Рушійні сили процесу антропогенезу

Зміст



	1. Вступ.

	2. Еволюція людини.

	3. Висновок.

	4. Література.


1. Вступ



Антропогенез - процес виділення людини з світу тварин - пройшов, на думку більшості дослідників, три основні стадії:

1. час послідовного існування антропоїдних предків людини

2. якнайдавніших людей (архантропів) і

3. сучасних людей (неоантропів).

Всі люди, що населяють Землю в даний час, належать до виду Homo sapiens

Найбільш важливі ознаки Homo sapiens – вертикальне положення тіла і ходіння на двох ногах, дуже добре розвинутий головний мозок і кістки рук. Усі ці признаки дають людині можливість використовувати навколишнє середовище для того, щоб годувати і одягати всю свою велику популяцію і створювати найпотужніші цивілізації. Однак безцеремонне і нерідко ворогуюче поводження зі всіма видами живих організмів стало обертатися проти нас самих. Ми з запізненням починаємо розуміти, що наша планета являє собою закриту екосистему з малим простором  і запасами енергії, і що ми споживаємо та знищуємо її ресурси швидше. Ніж природа здібна відроджувати їх. За думкою деяких вчених ми просто відіграєм в природі ту роль яка нам назначена і якої ми не зможемо уникнути: змінюємо середовище до такої межі, що вона вже не в змозі забезпечувати наше існування, і прокладаємо шлях іншим видам (можливо, деяким комахам), які одного прекрасного дня оволодіють Землею. На думку інших, ми зуміємо вирішити наші екологічні проблеми, так само як ми справилися з багатьма іншими проблемами.

Зростання чисельності популяції людини кінець кінцем лежить в основі більшості інших наших екологічних проблем. Демографічний вибух почався ще тоді, коли первісні племена стали здобувати їжу не полюванням і збирачем, а обробітком землі - зміна, що надала якнайглибшу дію на історію людства.


2. Еволюція людини



Homo sapiens - один з представників ссавців, приматів, що відносяться до загону, до яких належать також тупаї, довгопяти, лемури, лорі і мавпи, зокрема людиноподібні мавпи.

Загін приматів

Нижчі примати або напівмавпи (Prosirnii): Тупа, лемури, лорі, галаго, довгопяти.

Вищі примати, або мавпи (Anthropoidea).

Мавпи Нового Світла, зокрема капуцини, мармозетки.

Мавпи Старого Світла, зокрема макаки, павіани.

Вищі вузьконосі мавпи (Hominoidea)

Людиноподібні мавпи: гібон, орангутанг, горила, шимпанзе Люди (Hominidae): Australopithecus (вимерла передлюдина), Homo erectus, Нomo neander-thalensis, Нomo Sapiens

Серед приматів, що нині живуть, представлені різні стадії еволюції цієї групи - від тварин, схожих з примітивними ссавцях крейдяного періоду, до крупних людиноподібних мавп і людини.

Найхарактерніші адаптивні ознаки приматів пов'язані з надзвичайно високим розвитком деяких відділів нервової системи, особливо тих відділів головного мозку, від яких залежить розумна поведінка і здатність м'язів до спритних і тонких дій. Такий розвиток нервової системи тісно пов'язаний з деревним способом життя предкових приматів і багатьох сучасних форм. Для деревного способу життя необхідні спритність і добре розвинені органи чуття. Тварині, якій доводиться стрибати з вітки на вітку, особливо необхідний хороший зір. У більшості приматів обидва очі дивляться вперед і тому бачать одне і те ж; два що накладаються одне на інше однакових зображення створюють стереоскопічний (об'ємне) зір.

В процесі еволюції приматів лицьова частина черепа у них поступово ставала коротшою. Ця зміна носить, ймовірно, адаптивний характер, оскільки при цьому ніщо не перешкоджає направленим вперед очам дивитися на навколишній світ. Укорочення морди супроводжувалося укороченням щелеп і втратою частини зубів.(Мал. 1.)

