Релігійний фактор в історії Росії

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ



РІВНЕНСЬКИЙ ГУМАНІТАРНИЙ УНІВЕРСИТЕТ



Кафедра всесвітньої історії



shura19@yandex.ru 









Курсова робота

на тему:

Релігійний фактор в історії Росії











Виконала:

студентка 3-го курсу,

групи ІП-31, історико-

соціологічного факультету

Гнатюк Людмила Василівна



Науковий керівник:









РІВНЕ – 2004



З м і с т 

стор.

Вступ ............................................................................................................... 3

1. Церква і держава в XVII столітті............................................................. 6

1.1. Діяльність московського гурту ревнителів древнього 

       благочестя ............................................................................................ 7

1.2. Церковна реформа ............................................................................. 11

1.3. Вплив церковної реформи на соціальне життя Росії. 

       Церковний розкол.............................................................................. 14

2. Церква в першій чверті ХХ столітті ....................................................... 17

2.1. Декрет про свободу совісті ...............................................................  18

2.2. В роки громадянської війни ............................................................  26

2.3. Вилучення церковних цінностей ....................................................  27

	2.4. “ЖИВА ЦЕРКВА” (ОБНОВЛЕНЦІ) .............................................  28

3. Церква в Радянському Союзі ................................................................  30

3.1. Криза 1924-1929 років.......................................................................  30

	3.2. Декларація Сергія 1927 року...........................................................  32

3.3. Церква в роки війни.........................................................................  33

3.4. Під час “Відлиги” і “Перебудови”................................................... 36   

Висновки........................................................................................................  37

Література......................................................................................................  39































ВСТУП



Імовірно, ніхто не буде сперечатися, що релігія — це один з найважливіших факторів людської історії. Можна, у залежності від ваших поглядів, стверджувати, що людина без релігії не стала би людиною, можна (і це теж існуюча точка зору) з рівною завзятістю доводити, що без неї людина була б краще і досконаліше. Релігія — реальність людського життя, саме так і слід її сприймати.

Роль релігії в житті конкретних людей, суспільств і держав неоднакова. Досить порівняти двох людей: одного — який живе за законами якої-небудь строгої й ізольованої секти, а іншого — ведучого світський спосіб життя й абсолютно індиферентного до релігії. Так само обстоїть справа з різними суспільствами і державами: одні живуть по суворих законах релігії (припустимо, ісламу), інші пропонують повну волю в питаннях віри своїм громадянам і взагалі не втручаються в релігійну сферу, а по-третє релігія може бути під забороною. У ході історії становище з релігією в одній і тій же країні може мінятися. Яскравий приклад того — Росія. Та й конфесії аж ніяк не однакові в тих вимогах, що вони пред'являють до людини у своїх правилах поведінки і кодексах моралі. Релігії можуть поєднувати людей або роз'єднувати їх, надихати на творчу працю, на подвиги, призивати до бездіяльності, спокою і спогляданню, сприяти поширенню книжності і розвитку мистецтва й у той же час обмежувати які-небудь сфери культури, накладати заборони на окремі види діяльності, науки і т.д. Роль релігії завжди необхідно розглядати конкретно як роль даної релігії в даному суспільстві й у визначений період. Її роль для всього суспільства, для окремої групи людей чи для конкретної людини може бути різна.

Разом з тим можна говорити, що релігії звичайно властиво виконувати стосовно суспільства й окремих особистостей визначені функції. Ось вони.

По-перше, релігія, будучи світоглядом, тобто системою принципів, поглядів, ідеалів і переконань, пояснює людині устрій світу, визначає його місце в цьому світі, указує йому, у чому складається сенс життя.

По-друге (і це результат першого), релігія дає людям розраду, надію, духовне задоволення, опору. Зовсім не випадково люди найчастіше звертаються до релігії у важкі моменти свого життя.

По-третє, людина, маючи перед собою деякий релігійний ідеал, внутрішньо міняється і стає здатною нести ідеї своєї релігії, затверджувати добро і справедливість (так, як розуміє їхнє дане навчання), упокорюючись з позбавленнями, не звертаючи уваги на тих, хто осміює чи ображає її. (Звичайно, добрий початок можна затверджувати лише в тому випадку, якщо ведучі людину цим шляхом релігійні авторитети самі чисті душею, моральні і прагнуть до ідеалу).

По-четверте, релігія керує поведінкою людини через свою систему цінностей, моральних установок і заборон. Вона може істотно впливати на великі співтовариства і цілі держави, що живуть за законами даної релігії. Звичайно, не варто ідеалізувати положення: приналежність до самої суворої релігійно-моральної системи не завжди утримує людину від здійснення непорядних дій, а суспільство від аморальності і злочинності. Ця сумна обставина є наслідок слабості і недосконалості людської натури (чи, як сказали б послідовники багатьох релігій, «підступ сатани» у людському світі).

По-п'яте, релігії сприяють об'єднанню людей, допомагають складанню націй, утворенню і зміцненню держав (наприклад, коли Русь переживала період феодальної роздробленості, обтяжена іноземним ярмом, наших далеких предків поєднувала не стільки національна, скільки релігійна ідея — «усі ми — християни»). Але той же самий релігійний фактор може приводити до поділу, розпаду держав і суспільств, коли великі маси людей починають протистояти один одному по релігійному принципу. Напруженість і протистояння виникає і тоді, коли з якої-небудь церкви виділяється новий напрямок (так було, наприклад, в епоху боротьби католиків із протестантами, сплески якої відчуваються в Європі і донині).

Серед послідовників різних релігій періодично виникають крайні течії, члени яких вважають, що тільки вони живуть по божеських законах і правильно сповідають свою віру. Нерідко ці люди доводять правоту жорстокими методами, не зупиняючи перед терористичними актами. Релігійний екстремізм (від лат. - крайній), на жаль, залишається й у XXІ в. досить розповсюдженим і небезпечним явищем - джерелом суспільної напруженості.

По-шосте, релігія є надихаючим і фактором духовного життя, що зберігає, суспільства. Вона зберігає суспільну культурну спадщину, часом буквально перепиняючи дорогу всякого роду вандалам. Хоча церкву надзвичайно невірно сприймати як музей, виставку чи концертний зал; приїжджаючи в будь-яке місто чи в чужу країну, ви напевно одним з перших місць завітаєте в храм, який вам з гордістю покажуть місцеві жителі. 

Філософи пропонують чітко розрізняти два поняття: культура і цивілізація, відносячи до останнього всі досягнення науки, техніки, що розширюють можливості людини, що дають йому життєвий комфорт і визначають сучасний спосіб життя. Цивілізація подібна могутньому знаряддю, яке можна ужити в благо, а можна перетворити в засіб убивства: у залежності від того, у чиїх руках воно знаходиться. Культура, як повільна, але могутня ріка, що випливає з древнього джерела, дуже консервативна і часто вступає в конфлікт із цивілізацією. А релігія, що складає основу і стрижень культури, — один з головних факторів, що охороняє людину і людство від розпаду, деградації і навіть, можливо, від моральної і фізичної загибелі — тобто всіх погроз, що може нести із собою цивілізація.

Таким чином, релігія виконує в історії творчу культурну функцію. Її можна проілюструвати на прикладі Русі після прийняття християнства наприкінці IX в.

