На золотих богів

На золотих богів

Автор: Косинка Григорій.

Уже третій день, як ревуть гарматні бої над околицями Медвина; гукає-сміється ворожа артилерія, - а за кожним її гуком піднімаються до неба криваво-червоні стежки полум'я з селянських осель... Горить село. 

А недалеко, на Гордієнкових горбах, кипить жорстокий бій: старе й мале вийшло з села назустріч непроханому ворогу... 

Б'ється червона селянська воля, умирає на своїх осьмушках та обніжках, але боронить тілами, кров'ю свої оселі од армії "золотих богів". 

Клекотить бій, гарячий, червоною крівцею вмитий... 

- А наші?! Глянь, Параско, Чубатенко: "За мною, вперед!" 

- Та-та-та!.. - залопотів крилами смерті кулемет, а з рову: 

- Ура, слав-а-а! 

- Хлопці, ріж і бий! 

- Дай кулемета! Сенька! 

І летить... Чуб, як грива на вороному коні, розчісується на льоту вітром, в очах гартується залізо з кров'ю і - смага з піни на губах припала пилом, чорніє... Летить сонячною курявою Сенька-кулеметник і строчить умілою рукою по ворожих лавах... 

А бій кипить... Ось уже пішли до бою з вилами, сокирами, а ворог - стіною-муром налягає, щоб розбить селянські ряди... 

- Чорна короговка майнула на Козацькому шляху... 

- З батареї б'ють!.. 

- З вилками, на шлях! 

Сіра курява пронизалась свистом куль, упала чорним шаром на обличчя людські... 

- Прикладом гада! 

Затремтіла під сонцем стеблом зомліла гречка - похитнулась назад: "Ай!" 

Креше полум'я, іскриться, і в диму, як чорні примари, мріють над селом тополі, попелом припалі, жовта, язиката змія блискавкою прорізала дим і... 

- Цю-у-уй - цюв-уй... - співають кулі, і рветься пил горбами. 

- Юшковці одходять і... куль немає... і... Страшно, рішуче гукнув тоді до селян Чубатенко: 

- За погорілі наші хати, за кров братів і волю нашу - вперед!.. 

Якась невідома сила ревнула по-звіриному з грудей селянських, підняла степом помсту і - пішли: окропили білу гречку з медами гарячою кров'ю, поцілували востаннє горби і... 

Сонце здивоване стало: похитнулись вороги! 

- Слава, слава! - покотилась луна ярками та долинами. 

- Чубатенка нема... 

І тінь хрестом лягла на гречці... 

- Цю-у-уй - цюв-уй... - співають кулі, і рветься пил горбами... 

- Гей, хлопці, пшеницею до шляху: ворог нас обходить! 

І побігли бойовики до шляху. А за ними Сенька-кулеметник: вискочив на шпиль, стрічку нову в кулемет заклав, а тоді... 

- Ой хто ж оце так здорово вціляє?.. 

Упав коло кулемета. Червона кров Сеньки полилась на потолочену пшеницю і, гаряча-гаряча, збігала стеблом на суху землю... 

Заплакали села... Уже не чути, як гукає гармата: далеко-далеко одступило військо "золотих богів", і на місці гарячих боїв селянської волі лишилась чорна руїна, полита сльозами, як дощем... 

І тоді: озолотило сонце похмурі хмари на заході і втопило червону багряницю, як той сум, у ставу та й прослало над пожарищем... Дивіться... 

Чорна, обсмалена соха в клуні розп'ялась над кроквами, як мати над дітьми, а коло погреба, он там, де танцюють золоті стрілки сонця, хтось заломив руки і з мукою тихо-тихо чи до неба, чи до себе: 

- В ногах лазила, цілувала руки, чоботи... Батьки рідні, не паліть... осінь іде... ви ж - люди, так - ні-і... 

Цілі улиці викошено огнем-косою. Чорні повалені хати, щербаті повітки і все віками дбане добро, а в попелі тліє горе матері... 

- На Гордієнкових горбах... сини в бою за волю лягли! 

Хто зрозуміє їх вічне горе-журбу, хто загляне в їх зотлілі душі?.. 

Тільки вітер рве присмажений пісок з попелом і кидає на стару драну свиту, кидає, прислухається. 

У старій драній свиті стала серед двору мати Сеньки-кулеметника: 

- Згоріла. Троє малих дітей, як мишенят... І старшого вбито... 

- Стоїть пшениця потолочена, серпа просить, а вони кров'ю поливають... " 

Ой у полі жито копитами збито... 

- Хи-хи! 

- Дочко, Парасю, бачиш - під обніжком Сенька з кулеметом? 

- О, зараз з нами, тільки вночі, як голуб коло клуні пролетить: "мамо, мамо"! 

...Копитами збито жито... 

- Почорнів, як головешка. А такий хороший, молодий... Це ти, Параско, моя невістка? 

- Пшеницю будем жать, як золото, снопи класти, бо горобці п'ють. Як золото, снопи класти... 

Через лісу слухала сива тінь діда Андрія, слухала - плакала: 

- Стерялась, бідна, з журби... Як чайка б'ється грудьми... О, знов: 

Ой не зорі з неба: горе! 

Обхопила руками обгорілий стовп у воротях і страшно, нелюдським голосом, заспівала коло дітей: 

Ой голуб ти сивенький,
Ой скажи-скажи ти мені,
Де мій син молоденький?.. 

І замовкла, заніміла. 

Легко повіяв вітер, далі притих, послухав горе-журбу матері і, здавалось, сам заплакав над потолоченою кіньми пшеницею...