З одного боку, в антропогенезі мозковий череп збільшується, відображаючи адаптивне зростання маси і об'єму головного мозку, з іншою - міняються конфігурація і структура кісток мозкового черепа у напрямі автономізації щодо еліїніруючих чинників зовнішнього середовища - головним чином, механічних дій. Це знаходить віддзеркалення в перетвореннях мозкового черепа, що відбуваються після припинення дії відбору за об'ємом мозку, і повністю укладається в рамки теорії оболонок обертання. Зокрема, надочноямковий і потиличний валики в черепах архантропів і палеоантропів можуть розглядатися як спеціальна конструкція ("опорне кільце"), що працює на розтягування ("сприйняття розпору"). Що відбуваються в антропогенезі переважне збільшення висоти мозкового черепа і зміна його конфігурації з форми пологого сферичного куполу на форму куполу, обкресленого по половині еліпсоїдної поверхні, приводить до зменшення розпору і зникнення кільця, розпору, тобто надочного і потиличного валиків.

Якщо еволюційні перетворення, що приводять до расової і популяції мінливості мозкового черепа людини, пов'язані з адаптацією до поступово і постійно діючих слабких впливів, залежних від географічних умов ареалу (інтенсивність інсоляції, температура і вологість повітря, вміст хімічних речовин в грунті, напруженість геомагнітного поля), то еволюційні перетворення мозкового черепа як конструкції, що захищає головний мозок від зовнішніх механічних дій, виникає в результаті адаптації до екстремальних елімініруючих чинників, що діють понойкуменно (травма). Це знаходить віддзеркалення в перетвореннях черепа, що відбуваються після припинення дії відбору за об'ємом мозку в умовах постійності клімато-географічних чинників, і свідчить про відносну незалежність формування расових (популяцій) і конструкційних особливостей мозкового черепа.

У приматів на всіх кінцівках є по п'ять пальців, причому звичайно один палець хоч би якоюсь мірою протиставляється іншим чотирьом; завдяки цьому тварина може схоплювати і утримувати деревну вітку або їжу. Пальці закінчуються чутливими подушечками і часто забезпечені нігтями, сплощень, а не зігнутими кігтями, як пальці інших ссавців.

На ранніх стадіях еволюції приматів якась напівмавпа, миша, що нагадує по вигляду, перейшла до життя на деревах. Родичі цієї напівмавпи, що нині живуть, - тупаї - також дуже схожі на щурів або мишей. Представник напівмавп, що найбільш просунувся в еволюційному відношенні, індонезійський довгопят, нічний спосіб життя, що мешкає на деревах і провідний; у довгопята величезні очі, повністю стереоскопічний зір, і його пальці забезпечені не кігтями, а нігтями. Крім того, верхня губа покрита у нього волоссям, як у вищих приматів, а особа рухома і виразна. У вищих приматів засобом спілкування служить міміка це відображає перехід до зору як домінуючому відчуттю; у більшості ж інших ссавців для обміну інформацією служить нюх. (Мал. 2 )

Вищі примати (мавпи, зокрема людиноподібні, і людина) володіють стереоскопічним колірним зором, округлим черепом і відносно великим добре розвиненим головним мозком, завдяки якому вони здатні навчатися складним формам поведінки. Не дивлячись на те що більшість мавп при пересуванні використовують всі чотири кінцівки, вони можуть довго сидіти випрямившись; крім того, деякі деревні мавпи немало часу знаходяться у вертикальному положенні, коли вони перекидають тіло з вітки на вітку, чіпляючись за них передніми кінцівками, - спосіб пересування, званий брахіацією. Прямоходіння зіграло величезну роль в еволюції антропоїдів, оскільки воно звільнило передні кінцівки, що дозволило використовувати їх для маніпуляцій з їжею, догляду за дитинчатами і виконання різних інших функцій.