І останнє -  (це зв'язано з попереднім пунктом), релігія сприяє зміцненню і закріпленню визначених суспільних порядків, традицій і законів життя. Тому що релігія більш консервативна, чим будь-який інший суспільний інститут, вона в більшості випадків прагне до збереження підвалин, до стабільності і спокою. (Хоча, безумовно, і це правило не обходиться без винятків.) Якщо ви пам'ятаєте з нової історії, коли в Європі зароджувалося політична течія консерватизму, у її джерел стояли діячі церкви. Релігійні партії знаходяться, як правило, у правій охоронній частині політичного спектра. Їхня роль в якості противаги нескінченним радикальним і часом нерозумним перетворенням, переворотам і революціям дуже важлива. Спокій і стабільність дуже потрібні зараз і нашій Батьківщині...

У своїй курсовій роботі, яка має назву “Релігійні фактори в історії Росії” буде простежено хід історії двох головних, на мою думку, періодів у становленні та розвитку взаємовідносин держави Росії та церкви, їх суперечливі та позитивні наслідки. Головним чином мова у роботі піде про становище та функції церкви у царській Росії ХVII століття, її реформацію, вплив та втручання у державні справи. Наступні два століття у відносинах Росії і церкви встановилося відносне так би мовити затишшя і знову нас привертають події до взаємовідносин між державою та церквою після падіння імперської Росії. Отже, я вбачаю що хід цих змін пов’язаний зі зміною у державному устрої Росії, адже церква і держава мають надзвичайно тісний контакт. Про реформи церкви за часів більшовиків буде описано у другому розділі роботи. Третій розділ містить у собі взаємовідносини вже радянської Росії з 1925 року і до часів перебудови.    



Церква і держава в XVII столітті.



В міру розвитку російського самодержавства усе гостріше вставало на порядок денний питання про пріоритет державної влади над церковною. У період феодальної роздробленості російська церква зіграла істотну роль в об'єднанні країни для боротьби з монголо-татарською навалою. Однак при всьому своєму прагненні відігравати самостійну роль, російська православна церква завжди знаходилася в залежності від державної влади. Цим вона сильно відрізнялася від римсько-католицької церкви, що володіла повною самостійністю в церковних справах.

Перетворення церкви зі знаряддя панування феодалів у знаряддя панування дворянської держави дістало своє завершення в XVII столітті, коли після смути дворянство остаточно захопило керівне становище в Московській державі. Це торкнулося і церкви. Вона втратила значну частину свого впливу, і навіть патріарх був змушений рахуватися з постійним контролем з боку царя і боярської думи.

Ця зміна в становищі церкви мала під собою економічну підставу. Правда, абсолютні розміри церковних вотчин і чисельність церковних людей були в XVII столітті дуже значні: патріарху, митрополитам і єпископам належало наприкінці століття близько 37000 дворів, у яких числилося близько 440000 душ тяглового населення; крім того, значні землі належали окремим монастирям. Але, усе-таки, у порівнянні з дворянською державою, це було не так багато. Росли торгово-промислові міста і слободи. Дворянство ревниво стежило за церковним господарством і продовжувало вживати заходів проти його росту. Московський уряд провів на соборі 1580 р. постанову, відповідно до якої заборонялося давати монастирям вотчини на спомин душі, а також узагалі заборонялося церковним особам і установам купувати і брати в заставу землі. Смута паралізувала дію цього правила; але в 1649 р. при складанні Укладення воно було відновлено, розширене і введене в життя як загальнодержавний закон. Саме Соборне Укладення ухвалило: «Патріарху і митрополитом і архієпископом і єпископом, і в монастирі ні в кого родових, і вислужених і куплених вотчин не покупати, і в заставу не  імати, і за собою не тримати, і по душам в вічний поминок не імати деякі справи…»

Укладення остаточно знищило церковну юрисдикцію стосовно церковних людей по цивільних і кримінальних справах. Ці заходи крім їхнього юридичного значення наносили церкві чималий матеріальний збиток, позбавляючи її постійних і великих доходів у вигляді судових мит.

Ініціатива заснування патріаршества виходила від царя. Усі вони були «обрані» соборами за вказівкою царя.

Цар втручався не тільки в адміністративні, фінансові і судові справи. Він також видавав розпорядження про дотримання постів, служінні молебнів, порядку в церквах. І нерідко ці укази відправлялися не архієреям, а царським воєводам, що ревно стежили за їхнім виконанням і карали ослушників. 

Таким чином, верховенство в церкві у всіх відносинах фактично належало царю, а не патріарху. Це становище в церковних колах не тільки не вважалося ненормальним, але навіть визнавалося соборами офіційно.

Церковна реформа 50-60-х років XVII століття була викликана прагненням зміцнити централізацію російської церкви аналогічно іншим ланкам державного апарату.



1.1. Діяльність московського гурту ревнителів древнього благочестя.

Стурбованість «настроями» у церковному житті зросла в другій половині 40 - початку 50-х років. Це знайшло вираження в діяльності московського гуртка ревнителів благочестя (або «боголюбців») і у вимогах окремих світських феодалів, учасників земського собору 1648—1649 р. У кружок ревнителів благочестя входили як духовні, так і світські особи. Його главою був протопіп кремлівського Благовіщенського собору і духівник царя Стефан Вонифатьєв. У гурток входили цар Олексій Михайлович, улюбленець царя його постельничий Ф.М. Ртищев, сестра постельничого А.М. Ртищева, архімандрит Новоспаського монастиря Никон (пізніше - митрополит і патріарх), диякон Благовіщенського собору Федір Іванов, провінційні ревнителі благочестя: священики Іван Неронов, Авакум Петров, Данило, Лазар, Логин і інші. Починання кружка підтримували й інші світські і духовні особи, у числі яких був вихователь царя боярин Б.И. Морозов. 

Члени кружка домагалися усунення прямих порушень богослужбового чину, зокрема «багатоголосся», посилення «учительного» елементу за рахунок введення проповідей, повчань і видання релігійної літератури для читання, усунення різночитань і розбіжності в церковних чинах, підвищення морального рівня духівництва, у тому числі і носіїв церковної влади.

 У 1648 р. Никон став митрополитом новгородським і псковським. Тоді ж Стефан Вонифатьєв домігся переведення Івана Неронова з Нижнього Новгорода в Москву і призначення його протопопом Казанського собору, а трохи пізніше відбулися призначення протопопами інших ревнителів благочестя: Авакума Петрова - у Юрьєвець-Поволжський, Данила - у Кострому, Лазаря - у Романов і Логина - у Муром. Однак ці починання не привели до бажаних результатів. У нових протопопів, що ввели «одноголосність» і доповнили служби проповідями і повчаннями, не виявилося послідовників серед парафіяльного духівництва. Нетерплячий і рішучий протопіп Авакум Петров намагався підняти благочестя священиків і віруючих Юрьєвця-Поволжського примусовими мірами, але це скінчилося обуренням населення і побиттям протопопа. 

Серед членів кружка не було єдності в оцінці розбіжностей у богословській системі і церковно-обрядовій практиці, що існували між російською і грецькою церквами. По цьому питанню виникли дві точки зору, і кружок розділився на дві групи. 

Одну групу склали провінційні ревнителі благочестя - протопопи Іван Неронов, Авакум Петров, Данило, Лазар і Логин, а також диякон Благовіщенського собору Федір Іванов. Їхнім прихильником був спочатку і Никон. Вони дотримувались традиційного для російського духівництва погляду, що затвердився в XVI в. Його прихильники вважали, що відмінність чина богослужіння й обрядів грецької церкви від росіян є показником утрати греками справжньої православної віри, що була, на їхню думку, наслідком завоювання Візантії турками, підпорядкування греків «безбожним» завойовникам і зносин грецької церкви з «латинською» («єретичною») римською церквою. Вони вважали також, що внаслідок реформи Петра Могили (київський митрополит з 1632 по 1647 р.) справжню віру втратила й українська церква. 

