонгарії, але ці операції не мали успіху, оскільки з настанням зими і відходом китайців, казахи знов поверталися на ці території. Більш того, в другій половині 60-х рр. притік казахів в Жонгарію збільшилася, і Цінський уряд в 1767 р. був змушений дозволити казахам користуватися пасовищами в районі Тарбагатая і р. Ілі. У результаті до кінця XVIII ст. частина казахів Середнього і Старшого жузів прийняли китайське підданство і зайняли багаті пасовища Тарбагатая, долини р. Ілі і Монгольського Алтая. Ці території ввійшли до складу "Нової провінції" Китаю - Сіньцзяня.

Таким чином, завдяки зваженій і продуманій політиці султана Абилая, казахські ополченці, що так і не одержали допомоги від Росії, змогли своїми силами зупинити китайську агресію, більш того, казахам вдалося до кінця XVIII ст. зайняти багаті пасовища Сіньцзяня, внаслідок чого земельна криза в Казахстані дещо слабшала. Проте це привело кінець кінцем до розподілу казахського етносу між Росією і Китаєм.

Одночасно з боротьбою із зовнішньою небезпекою, Абилай робив величезні зусилля по об'єднанню казахських земель. Абилаю вдалося повернути казахські міста на півдні, в короткий термін він оволодів Созаком, Сайрамом, Чимкентом і Ташкентом. Проте спроба створити антикитайський союз середньоазіатських держав не увінчалася успіхом. Як союзники передбачалися Афганістан, Бухара, Коканд і Киргизстан, але гострі суперечності з Кокандом і киргизами вилилися в озброєні зіткнення. На союз з Казахстаном згодилася лише Бухара. Успішнішою була діяльність Абилая усередині держави. 



Колоніальна політика Росії в Західному і Північному Казахстані



Козачі війська на території Казахстану

У XVIII ст. було створене спеціальне Оренбурзьке козаче військо. По своїй організації воно було близьке до регулярних військ і несло службу по Верхнеяїцькій лінії - від Яїцького містечка до фортеці Верхнеяїцької. Землі Яїцького козацтва протягнулися уздовж Жаїка.

Спорудження хуторів в межиріччі Жаїка і Еділя, а також по правобережжю Жаїка, привела до подальшого земельного обмеження для казахів, яким не дозволялося кочувати в районах козачих господарських споруд.

Таким чином, казахи втрачали кращі пасовища, цим і пояснюється прагнення казахського населення до знищення козачих хуторів.



Боротьба казахів з колоніальним гнітом

Особливо загострилися відносини казахів з Яїцьким і Оренбурзьким козацтвом з 1756 р. коли населенню Молодшого жуза було заборонене перегонити худобу на зимові пасовища по правобережжю Жаїка. У цих умовах царський уряд для утихомирення казахів організував так звані "військові пошуки", тобто невеликі каральні експедиції в казахський степ. При цьому козакам дозволялося брати заручників, захоплювати худобу і майно.

У 1755 р. у відповідь на утиски козацтва казахське населення зробило частішим свої напади на фортеці і форпости. Оренбурзька адміністрація вимушена була визнати, що подібні зіткнення відбувалися з вини козаків. Зіткнення казахів з лінійними козаками почастішали настільки, що колегія закордонних справ 11 квітня 1755 р. дозволила останнім поступати з казахами як з ворогами.

До 1770 р. складними були взаємовідносини казахів з калмиками, що кочували між Жаїком і Еділем. З метою розпалювання національної ворожнечі царський уряд 28 вересня 1743 р. дозволив калмикам здійснювати в казахському степу "військові пошуки”. Калмики переходили через Жаїк, захоплювали і забирали велику кількість худоби.

Відносини казахів з калмиками дрозвязалися до 1771 р. коли значна частина останніх на чолі з намісником Убаши через важкий гніт царизму відкочовувала на території Жонгарії. Хоча пасовища, які раніше займали калмики, виявилися вільними, царський уряд як і раніше відмовлявся дозволити казахам вільно користуватися цими землями.

Казахи, починаючи з 50-х років XVIII ст. крім мирних переговорів з царським урядом про розширення району кочівлі, вдаються до немирних форм протесту: самовільним перегонам худоби на заборонені території і озброєним нападам на військові укріплення.

Таким чином, можна стверджувати, що російська колоніальна адміністрація починає в XVIII ст. активне проникнення в казахські степи, вводячи при цьому масу обмежень, що підривали економічні основи казахського суспільства. Все це послужило мотивом широкого антиколоніального руху казахів, що набув в 70-х роках XVIII ст. організованих форм. При цьому боротьба йшла не тільки з російськими військами, але і з частиною казахської верхівки, що віддано служила царизму.


Національно-визвольний рух казахів на початку XX ст.



На початку XX ст. казахи, приречені колоніальною політикою царизму на убогість, відчули загрозу навіть своєму існуванню як етносу. Це викликало новий підйом національно-визвольного руху, що йшов двома напрямами. Традіционалістський і панісламістський напрям, пов'язаний з мусульманським рухом Середньої Азії, користувався величезною підтримкою духівництва і національної інтелігенції Південного Казахстану. Пантюркістський і модерністський напрям базувався на ідеях тюрко-мусульманскої єдності і підтримувався інтелігенцією і молодою казахською буржуазією.