В даний час існує тільки чотири роди людиноподібних мавп: гібон, орангутанг, горила і шимпанзе. Всі вони живуть в Старому Світі і по своїй будові і поведінці займають проміжне положення між рештою мавп і гомінідами (представниками сімейства людей). Головний мозок у людиноподібних відносно крупніший, ніж у інших мавп; крім того, у них немає хвоста, тому сидіти, випрямивши спину, їм зручніше. Людиноподібні мавпи, так само як і гомініди, володіють широкою грудною кліткою, проте ці дві групи розрізняються тим, що у мавп передні кінцівки і хребет більш пристосовані до брахіації, нижні кінцівки спеціалізовані, а ікла і різці крупніші і могутніші, ніж у гомінід. Горили і шимпанзе проводять багато часу на землі; пересуваючись, вони спираються на задні кінцівки і на кісточки пальців передніх кінцівок, що дає їм можливість використовувати самі пальці для перенесення таких предметів, як їжа або камені.

За декілька останніх десятиліть біохіміки розробили методи визначення еволюційної спорідненості організмів на основі порівняння будови їх хромосом і білків. Білки синтезуються відповідно до інструкцій, поміщених в генах; чим більше схожості між білками у представників двох даних видів, тим більше схожі їх генетичні карти і тим ближче спорідненість між видами. Білки людини і білки шимпанзе схожі на 99 %. Ці дані, а також схожість в будові тіла і поведінці, дозволяють рахувати шимпанзе найближчими нашими родичами зі всіх організмів, що нині живуть. Біологи не вважають, що людина відбулася безпосередньо від шимпанзе; на їх думку, обидва види відбулися від якогось загального мавпоподібного предкового вигляду, що жив декілька мільйонів років тому, і їх відокремлюють один від одного, ймовірно, декілька вимерлих видів.

Предкова лінія, що веде до горил, відокремилася від лінії гомініди - шимпанзе дещо раніше; ще раніше виникла гілка, що привела до орангутангів.

Дуже небагато областей дослідження і серед них пошуки викопних залишків наших предків - викликали стільки суперечок і створювали таку плутанину. Багато знахідок складаються лише з декількох зубів (вони завдяки своїй твердості краще зберігаються) і уламка щелепи або однієї з кісток ноги і декількох уламків черепа. По таких залишках учені можуть робити висновки про характер живлення, розміри головного мозку і положення тіла. Легко уявити собі, як це непросто; і дійсно, учені часто розходяться в думках про те, як слід інтерпретувати ту або іншу ознаку. Недавно антропологи знайшли ряд дуже важливих копалин залишків і повторно проаналізували все наявні дані. Це дозволило частково усунути неясності, але проте залишило ряд істотних пропусків.

Оскільки нашими найближчими родичами, що нині живуть, є африканські людиноподібні мавпи, пошуки передбачуваного загального предка цих мавп і людини велися головним чином в Африці. У міоцені (25-13 млн. років тому) багато лісистих областей перетворилися на відкриті степи. Мабуть, в цей період якісь мавпоподібні форми вийшли з лісів; у одного можливого предка гомінід з відкладень, міоценів Африки і Азії, виявлена тенденція до ходіння на двох ногах.

На думку антропологів, гомініди дивергирували від людиноподібних мавп від 10 до 4 млн. років тому, але у нас немає майже ніяких викопних залишків по предках гомінід, що відноситься до цього періоду.

Накопичені в даний час наукові дані дозволяють вважати "колискою людства" Північно-східну Африку. Якнайдавніший з відомих предків людини - рамапітек (Ramapithecus) - відомий тільки по декількох зубах і фрагментах щелепи, вік яких визначається в 9-14 млн. років тому. Невідомо, чи був він прямоходячим. ( Мал. 3)

Початкові стадії антропогенезу почалися 2,5 - 3 млн. років тому з виникненням австралопітека африканського (Australopithecus Africanus), який був прямоходящим, володів розвиненим мозком і виготовляв знаряддя праці. Проте, частина сучасних фахівців не вважає який-небудь відомий різновид австралопітека прямим предком сучасних людей, а вважає, що це була бічна (тупикова) гілка еволюції, і, отже, архантропи лише мали з австралопітеками загального предка.