Другу групу склали цар Олексій Михайлович, Стефан Вонифатьєв, Ф. М. Ртищев і інші столичні члени гуртка. Пізніше до них приєднався Никон. Вони відмовилися (у відомій мірі - по політичним мотивам) від традиційної оцінки грецької церкви, як ухиленої від справжньої віри. Нову її оцінку вони виразили в «Книзі про віру», виданої в 1648 р. з ініціативи Стефана Вонифатьєва, зокрема в положенні про те, що й у «нинішній час у неволі турецькій християни віру православну цілу дотримують, ...так заградяться усяка вуста глаголющих неправду ...на смиренних греків» . Ця група ревнителів благочестя вважала за необхідне усунути розбіжності в богословській системі і церковно-обрядовій практиці між церквами на основі грецького зразка.  Ця пропозиція одержала підтримку вузького, але впливового кола духовних і світських осіб у Росії, у тому числі патріарха Йосипа, і церковних ієрархів України. Не чекаючи вирішення питання про шляхи проведення уніфікації богословської системи і церковно-обрядової практики, що належало прийняти церковному собору, цар і інші столичні ревнителі благочестя здійснили деякі заходи, що поклали початок виправленню російських богослужбових книг по грецьких зразках. Так, з Києва були запрошені в Москву учені ченці, що добре знали грецьку мову, для виправлення книг. Приїхали в Москву в 1649 р. Єпифаній Славинецький і Арсеній Сатановський, а в 1650 р. - Дамаскін Птицький. 

Найбільше невдоволення патріарха Йосипа викликало самочинний введення ревнителями благочестя «одноголосності» у ряді соборів і парафіяльних храмів і їхнє втручання (завдяки приналежності до кружка царя Олексія) у призначення архієреїв, архімандритів і протопопів. Щоб покласти кінець цьому втручанню, патріарх Йосип на церковному соборі 11 лютого 1649 р., скликаному за розпорядженням царя, використовував слабість позиції ревнителів благочестя в питанні про «одноголосність». Ревнителі благочестя, наполягаючи на «одноголосності», не передбачали скорочення богослужбового тексту, тому служби ставали настільки тривалими, що багато віруючі не вистоювали їх до кінця. Таким чином, віруючі позбавлялися встановленої для них «духовної їжі». Пропуск же служби чи достроковий відхід з її вважалися великим гріхом. Тому при розгляді 11 лютого 1649 р. з ініціативи царя пропозиції ревнителів благочестя про введення у парафіяльних церквах «одноголосності» патріарх і архієреї відкинули пропозицію про введення «одноголосності». 

Цар Олексій Михайлович був незадоволений рішенням церковного собору і поведінкою патріарха. Він не затвердив цього рішення, але і не міг скасувати його своєю владою. У підсумку цар зажадав передати питання про «одноголосність» на розгляд константинопольського патріарха. Переписування зайняло два роки. У відповідь на послання Йосипа, константинопольський патріарх, догоджаючи по спірному питанню царю писав, що «одноголосність» і в парафіяльних церквах «не тільки личить, але і неодмінно повинно бути».  У зв'язку з цим у 1651 р. був скликаний новий церковний собор. Він скасував вирішення попереднього собору й ухвалив «співати у святих божиїх церквах, ...псалми і псалтир говорити в один голос, тихо і неспішно». Патріарх і його прихильники виразили своє невдоволення утручанням світської влади в церковно-обрядові справи. Це був осуд намірів царя і близьких до нього ревнителів благочестя самим здійснити церковну реформу.

До липня 1652 р., тобто до обрання на патріарший престол Никона (патріарх Йосип умер 15 квітня 1652 р.), становище в церковно-обрядовій сфері залишалося невизначеним. Протопопи і священики з ревнителів благочестя і митрополит Никон у Новгороді, не зважаючи на вирішення церковного собору 1649 р. про помірне «багатоголосся», домагалися здійснення «одноголосної» служби. Навпроти, парафіяльне духівництво, відбиваючи настрої парафіян, не виконувало рішення церковного собору 1651 р. про «одноголосність», у зв'язку з чим у більшості церков збереглися «багатоголосні» служби. Результати виправлення богослужбових книг не впроваджувалися в практику, тому що не було церковного схвалення цих виправлень. Ця невизначеність найбільше турбувала царську владу. 

В 1648 році розпочинається Національно-визвольна війна українського народу проти польського панування і вже в 1649 р. у Москву прибув представник Б. Хмельницького С. Мужиловський із пропозицією прийняти Україну під владу Росії. Вирішити це питання, не усунувши релігійно-обрядових розбіжностей між російською і грецькою церквами і не переборовши негативне відношення російських православних ієрархів до церкви України, було, щонайменше, необережно. Цар Олексій Михайлович розумів необхідність реформи церкви. А її успішне здійснення було доступно тільки сильній патріаршій владі, що володіла самостійністю і високим політичним авторитетом і здатній централізувати церковне управління. Це визначило наступне відношення царя Олексія до церковної влади. 

Вибір царя упав на Никона. Казанський митрополит Корнилій і ревнителі благочестя, що знаходилися в столиці, не посвячені в плани царя, подали чолобитну з пропозицією обрати в патріархи Стефана Вонифатьєва, найбільш впливового й авторитетного члена кружка. Реакції царя на чолобитну не пішло, а Стефан ухилився від пропозиції і наполегливо рекомендував своїм однодумцям кандидатуру Никона. Останній теж був членом гуртка. Тому ревнителі благочестя в новій чолобитній царю висловилися за обрання в патріархи Никона, який був тоді новгородським митрополитом.

Никон (до постригу в ченці - Микита Минов) володів усіма потрібними царю Олексію якостями. Він народився в 1605 р. у Нижегородському повіті в родині селянина. Дуже обдарований від природи енергією, розумом, прекрасною пам'яттю і сприйнятливістю, Никон вже в 20 років став священиком у своєму селі. У 1635 р. - чернець в Соловецькому монастирі, з 1643 р. - ігумен Кожеозерського монастиря. У 1646 р., після зустрічі з царем він одержав місце архімандрита впливового столичного Новоспаського монастиря. Никон зблизився зі Стефаном Вонифатьєвим і іншими столичними ревнителями благочестя, ввійшов у їхній гурток, неодноразово розмовляв про віру й обряди з ієрусалимським патріархом Паісієм (коли той знаходився в Москві) і став активним церковним діячем. Перед царем він виступав найчастіше в якості заступника за бідних, знедолених чи безневинно засуджених, і завоював його прихильність і довіру. Ставши в 1648 р. за рекомендацією царя новгородським митрополитом, Никон виявив себе як рішучий і енергійний владика і ревний поборник благочестя. Царю Олексію Михайловичу імпонувало і те, що Никон відійшов від точки зору провінційних ревнителів благочестя на церковну реформу і став прихильником плану перетворення церковного життя Росії по грецькому зразку.

Никон вважав себе єдиним реальним кандидатом у патріархи. Суть його далеко ідучих планів зводилася до того, щоб ліквідувати залежність церковної влади від світської, поставити її в церковних справах вище царської влади і самому, ставши патріархом, зайняти, щонайменше, рівне з царем становище в управлінні Росією.

25 липня 1652 р. у кремлівському Успенському соборі для присвяти новообраного в патріархи зібралися цар, члени царського прізвища, боярська дума й учасники церковного собору. Никон з'явився лише після посилки до нього ряду делегацій від царя. Никон оголосив, що не може прийняти сан патріарха. Свою згоду він дав тільки після «благання» царя і присутніх у соборі представників світської і церковної влади. Цим вони, і, насамперед цар Олексій Михайлович, зобов'язалися слухатися Никона в усьому, що він буде «возвіщати» їм про «догмати божиї і про правила», слухатися його «яко начальника і пастиря і батька краснєйшаго». Цей акт істотно підняв престиж нового патріарха. 