Перші безперечні залишки гомінід, віком від 4 до 3,5 млн. років, знайдені в Ефіопії і віднесені до роду Australopithecus. Майже повний скелет австралопітека, що прозвав Люсі, належить дорослій жінці, що жила приблизно 3,5 млн. років тому. За життя вона ходила на двох ногах, тобто випрямившись; зростання її досягало одного метра, хоча чоловіки, що відносилися до того ж вигляду, були крупніші. Питання про те, чи вела Люсі повністю наземний спосіб життя або проводила значну частину часу на деревах, викликає розбіжності. (Мал. 4.)

Зуби австралопітеків були дуже схожі із зубами сучасної людини (невеликі різці і ікла); проте великі масивні щелепи і головний мозок, який був трохи крупніший, ніж у людиноподібних мавп, що нині живуть, наближають їх до останніх. Мабуть, ці гомініди збирали падаль і полювали.

Пізніші австралопітеки були, поза сумнівом, прямоходячими і жили на землі, так що руки у них були вільні і вони могли ловити тварин, кидати камені і здійснювати інші дії. Купи кісток тварин, найдені разом з викопними залишками австралопітеків, що відносяться до періоду близько 2,5 млн. років тому, свідчать про те, що м'ясо стало постійною частиною їх дієти. Ці гомініди користувалися також грубими кам'яними знаряддями. (Мал. 5.)

Можна лише будувати гіпотези, що переваги, що створюються кооперацією під час полювання і груповим захистом, могли викликати відбір, що привів до розвитку мови як засобу спілкування.

Homo erectus - вигляд, від якого, як вважають, відбулася сучасна людина, з'явився приблизно 1,5 млн. років тому. Його щелепи, зуби і надбрівні дуги все ще залишалися масивними, але об'єм головного мозку у деяких індивідуумів був майже таким же, як у сучасної людини. Деякі кістки Нomo erectus знайдені в печерах; це дозволяє припускати, що у нього було більш менш постійне житло. Окрім кісток тварин і досить добре вироблених кам'яних знарядь, в деяких печерах виявлені купи деревного вугілля і обгорілі кістки, так що, мабуть, в цей час австралопітеки вже навчилися здобувати вогонь. Можливо, що цей звичай виник в результаті використання природного вогню для того, щоб зігрітися або приготувати їжу, а також для розщеплювання каменів.

Ця стадія еволюції гомінід корелює із заселенням вихідцями з Африки інших холодніших областей. Витримати холодні зими, не виробивши складних видів поведінки або технічних навиків, було б неможливо. Очевидно, долюдський головний мозок Homo erectus був здатний знаходити соціальні і технічні рішення (вогонь, одяг, запасання їжі і сумісне мешкання в печерах) проблем, пов'язаних з необхідністю вижити в зимову холоднечу.

Тиск відбору, що зумовив еволюцію найвидатнішої особливості людини - великого головного мозку, все ще неясний і широко обговорюються. Це обговорення важко тим, що учені так і не пришли до єдиної думки з питання про те, яка залежність між величиною мозку і розвитком грон рук, з одного боку, і розумною поведінкою іншої. Ми дотепер все ще недостатньо добре вивчили власний мозок, не говорячи вже про те, що залишилося в далекому минулому мозку стародавніх гомінід, а тому можемо лише будувати припущення про те, коли і при якому тиску відбору відбувалися ті або інші зміни.

Вдосконалення знарядь праці і розвиток людини привели до наступного періоду антропогенезу, представленого сучасними людьми (Homo sapiens). Сучасний вид людини включає всього два підвиди: неандертальці (Homo sapiens neanderthalensis), 250-200 тис. років, що з'явилися, тому, і люди сучасної морфологічної зовнішності (Homo sapiens sapiens), що з'явилися близько 40-35 тис. років тому.

Неандертальці жили 250-40 тис. років тому під час льодовикового періоду. Ці люди були широко поширені по землі, жили в різних кліматичних і природних умовах і ділилися в антропологічному відношенні на різні групи, але ці групи не відповідають сучасним расам. Раніше вчені припускали, що від однієї з груп неандертальців в подальшу епоху і відбулися люди сучасного типа. Зараз неандертальців розглядають як своєрідну бічну гілку Homo sapiens. На Доні і Північному Кавказі поява людей пов'язана якраз з неандертальцями.

Перехід людського суспільства до верхнього палеоліту (35-10 тис. років тому) співпав із завершенням антропогенезу - формуванням людини сучасного фізіологічного типу. Перші люди сучасної зовнішності іменуються кроманьйонцями (по стоянці неоантропів в Кро-Маньон, Франції).

Батьківщиною сучасного людства була швидше за все Передня Азія з прилеглими областями. Близько 20 тис. років тому сучасні люди широко розповсюдилися по території Європи, Азії і Африки. У кроманьйонців розвинулася членороздільна мова, з'явилося образотворче мистецтво. В цей час істотно змінилася матеріальна культура первісної людини - високого рівня досягла технологія обробки каменя, широко використовувалися ріг і кістка, на зміну первісному стаду прийшла нова форма організації людського суспільства - рід.

Неандертальця, головний мозок якого мав такі ж розміри, як мозок сучасної людини, а череп все ще залишався важким, іноді відносять до виду Homo sapiens. Неандертальці з'явилися приблизно 100000 років тому. Залишки цілком сучасного представника Нomo sapiens вперше виявлені у відкладеннях віком 40000 років. (Мал. 6 )

Неандертальці - палеоантропи, вони коштують набагато ближче до сучасної людини, чим передуючі їм архантропи. Неандертальці розповсюдилися вельми широко. Стоянки їх на території нашої країни виявлені на Кавказі, в Криму, в Середній Азії, Казахстані, в пониззях Дніпра і Дону, біля Волгограду. Велику роль в розвитку людини починає грати заледеніння, що міняло склад тварин і зовнішність флори. Неандертальці навчилися здобувати вогонь, що було величезним завоюванням людства, що формується. У них, видно, з'явилися вже перші зачатки ідеологічних уявлень. У печері Тешик-Таш в Узбекистані небіжчика оточували роги гірського козла. Зустрічаються поховання, в яких тіла померлих орієнтовані по лінії схід-захід.

Довгі роки обговорювалося питання, де місце неандертальців на еволюційному дереві і чи могло відбуватися схрещування між ними і Homo sapiens в період їх співіснування впродовж десятків тисячоліть. Якщо схрещування було можливе, то сучасні європейці могли б мати деякі гени неандертальців. Відповідь - хоч і не остаточна - одержана зовсім недавно при дослідженні ДНК неандертальця. Генетик Сванте Пебо - той самий, який вивчав ДНК з єгипетських мумій, екстрагував ДНК з останків неандертальця, що мають вік декілька десятків тисяч років. Не дивлячись на те, що ДНК була сильно фрагментована, ученим вдалося за допомогою найсучаснішого методу аналізу ДНК - методу поліміразної ланцюгової реакції (ПЛР) - встановити нуклеотидну послідовність невеликої ділянки мітохондріальної ДНК. Мітохондріальна ДНК була вибрана для дослідження тому, що в клітках її молярна концентрація в сотні разів перевищує концентрацію ядерної ДНК.

Екстракція ДНК проводилася в умовах високої стерильності - учені працювали в костюмах, що нагадують скафандри, для того, щоб запобігти випадковому забрудненню досліджуваних зразків сторонньої, сучасної ДНК. У звичайних умовах за допомогою використаного ученими методу полімеразної ланцюгової реакції вдається “читати” фрагменти ДНК протяжністю до декількох тисяч пар нуклеотидів. На зразках, що вивчаються, максимальна довжина “прочитаних” фрагментів складала близько 20 пар нуклеотидів.