Світська влада прийняла умови Никона тому, що вважала цю міру корисною для проведення церковної реформи, а самого патріарха - надійним прихильником плану реформи. Більш того, заради вирішення першочергових зовнішньополітичних задач (возз'єднання з Україною, війна з Річчю Посполитою), чому повинна була сприяти церковна реформа. Цар відмовився від втручання в дії патріарха, дозволив участь Никона в рішенні всіх цікавивших  патріарха внутрішньополітичних і зовнішньополітичних справ, визнав Никона своїм другом, і став іменувати його великим государем, тобто, як би подарував йому титул, що з колишніх патріархів мав тільки Філарет Романов. У підсумку виник тісний союз світської і церковної влади у формі «премудрої двоіці», тобто царя і патріарха.

Патріарх Никон незабаром після свого обрання став самовладним владикою російської церкви. Він почав з усунення втручання в церковні справи своїх колишніх однодумців по кружку ревнителів благочестя. Наприкінці 1652 р. деякі з настоятелів монастирів, щоб догодити Никону, стали раболіпно іменувати його великим государем. Їхньому прикладу пішли архієреї. В 50-х роках XVII в. завдяки енергійній і рішучій діяльності Никона був здійснений комплекс заходів, що визначили зміст і характер церковної реформи.



1.2. Церковна реформа.

Церковна реформа була розпочата в 165З г. Першим кроком стало одноособове розпорядження патріарха, що торкнулося двох обрядів, уклони і перстоскладання при хрещеному знаменні. У пам'яті від 14 березня 1653 р., розісланої по церквах, було сказано, що надалі віруючим «не личить у церкві метання творити на колінах, але в пояс би усея творити уклони, ще ж і трьома персти б есте хрестилися» (замість двох). При цьому в пам'яті не містилося ніякого обґрунтування необхідності даної зміни в обрядах. До того ж розпорядження патріарха не було підкріплено авторитетом церковного собору. Такий початок реформи не можна назвати вдалим. Адже це рішення торкнуло найбільш звичних обрядів, які духівництво і віруючі вважали показником істинності своєї віри. Тому не дивно, що зміна уклонів і перстоскладання викликало невдоволення віруючих. Відкрито це виразили провінційні члени кружка ревнителів благочестя. Протопопи Авакум і Данило підготували велику чолобитну, у якій указали на невідповідність нововведень установленням російської церкви. Чолобитну вони подали царю Олексію, але цар передав її Никону, рішуче припинив протест своїх колишніх однодумців: Івана Неронова він заслав під міцний нагляд у Спасокам’яний монастир у Вологодському повіті, Авакума - у Сибір, Данила - в Астрахань, позбавивши його сану священнослужителя, і т.д. Гурток ревнителів благочестя розпався і припинив своє існування. 

Наступні рішення Никона були більш обміркованими і підкріплювалися авторитетом церковного собору й ієрархів грецької церкви, що додало цим починанням видимість рішень усієї російської церкви, що підтримала «всесвітня» (тобто константинопольська) православна церква. Такий характер мали, зокрема, рішення про порядок виправлень у церковних чинах і обрядах, затверджені навесні 1654 р. церковним собором. 

Зміни в обрядах були здійснені на основі сучасних Никону грецьких книг і практики константинопольської церкви, відомості про яку реформатор одержував головним чином від антиохійського патріарха Макарія. Рішення про зміни обрядового характеру були затверджені церковними соборами, скликаними в березні 1655 р. і в квітні 1656 р. Ці рішення ліквідували розходження в церковно-обрядовій практиці між російською і константинопольською церквами. Більшість змін стосувалося оформлення церковної служби і дій священо- і церковнослужителів під час богослужіння. Усіх віруючих торкнулася заміна двоперстя на триперстя при здійсненні хресного знамення, «трискладового» (восьмиконечного) хреста на двоєчастий (чотириконечний), ходіння під час обряду хрещення по сонцю («посолоню») на ходіння проти сонця і деякі інші зміни в обрядах.

 Істотне значення для служителів церкви і віруючих мало також виключення зі служб, в основному з літургії, архієрейської молитви, отпуста і деяких ектеній. Це спричинило за собою значне скорочення об'єму тексту, укорочення церковної служби і сприяло затвердженню «одноголосності».

 У 1653 - 1656 р. проводилося виправлення богослужбових книг що мотивувалося тим, що в стародруках було багато помилок, уставок, і тим, що російський богослужбовий чин дуже істотно відрізнявся від грецького. За основу було взято текст, що був перекладом на церковнослов'янську мову грецького служебника XVII в., що, у свою чергу, виходив з тексту богослужбових книг XII-XV ст. Новий служебник був схвалений церковним собором 1656 р. і незабаром опублікований.

   За сім століть, що пройшли після релігійної реформи князя Володимира, весь грецький богослужбовий чин дуже змінився. Двоперстя  (що ввійшло в звичай замість колишнього єдиноперстя), замінилося під впливом боротьби з несторіанами триперстям (кінець XII століття); також змінилося перстоскладання при благословенні; усі богослужбові чини стали коротше, деякі важливі піснеспіви були замінені іншими. Так, були змінені і скорочені чини миропомазання і хрещення, покаяння, єлеосвячення і шлюбу. Більше всього змін виявилося в літургії. У результаті, коли Никон замінив старі книги й обряди новими, вийшло як би введення «нової віри». 

Більшість духівництв поставилося до нововиправлених книг негативно. До того ж серед парафіяльного духівництва і ченців було багато малограмотних, котрим приходилося переучуватися з голосу, що було для них дуже важкою справою. У такому же положенні виявилася більшість міських духівництв і навіть монастирі.

Никон і в рішенні справ, які відносилися до компетенції царської влади, став у 1654-1656 р. «великим государем», фактичним співправителем Олексія Михайловича. Улітку 1654 р., коли в Москві спалахнула епідемія чуми, Никон сприяв виїзду царської родини зі столиці в безпечне місце, а коли під час війни з Річчю Посполитою і зі Швецією цар надовго залишав столицю, Никон відігравав роль глави уряду і самостійно вирішував цивільні і військові справи. Правда, для спостереження в Москві залишалася комісія боярської думи, а більш важливі справи пересилали для вирішення в похід царю. Але Никон підкорив комісію боярської думи своїй владі. Під час відсутності царя, вона стала доповідати всі справи йому. У вироках по справах з'явилася навіть формула: «...святіший патріарх вказав і бояри присудили».

Зарозумілість Никона і його активність росли разом з успіхами зовнішньої політики Росії, тому що у визначенні її курсу він теж брав діяльну участь.

	Але за невдачі 1656-1657 р. у зовнішній політиці оточення царя склало провину на Никона. Активним втручанням буквально в усі справи держави і прагненням нав'язати усюди свої рішення, у тому числі шляхом погроз (щонайменше двічі через незгоду царя з його «радами» Никон загрожував залишенням патріаршої кафедри), став тяготитися і цар. Почалося охолодження відносин між ними. Патріарха рідше стали запрошувати в царський палац, Олексій Михайлович все частіше спілкувався з ним за допомогою посильних з царедворців і робив спроби обмежити його владу, з чим, звичайно, не бажав миритися Никон. Цю зміну використовували світські і духовні феодали. На Никона зводилися обвинувачення в порушенні законів, користолюбстві і жорстокості. 