Одержавши набір таких коротких фрагментів, учені відновили по ним початкову нуклеотдну послідовність мітохондріальної ДНК. Порівняння її з ДНК сучасної людини показало, що вони значно відрізняються. Одержані дані дозволяють припустити, що неандертальці складали окремий, хоч і споріднений людині вигляд.

Швидше за все, схрещування цих двох видів було неможливе - дуже великі генетичні відмінності між ними. Отже, в генофонді людини немає генів, одержаних від неандертальців. По послідовності ДНК був оцінений час розбіжності гілок неандертальця і сучасної людини, яка склала 550-690 тис. років. (Мал. 7 )

Проте одержані дані можна вважати попередніми, оскільки це результати дослідження тільки одного індивіда.

У пізньому палеоліті (40-35 тис. років тому) формується людина сучасного типа (людина, кроманьйонця). Ці люди вже значно удосконалили техніку виготовлення кам'яних знарядь: вони стають набагато різноманітнішими, іноді мініатюрнішими. З'являється метальний спис, що значно підвищило ефективність полювання. Зароджується мистецтво. Магічним цілям служив наскальний живопис. На стіни печер сумішшю природної охри з тваринним клеєм наносилися зображення носорогів, мамонтів, коней і т.д. (наприклад, Капова печера в Башкирії). У епоху палеоліту поступово змінюються і форми людських співтовариств. Від первісного людського стада - до родового ладу, який і виникає в пізньому палеоліті. (Мал. 8 )

Основним осередком людського суспільства стає родова община, для якої характерна загальна власність на основні засоби виробництва. Перехід до - мезоліту на нашій території почався в XII-X тисячоліттях до н.е., а закінчився в VII-V тисячоліттях до н.е. В цей час людство зробило багато відкриттів. Найважливішим винаходом були лук і стріли, що привело до можливості не загородного, а індивідуального полювання, причому і на дрібних тваринах. Були зроблені перші кроки у напрямі скотарства. Був приручений собака. Деякі учені припускають, що в кінці мезоліту були приручені свині, кози і вівці. Скотарство як вид господарської діяльності сформувалося тільки в неоліті, коли зародилося і землеробство. Перехід до господарства, що проводить, має таке незвичайне значення для людства і по масштабах кам'яного століття відбувся так швидко, що дозволяє ученим говорити навіть про неолітичну "революцію". (Мал. 9. )

Розширюється і удосконалиться асортимент кам'яних знарядь праці, але з'являються і принципово нові матеріали. (Мал. 10).

Так, в неоліті було освоєне виготовлення кераміки, ще ліпної, без гончарного круга. Освоєно було і ткання. Винайдений човен і був покладений початок судноплавству. У неоліті родоплеміний лад досягає вищої стадії розвитку - створюються крупні об'єднання родів - племена, з'являється міжплемінний обмін і міжплемінні зв'язки.

В ході еволюції людина відрізнилася від тварин наявністю мови, розвиненим мисленням, здатністю до трудової діяльності під впливом біологічних і соціальних чинників.

Біологічні чинники, або рушійні сили еволюції, є загальними для всієї живої природи, у тому числі і для людини. До ним відносять спадкову мінливість і природний відбір.

Роль біологічних чинників в еволюції людини була розкрита Ч.Дарвіном. Ці чинники зіграли велику роль в еволюції людини, особливо на ранніх етапах його становлення.

У людини виникають спадкові зміни, які визначають, наприклад, колір волосся і очей, зростання, стійкість до впливу чинників зовнішнього середовища. На ранніх етапах еволюції, коли людина сильно залежала від природи, переважно виживали і залишали потомство особини з корисними в даних умовах середовища спадковими змінами (наприклад, особини, що відрізняються витривалістю, фізичною силою, спритністю, кмітливістю).

До соціальних чинників антропогенезу відносять працю, суспільний спосіб життя, розвинену свідомість і мову. Роль соціальних чинників в антропогенезі була розкрита Энгельсом в роботі "Роль праці в процесі перетворення мавпи в людину" (1896). Цим чинникам належала провідна роль на пізніших етапах становлення людини.

Найважливіший чинник еволюції людини - праця. Здатність виготовляти знаряддя праці властива тільки людині. Тварини можуть лише використовувати окремі предмети для добування їжі (наприклад, мавпа використовує палицю, щоб дістати ласощі).

Трудова діяльність сприяла закріпленню морфологічних і фізіологічних змін у предків людини, які називають антропоморфозами.

Важливим антропоморфозом в еволюції людини було прямоходіння. Протягом багатьох поколінь в результаті природного відбору зберігалися особини із спадковими змінами, сприяючими прямоходінню. Поступово сформувалися пристосування до прямоходіння: S-образний хребет, склепінчаста стопа, широкі таз і грудна клітка, масивні кістки нижніх кінцівок.

Прямоходіння привело до вивільнення руки. Спочатку рука могла виконувати лише примітивні рухи. В процесі праці вона удосконалювалася, стала виконувати складні дії. Таким чином, рука є не тільки органом праці, але і його продуктом. Розвинена рука дозволила людині виготовляти примітивні знаряддя праці. Це дало йому значні переваги в боротьбі за існування.

Спільна трудова діяльність сприяла об'єднанню членів колективу, викликала необхідність обміну звуковими сигналами. Спілкування сприяло розвитку другої сигнальної системи - спілкуванню за допомогою слів. Спочатку наші предки обмінювалися жестами, окремими нечленороздільними звуками. В результаті мутацій і природного відбору йшло перетворення ротового апарату і гортані, формування мови.

Праця і мова впливали на розвиток мозку, мислення. Так протягом тривалого часу в результаті взаємодії біологічних і соціальних чинників здійснювалася еволюція людини.

Якщо морфологічні і фізіологічні особливості людини передаються по спадку, то здатність до трудової діяльності, мова і мислення розвиваються тільки в процесі виховання і освіти. Тому при тривалій ізоляції дитини у нього не розвиваються зовсім або розвиваються дуже погано мова, мислення, пристосованість до життя в суспільстві.


3. Висновок



Походження людей від антропоїдних мавп підтверджується схожістю їх анатомії, фізіології, етології, імунології і генетичної структури, а також знахідками кісткових залишків проміжних копалин істот - питекантропів і в цілому не викликає в природознавстві сумнівів. Проте при всьому тому в симіальній гіпотезі антропогенезу залишається немало серйозних суперечностей і загадок, що нерідко замовчуються, або використовуваних антидарвіністами, або таких, що зовсім не помічаються.

Вся кістково-м'язова система людини, його занадто великі і негнучкі ноги і слабкі руки явно не пристосовані для швидкого лазіння і стрибків по деревах шляхом розгойдування (брахіації) і свідчать, всупереч Дарвіну, про неможливість брахіації для найближчих тварин предків людей. Як морфологія копалин презінджантропів, так і самі сліди двох стоп у вулканічному попелі Летолі (Танзанія), що окам'янів, доводять, що випрямлене двоноге ходіння на мільйони років передувало праці. Праця привела до вдосконалення прямоходіння, але прямоходіння - передумова звільнення передніх кінцівок для праці. Але чому ж мавпячі предки людей, спустившись з дерев, вибрали такий дивний спосіб пересування, хоча чотириногий хід легший, швидший і використовується всіма нинішніми наземними циркопітекові мавпами?

Чому так коротшали і ослабіли передні кінцівки людей, хоча сильні руки дають явні переваги в полюванні і праці, особливо з примітивними знаряддями? Чому не перейшли до праці шимпанзе або вимерлі австралопітекові, хоча вони мільйони років були полупрямоходячі, вживали м'ясо і часто використовували палиці і кістки?