	Відкрите зіткнення між царем і патріархом, що призвело до падіння Никона, яке відбулося в липні 1658 р. Приводом для нього послужила образа окольничим Б.М. Хитрово патріаршого стряпчого князя Д. Мещерського 6 липня під час прийому до Кремля грузинського царевича Теймураза (Никон не був запрошений). Патріарх листом зажадав від царя негайного покарання Б.М. Хитрово, але одержав лише записку з обіцянкою розслідувати справу і побачитися з патріархом. Никон не задовольнився цим і розцінив подію як відкриту зневагу до його сану глави російської церкви. 10 липня 1658 р. цар не з'явився на урочистій обідні в Успенському соборі. Князь, що прийшов замість його, Ю. Ромодановський сказав Никону: «Царська величність ушанував тебе як батька і пастиря, але ти цього не зрозумів, тепер царська величність велів мені сказати тобі, щоб ти надалі не писався і не називався великим государем і шанувати тебе надалі не буде». По закінченню служби Никон оголосив про залишення патріаршої кафедри. Він розраховував, що його безпрецедентний крок викличе замішання в урядових колах і в країні, і тоді він зможе диктувати умови свого повернення царю. Подібне положення не влаштовувало царську владу.  

	Єдиний вихід з становища, що створилося, полягав у скиненні Никона і виборі нового патріарха. З цією метою в 1660 р. був скликаний церковний собор, який виніс рішення про позбавлення його патріаршого престолу і священства, пред'явивши Никону обвинувачення в самовільному видаленні з патріаршої кафедри. Єпіфаній Славинецький, виступивши,  указав на незаконність рішення собору, тому що Никон не був винен у єретицтві, і судити його мали право лише інші патріархи. З огляду на міжнародну популярність Никона, цар був змушений погодитися і розпорядитися скликати новий собор за участю всесвітніх патріархів.

	У листопаді 1666 р. патріархи прибули в Москву. 1 грудня Никон став перед собором церковних ієрархів, на якому був присутній цар з боярами. Всі обвинувачення патріарх або заперечував, або посилався на своє неведення. Никона присудили до позбавлення патріаршого престолу, але зберегли за ним колишній титул, заборонивши втручатися «у мирські справи Московської держави і всея Росії, крім своїх трьох монастирів, даних йому і вотчин їх; у них бо, аще хоче, так міркують мирські справи». Місцем заслання патріарха визначили Ферапонтів монастир.

	Але питання про співвідношення «священства» і мирської влади залишалося відкритим. Зрештою, сторони які сперечалися прийшли до компромісного рішення: «Цар має перевагу в справах цивільних, а патріарх – у церковних». Це рішення залишилося не скріпленим підписами учасників собору і не ввійшло до складу офіційних діянь собору 1666-1667 р. 

  

1.3. Вплив церковної реформи на соціальне життя Росії. Церковний розкол.

Впровадження нових обрядів і богослужіння по виправлених книгах багато хто сприйняв як запровадження нової релігійної віри, відмінної від колишньої, «істинно православної». Виник рух прихильників старої віри - розкол, родоначальниками якого були провінційні ревнителі благочестя. Вони стали ідеологами цього руху, склад учасників якого був неоднорідним. Серед них було багато малозабезпечених служителів церкви. Виступаючи за «стару віру», вони виражали невдоволення посиленням гніту з боку церковної влади. Більшість же прихильників «старої віри» становили посадські люди і селяни, незадоволені зміцненням феодально-кріпосницького режиму і погіршенням свого положення, що вони зв'язували з нововведеннями, у тому числі й у релігійно-церковній сфері. Реформу Никона не прийняли й окремі світські феодали, архієреї і ченці. Відхід Никона породив у прихильників «старої віри» надії на відмову від нововведень і повернення до колишніх церковних чинів і обрядів. Розшуки розкольників, проведені царською владою, показали, що вже наприкінці 50-початку 60-х років XVII в. у деяких місцевостях цей рух придбав масовий характер. При цьому серед знайдених розкольників поряд із прихильниками «старої віри» виявилося чимало послідовників навчання ченця Капітона, тобто людей, що заперечували необхідність професійного духівництва і церковної влади.

  У цих умовах керівником православної церкви Росії стала царська влада, яка після 1658 р. зосередилася на вирішенні двох основних завдань - закріпленні результатів церковної реформи і подоланні кризи в церковному управлінні, викликаної залишенням Никоном патріаршої кафедри. Цьому покликані були сприяти розшуки розкольників, повернення з заслання протопопа Авакума, Данила й інших священнослужителів, ідеологів розколу, і спроби уряду схилити їх до примирення з офіційною церквою (Іван Неронов примирився з нею ще в 1656 р.). Рішення цих задач розтяглося майже на вісім років, в основному через протидію Никона. 

Новим патріархом церковний собор обрав архімандрита Троїце-Сергієва монастиря Іоасафа. За вимогою східних патріархів скликаний собор засудив старі обряди і скасував постанову Стоглавого собору 1551 р. про ці обряди, як необґрунтовані. Віруючі, котрі додержувалися старих обрядів і захищали їх, були засуджені як єретики; було запропоновано відлучати їх від церкви, а світській владі - судити їх цивільним судом як супротивників церкви. Рішення собору про старі обряди сприяли оформленню і закріпленню розколу російської православної церкви на офіційну, що панувала в суспільстві церкву і старообрядницьку. Остання в тих умовах була ворожою не тільки офіційній церкві, але і тісно зв'язаній з нею державі.

 У 1650-1660-х роках виник рух прихильників «старої віри» і розколу в російській православній церкві. 

Послідовним виразником і провідником політики ворожості і нетерпимості до старообрядництва й інших церковних супротивників, іновірству, іноземцям, їхній вірі і звичаям, до світських знань був Іоаким - патріарх із 1674 по 1690 р. Супротивниками прагнення до світських знань, зближення з Заходом і поширення іноземної культури і звичаїв були також вожді розколу, у їх числі протопіп Авакум, і сформовані в останній третині XVII в. старообрядницькі релігійні громади. 

Царська влада активно підтримала церкву в боротьбі з розколом і іновірством і використовувала при цьому всю міць державного апарату. Вона виступила також ініціатором нових заходів, спрямованих на удосконалювання церковної організації і подальшу її централізацію. 

Розкол останньої третини XVII в. - це складний соціально-релігійний рух. У ньому брали участь прихильники «старої віри» (вони становили більшість учасників руху), члени різних сект і єретичних течій, що не визнавали офіційну церкву, ворожі їй і державі, тісно зв'язаній з цією церквою. Ворожість розколу офіційної церкви і державі визначалася аж ніяк не розбіжностями релігійно-обрядового характеру. Її обумовили прогресивні сторони ідеології даного руху, його соціальний склад і характер. 

 До прогресивних сторін ідеології розколу варто віднести освячення, тобто релігійне обґрунтування різних форм опору влади офіційної церкви і феодально-кріпосницької держави, боротьбу за демократизацію церкви. 

Складність і суперечливість руху розколу проявилися в повстанні в Соловецькому монастирі 1668—1676 р., який почався як виступ прихильників «старої віри». Аристократична верхівка «старців» виступала проти церковної реформи Никона, рядова маса ченців - поверх того - за демократизацію церкви, а «бєльці», тобто послушники і монастирські працівники,— проти феодального гніту, і зокрема проти кріпосницьких порядків у самому монастирі.

 Для придушення руху були використані різні засоби, у тому числі ідеологічні. 

Але головними були насильницькі засоби боротьби з розколом, що за вимогою церковного керівництва застосовувала світська влада. Смуга репресій почалася з заслання ідеологів розколу, що відмовилися від примирення з офіційною церквою на церковному соборі в квітні 1666 р.; з них протопопи Авакум і Лазар, диякон Федір і колишній чернець Єпифаній були заслані і утримувалися у в'язниці Пустозерська. За засланнями пішла масова страта, тих хто залишився в живих учасників Соловецького повстання (стратили більш 50 чоловік). На настільки суворому покаранні настояв патріарх Іоаким. Жорстокі кари, включаючи страти, частіше практикувалися при Федорі Олексійовичеві (1676—1682 р.). Це викликало новий виступ розкольників у дні Московського повстання 1682 р. Невдача «заколоту» прихильників старої віри» спричинила за собою страту їхніх вождів. Ненависть класу, що панував, і офіційної церкви до розколу і розкольників одержала вираження в законодавстві. Відповідно до указу 1684 р., розкольників належало катувати і далі, якщо вони не скоряться офіційній церкві, стратити. Тих з розкольників, хто, бажаючи врятуватися, скориться церкві, а потім знову повернеться до розколу, належало «страчувати смертю без іспиту». Це поклало початок масовим гонінням.



2. Церква в першій чверті ХХ столітті.



В другій половині XIX сторіччя до «проклятого» питанням, над якими болісно міркувало російське суспільство, додався ще один - про волю віросповідань. Які ж повинні бути взаємини держави і церкви? - сперечалися представники різних соціальних шарів, рухів і груп, думаючи, що відповідь на це головне питання і визначає волю і несвободу особистості у виборі релігії, права віруючих і невіруючих, місце і роль релігійних організацій у суспільстві і т.д. Царський уряд і державна церква - Російська православна - виступали за збереження союзу держави і церкви. Ліберальна буржуазія ратувала за визначені реформи в державно-церковних відносинах, вигнання з громадського життя найбільш волаючих феодально-кріпосницьких пережитків у релігійній політиці держави, хоча і не вважала за можливе підтримувати повне відділення церкви від держави. У соціалістичному русі Росії, і насамперед з боку більшовиків, висувався і відстоювалася теза «відділення церкви від держави і школи від церкви».

Історія розпорядилася так, що кожна із сил, що стояли на перерахованих вище позиціях, мала шанс здійснювати своє бачення державної церковної політики.

Самодержавство розташовувало найбільшим історичним часом, але до початку XX сторіччя усе свідчило про банкрутство його «релігійної політики». Про це ж говорять і поступки, на які в роки революції 1905-1907 р. змушений був піти уряд. Укази про віротерпимість, про порядок устрою старообрядницьких громад привносять у суспільство елементи релігійної волі. Ліберали тепер одержали можливість реально вплинути на зміну церковного курсу. У Державну думу вноситься на розгляд ряд віросповідних законопроектів, із прийняттям яких зв'язувалося розширення релігійних воль. Однак смуга, що наступила після поразки революції, реакції не дозволила цим надіям збутися. Але одночасно недозволенність релігійного питання ставала істотним елементом революційної ситуації, що складається в Росії.

Лютий 1917 року поставив Російську Православну церкву в зовсім нове і незвичайне для неї положення. Вперше з часів Петра 1 церква звільнялася від підпорядкування державі.

Керівництво православної церкви визнало Лютневу революцію. 9 березня 1917 року Святіший синод призвав віруючих “довіритися Тимчасовому уряду, щоб працями і подвигами, молитвою і покорою полегшити йому велику справу запровадження нових початків державного життя”.

Самій церкві тепер докорінно треба було змінити своє життя. Ці зміни почалися негайно. З весни 1917 року Православні єпископи вперше за сотні років стали  обиратися самими віруючими на єпархіальних з'їздах.

Ідеї скликання соборів і відновлення патріаршества висловлювалися в середовищі духовенства і громадськості ще в  Х1Х ст. У 1905 році члени  Святішого синоду навіть запропонували царю скликати собор і обрати патріарха. Микола ІІ відповідав,  що настільки великі справи не повинні відбуватися в такий тривожний час. По іронії долі час, у який їх довелося здійснювати, виявився ще більш тривожним.

15 серпня 1917 року  в Успенському соборі Московського Кремля відкрився Помісний собор Російської Православної церкви. На відкритті собору був присутній глава Тимчасового уряду Олександр Керенський. Московський митрополит Тихон говорив, що собор “утілив мрії і сподівання кращих синів Російської Церкви, які жили думкою про поновлення соборного життя церкви, але не дожили до цього щасливого дня”.   	

Через три дні після Жовтневого перевороту, 28 жовтня, Собор прийняв рішення про відновлення в Російській Православній церкві патріаршества, скасованого в 1703 році            

5 листопада на патріарший престол був обраний митрополит Тихон. Робота Помісного собору продовжувалася більше року. Він закінчив її 1 вересня 1918 року, ставши свідком найбільших потрясінь і змін у житті країни.  



2.1. Декрет про свободу совісті.

20 січня 1918 року Раднарком прийняв Декрет про свободу совісті, що “відокремлював церкву від держави”. Кожна людина одержувала право "сповідати будь-яку релігію чи не сповідати ніякої". Заборонялося будь-яке обмеження прав по ознаці віри.

	Декрет також  “відокремлював школу від церкви”. У школах заборонялося викладання Закону Божого.

Крім того, декрет позбавляв церкву, і різні релігійні суспільства права мати власність. Усе їхнє майно повинне було перейти в розпорядження держави. Декрет, особливо останню  його частину, духовенство сприйняло  як гоніння  на церкву. Помісний собор Російської Православної церкви помітив це: “Доселе Русь была святой, а теперь хотят сделать её поганой”.

Після перемоги Жовтневої революції протягом жовтня — грудня 1917 р. Раднарком прийняв ряд декретів, звертань і постанов («Про землю», «Декларація прав народів Росії», «До всіх працюючих мусульман Росії і Сходу», «Про розірвання шлюбу» і т.д.), які стосувалися національно-державного, соціально-економічного і культурного будівництва. У них одночасно дозволялися і деякі з питань діяльності релігійних організацій. Передбачалося більш докладно розглянути державно-церковні проблеми в спеціальному декреті. З метою підготовки його проекту в грудні 1917 р. створюється особлива комісія. «Нові початки», що вводяться в державне і громадське життя країни, уже змінювали становище віруючих різних конфесій, релігій і релігійних суспільств: одні втрачали колишню економічну могутність, становище що першенствує і привілеї, інші здобували «волі і права». Але усі вони з пильною увагою стежили за діями радянського уряду, очікуючи його подальших кроків, що торкалися сфери їх інтересів. Багато в чому характер нових державно-церковних відносин, що формуються, залежав від того, як складуться відносини між радянською державою і колишньою державною церквою - Російської православної.

2 грудня 1917 р. на засіданні Помісного собору був прийнятий спеціальний акт - «Про правове становище Російської православної церкви». Він став одним з основних підсумків першої сесії Помісного собору, що засідав у Москві ще із серпня. Хоча в центрі уваги собору були питання власне «церковного відновлення», але в міру загострення ситуації в країні його діяльність здобувала усе більш політизованого характеру. З літа й особливо восени 1917 р. на сторінках церковної преси, у проповідях духівництва наростає хвиля «викриття» і «спростування» соціалізму; більшовиків обвинувачують у «шкідництві», «зрадництві Батьківщини» і т.п.

Приступаючи до обговорення законопроекту «Про правове становище Російської православної церкви», члени Собору виходили з припущення, що «нинішні влади» не протримаються більш одного-двох місяців. А тому пропонували зберегти «головне становище» православної церкви серед інших релігійних об'єднань; оголосити церковний календар державним, а церковні свята вихідними днями; установити порядок, при якому «глава держави», міністри освіти і сповідання повинні бути в обов'язковому порядку православного сповідання; запровадити у всіх навчальних закладах викладання закону божого; відчисляти щорічно на нестатки православної церкви кошти з державного бюджету. Іншими словами, орієнтир був на збереження «союзницьких відносин» православної церкви з державою і її «особливого» становища в суспільстві, на розширення, насамперед для неї, «волі дій».