Прониклива Червона Шапочка прийшла в подив від дивних зубів Сірого Вовка - бабусі. Але набагато дивовижніше людські зуби: якщо предки людини були мисливцями і харчувалися м'ясом, то чому його щелепи і зуби слабкі для сирого м'яса, а кишечник щодо тіла майже удвічі довше, ніж у м'ясоїдних? Притому щелепи значно зменшені вже у презінджантропів, хоча вони вогнем не користувалися і розм'якшити на ньому їжу не могли. Чим же харчувалися людські предки?

При небезпеці птахи злітають в повітря, копитні тікають, мавпи ховаються на деревах або скелях. Як тваринні предки людей при повільності пересування і відсутності знарядь, окрім жалюгідних палиць і каменів, рятувалися від хижаків? М.Ф.Нестурх і Б.Ф.Поршнев відверто признаються, що не в силах уявити собі це. Б.Ф.Поршнев вимушений навіть припускати прямо фантастичну картину: порятунок наземних приматів за допомогою "інтердикції" - знакового спілкування з хижаками (вже чи не домовленостями?) або пильним "гіпнотизуючим поглядом": "хижі не можуть довго витримати погляд людини".

Останні, 1959-1980 рр., палеоантропологічні відкриття в Африці створили ще парадоксальнішу ситуацію: знайдені Л., М., і Р.Ліки і іншими дослідниками в Олдувайській ущелині, а також біля озера Туркана (Рудольфа), річки Омо і в інших місцях кістки істоти, названої Homo habilis ("людина уміла"), або презінджантроп, опинилися, за майже загальноприйнятими оцінками, що мають старовину близько двох мільйонів років і в усякому разі сучасниками австралопітеків, але морфологічно вони значно ближче до людини і вживали як знаряддя розколену гальку.

Як же так, ці раніше гоміноїди - презінджантропи у деякому відношенні настільки ближче до сучасної людини, чим пізніші пітекантропи, з їх такими довгими руками, величезними зубами і надбрівним валиком, що А.Валлуа, Г.Осборн, Г.Хеберер і деякі інші відомі палеоантропологи відмовляються визнавати в них людського предка. Як же в одній і тій же екологічній ніші в один і той же час могли мільйони років співіснувати такі різні форми антропоїдів, як австралопітеки грацільні (Australopithecus africanus), масивні (Australopithecus robustus), ще крупніші зінджантропи (A. boisei) і незрівнянно прогресивніші хабіліси?

До невирішених проблем антропогенезу відносяться також загадкові причини втрати людьми шерстяного покриву, хоча навіть в тропіках ночами холодно і всі мавпи зберігають шерсть. Залишаються непоясненими шапка волосся на голові людини, виступ вперед підборіддя і носа з поверненими чомусь вниз ніздрями; функціональні причини відмінностей між зубами людини і інших приматів, хоча всі вони вважаються в живленні однаково всеїдними, генетично неймовірна швидкість (як завжди вважають, за 4-5 тисячоліть) перетворення пітекантропа в сучасну людину (Homo Sapiens) і багато що інше.

Такі численні таємниці в реконструкції початкової форми людини свідчать про те, що в сучасній теорії антропогенезу є якийсь крупний пропуск.


4. Література



		Борисковский П.И. Древнейшее прошлое человечества.- М., 1979.

		Древние цивилизации. Под общей редакций Г.М. Бонгард -Левина.- М., 1989.

		Древние цивилизации: от Египта до Китая. - М., 1997.

		Ибраев Л.И. Происхождение человека. - М., 1994 г.

		История древнего мира. Под ред. Д.Редера и др. - М., 1981. - Ч. 1-2.

		История первобытного общества. В 3-х тт. - М., 1983-1988.

		Монгайт А.Л. Археология Западной Европы / Каменный век. - М., 1973.

		Урьенсон М.И. Истоки рода человеческого в свете новейших данных / Вопросы истории, 1976, № 1.

		Тейяр де Шарден П. Феномен человека. - М., 1987.