31 грудня есерівська газета «Справа народу» повідомляє про намір уряду найближчим часом розглянути проект декрету про відділення церкви від держави, і тут же викладається його зміст: релігія оголошується «приватною справою громадянина», визнається право кожного сповідати або не сповідати релігію, забороняється яке-небудь обмеження «волі совісті», не допускаються церковні обряди і викладання «релігійних предметів» у державних установах і навчальних закладах, «церковні і релігійні суспільства» позбавлялися прав володіння власністю і прав юридичної особи, а майно їх надходить у власність держави», як майно приходів, так і церковні будинки передавалися у відання «волосних, земських і міських самоуправлінь», скасовувалися і релігійні клятви і присяги, а «духовні особи» відсторонялися від записів актів цивільного стану.

Цілком або у викладі проект декрету опублікувала і церковна преса. Таким чином,  віруючі і невіруючі, релігійні організації одержали уявлення про спрямованість державної «церковної політики» і можливість висловити свою думку про неї.

Серед ієрархії і духівництва православної церкви превалювало негативне відношення до проекту, що розглядався як акт, що узаконює «гоніння» на релігію і церкву, як «погроза» усякому вільному волевиявленню в питаннях релігії. Саме тому перше ж засідання другої сесії Помісного собору, що відкрилася 20 січня 1918 р., було присвячено виробленню заходів «протиборства» діям влади і захисту «церкви Божої». Тоді ж було оголошено на Соборі і патріарше послання до духівництва і віруючим. У ньому через біблійні алегорії мову проглядає відвертий заклик до невизнання і непокорі радянській владі, відкиданню всіх її актів, що стосується церкви. Тихон анафемствував (проклинав) і владу, і тих, хто проводив і виконував її постанови або хоча б співчував їй. І на Соборі і поза ним послання було сприйнято як антибільшовицьке, антиурядове.

Звістка про патріаршу анафему «ворогів церкви і держави» повідомляється віруючим через посланників Собору. Вони зачитували його в храмах, тлумачили зміст алегорій, призивали до згуртування «воєдино» заради підтримки патріарха і захисту церкви. До вечора про послання Тихона стало відомо в Петрограді. Ближче до ночі скликається засідання Раднаркому. На ньому нарком юстиції І.3. Штейнберг (лівий есер) і завідувач відділом Наркомюста М. Рейснер представили проект декрету «Про волю совісті, церковних і релігійних товариствах». З урахуванням ряду ленінських виправлень і доповнень декрет приймається, а ранком, 21 січня, текст його публікується в газетах «Правда» і «Известия».

Прийнятий декрет підтверджував вірність принциповим становищам «церковної політики» Радянської держави, проведеної з Жовтня 1917 р., і разом з тим він ставав «інструментом», за допомогою якого суспільство «очищалося» від феодально-буржуазних обмежень, які ще зберігалися, волі совісті, коли, за словами В. И. Леніна, «церква була у фортечній залежності від держави, а російські громадяни були у фортечній залежності у державній церкві, коли існували і застосовувалися середньовічні, інквізиторські закони, переслідування за віру або за невір'я, що насилували совість людини...».

Декрет скасовував усяку дискримінацію громадян у зв'язку з їхнім відношенням до релігії, проголошував світськість держави і школи; усував розподіл релігійних організацій на «пануючі», «терпимі» і «гнані» — усі вони ставали рівноправними «приватними товариствами», що утворяться на добровільних початках і утримуються за рахунок віруючих; створював правові, організаційні і матеріальні умови, коли кожен громадянин міг вільно визначити своє відношення до релігії і робити згідно своїх переконань. Можна сказати, що в січні 1918 р. Росія встала урівень з найбільш передовими буржуазними державами того часу, що у своїх конституційних актах закріплювали принцип волі совісті. Але не тільки. Вона зробила ще один і дуже принциповий крок уперед, гарантуючи не тільки право на віру, але і право не мати релігійних переконань, бути атеїстом.

Звертаючи сьогодні до осмислення декрету як частини ленінської спадщини, варто враховувати конкретно-історичні умови, у яких він був прийнятий. В. И. Ленін вважав, що необхідність декретів цього періоду викликалася потребою намітити шляхи соціалістичного будівництва, причому він допускав, що щось у них може виявитися нездійсненним, помилковим, не витримає іспиту часом. Відповідно декрет про відділення церкви від держави не ставив задачі розв'язати всі проблеми, зв'язані з правовим становищем релігійних організацій у соціалістичному суспільстві. І це розуміли, і про це говорили ті державні діячі, що мали безпосереднє відношення до реалізації декрету в життя, і в ті роки ніхто не помишляв про його «непогрішність» і «непорушність».

Конкретно-історична обстановка визначала необхідність уведення деяких тимчасових обмежень у діяльності релігійних об'єднань. Це в першу чергу відноситься до питання про церковну власність і надання релігійним суспільствам прав юридичної особи. Однак наступні події в країні відсунули надовго процес демократизації норм і становищ декрету, «зняття» його жорстко обмежувального характеру.

І послання патріарха Тихона, і декрет «Про волю совісті, церковних і релігійних товариствах» відразу ж виявилися в центрі уваги Помісного собору. 

У постанові Собору декрет був розцінений як «злісний замах на весь лад життя православної церкви й акт відкритого проти неї гоніння». Під страхом відлучення від церкви заборонялося віруючим яку-небудь участь у проведенні цього декрету в життя. У звернені ж до «православного народу» віруючі призивалися об'єднуватися навколо храмів, «становити» союзи для захисту «заповітних святинь», і якщо прийдеться, то і «кров свою пролити й удостоїтися вінця мученицького, чим допустити віру православну ворогам на наругу».

Послання патріарха, постанова і звернення Собору широко поширювалися по країні. У січні — квітні 1918 р. по Росії прокотилася хвиля опору спробам увести декрет у життя. Організовувалися масові хрещені ходи і богослужіння на площах і в громадських місцях у підтримку церкви. Подекуди відбувалися акти насильства у відношенні представників органів влади. На адресу уряду направлялися колективні петиції з вимогою відмовитися від відділення церкви від держави і школи від церкви, з погрозами «народного опору» при його реалізації. У березні 1918 р. делегація Помісного собору відвідала Раднарком і від імені «ста мільйонів російського населення» зажадала, по суті в ультимативній формі, скасування декрету й інших розпоряджень, що стосується діяльності релігійних товариств. Російська православна церква демонструвала політичну непокору і відмовлялася виконувати вимоги держави. Ситуація погіршувалася і тим, що церква зайняла відверто негативну позицію не тільки у відношенні «церковної політики» держави, але й у відношенні всієї її внутрішньої і зовнішньої політики. 

І все-таки події зими — весни 1918 р. були у певній мірі несподіваними для більшовиків, що розраховували на швидке і відносно безболісне введення декрету. Заставою тому були впевненість у повній дискредитації «політичного обличчя» духівництва й органів церковного управління, ріст антиклерикальних настроїв у масах, у тому числі й у селі, у часи правління Тимчасового уряду і широка підтримка нею вимог РСДРП (б) (російської соціал-демократичної партії) провести рішуче відділення церкви від держави і школи від церкви.

Але провести в життя декрет, що називається, з ходу виявилося неможливим. До політичної протидії органів церковного управління і керівників релігійних організацій приєднувалося прикровенне, а де і відверте невдоволення з боку багатомільйонного селянства. Якщо воно в цілому підтримувало міри експропріації церковно-монастирської власності, проголошення рівності громадян поза залежністю від їх відношення до релігії, розірвання «союзу» церкви і держави, то у відношенні запровадження цивільної метрикації, позбавлення приходу власності, усунення в школи Закону Божого і деяких інших подібних заходів його позиція була не настільки однозначною. І було би спрощенням стверджувати, що на сторону церковного керівництва встали лише представники «скинутих класів» так окремі «віруючі-фанатики». Селянство виступило проти, як йому здавалося, «обмирщення» свого традиційного укладу життя, проти ламання «непорушних», у тому числі й у силу «освячення» їхніми православними канонами і догматами, підвалин «життя по вірі» у російському селі.

Заважало проведенню декрету і відсутність на місцях підготовлених працівників і спеціальних державних органів, що займалися «церковною політикою», непослідовність місцевої влади, «ухили» убік «революційного натиску»; неясності і суперечливість деяких норм декрету; різне їхнє розуміння і навіть тривіальне незнання.

Життя наполегливо вимагало освіти спеціального органу державного управління, який би взяв на себе проведення в життя декрету. Спочатку ним стала Міжвідомча комісія, утворена при Наркомюсті з представників комісаріатів: внутрішніх справ, освіти, піклування й ін. Для участі в її роботі запрошені були представники православної, старообрядницької, римсько-католицької, греко-католицької й іншої церков. Однак швидко з'ясувалося, що в такому вигляді комісія не може бути дієздатною, оперативно відгукуватися на нестатки дня, залишалося неясним питання про її статус і повноваження, місце в системі центральних органів.

8 травня 1918 р. за пропозицією Наркомюста Раднарком розпускає Міжвідомчу комісію і доручає проведення в життя декрету «особливому відділу Наркомюста». Цей відділ одержав порядковий номер VIII (з 1922 р.—V), за ним закріпилося найменування «ліквідаційний». Планувалося при відділі зберегти консультативну комісію з представників релігійних організацій. На чолі відділу встав член колегії НКЮ П.А. Красиков.

Знову створений VIII відділ відразу ж активно включився в діяльність по проведенню в життя декрету про відділення церкви від держави. Його співробітники виїжджають на місця, виступають на численних мітингах і зборах, зустрічаються з духівництвом і віруючими, розбирають скарги і конфліктні ситуації, ведуть велике переписування з провінцією. Формуються і місцеві органи відділу - при губісполкомах (у губерніях) утворюються відділи або підвідділи по проведенню в життя декрету про відділення церкви від держави, а в деяких губерніях - комісаріати з церковних справ. Роз'яснення і указівки відділу аж до вересня 1918 р. були єдиними правовими документами, що регламентують порядок вирішення практичних питань.

В Конституції РСФСР, стаття про волю совісті була в наступній редакції:

«З метою забезпечення за трудящими дійсної волі совісті церква відокремлюється від держави і школа від церкви, а воля релігійної й антирелігійної пропаганди визнається за всіма громадянами»

У прийнятій з'їздом конституції були й інші статті, які стосуються «релігійного питання». Так, передбачалася можливість надавати «притулок» іноземним громадянам, переслідуваним за релігійні переконання, вводилися обмеження політичних прав у відношенні монахів і служителів культу. 

З прийняттям конституції основні положення декрету про відділення церкви від держави стали нормою конституційного права, а VIII відділ покликаний був тепер, поряд із проведенням декрету в життя, забезпечувати і контролювати дотримання статті 13 Конституції РСФСР про волю совісті.

Численні запити з місць, практична діяльність відділу й аналогічних органів на місцях настійно вимагали вироблення документа, що визначав однаковість у діях центральних і місцевих органів влади при реалізації державної «церковної політики». Таким документом стала інструкція «Про порядок проведення в життя декрету «Про відділення церкви від держави і школи від церкви», опублікована 30 серпня 1918 р. у газеті «Известия», яка складалася із шести розділів і торкалася практично всіх питань, що виникали перед органами влади на місцях по проведенню в життя декрету, давала необхідний матеріал для їхнього дозволу. Процес відділення церкви від держави і нормалізація відносин між релігійними центрами і радянською владою затягся на кілька років. Причинами тому були, з одного боку, що вибухнула громадянська війна й інтервенція, а з іншої — курс органів церковного управління на конфронтацію з державною владою.

Загальне загострення політичної ситуації в країні влітку 1918 р.- заколоти, змови, повстання, білий терор у відношенні «вождів революції» - викликало з боку Ради Народних Комісарів відповідні заходи Відповідно до Постанови про «червоний терор» розстрілу підлягали «всі особи, причетні до білогвардійських організацій, змовам і заколотам», і церкву вносили в розряд таких організацій, що неминуче вело до зіткнення з владою.

У спеціальному посланні Раднаркому Собор зажадав від «безбожної політичної влади» скасувати інструкцію, що наносить «смертельний удар» церкви і яка служить  «засобом духовного гноблення і залякування православного народу».

Отже, політичний вибір керівництвом церкви був зроблений. Відкрите зіткнення з владою стало неминучим. Це стало закономірним наслідком політичної лінії церкви, що завжди була на правому фланзі політичних сил у Росії до лютого 17-го р. і залишилася на цій позиції і після Жовтневої революції.

Наприкінці вересня церковний Собор був розпущений. Єпархіальний будинок, де протягом року він засідав,— опечатаний. Документи, що там зберігалися, і матеріали вилучені. Заходи судового переслідування поширені на патріарха і близьких його помічників. Арешти, обшуки, конфіскація, тюремні ув'язнення торкнулися багатьох єпископів, парафіяльних священиків, активних мирян... Але до протверезіння було ще далеко. Проте набирав силу інший і, як виявилося надалі, визначальний процес: у свідомості рядових віруючих усе більш роздвоювалося відношення до патріарха і церкви в цілому. І якщо як релігійно-духовні авторитети вони як і раніше залишалися незаперечні і непідсудні, то їх політична «фізіономія» ставала неприйнятна і більш засуджувалася. І через кілька років для Патріарха стане ясним, що без зміни політичного курсу церкви він приречений на самітність але це буде в майбутньому, а зараз... прірва між ним і його прихильниками, з одного боку, і багатомільйонною паствою з іншого.

До осені 1918 р. багато хто з членів Собору примкнули до «білого руху». Створені на «білій» території церковні структури виконували роль політичних організацій, виховуючи паству в «потрібному» дусі. Тут же декрет про відділення церкви від держави був скасований, повертаються старі порядки - церква служить владу імущим, а ті, у свою чергу, покровительствують їй. Приміром, генерал А. Денікін ставив за обов'язок створене з його ініціативи Вище тимчасове церковне управління на Південно-Сході боротися з тими, хто «байдужий до будівництва Російської держави», і одночасно «надихати» і «поєднувати» духівництво для «живої пастирської роботи». Відгукуючись на заклик, духівництво «проповідувало» і «інформувало» населення про ідеї і цілі Російської армій, розкривало перед віруючими «гріховність» більшовизму і необхідність боротьби з ним, поминаючи за кожним богослужінням «благовірних вождів і правителів».

Про настрої в роки громадянської війни служителів культу (і не тільки православної церкви) на території Радянської Росії дають уявлення щотижневі зведення ВЧК про політичну ситуацію в країні. У них був передбачений спеціальний розділ «духівництво», у якому відбивався його настрій, відношення до декрету про відділення церкви від держави, до інших актів радянської влади. 

В роки громадянської війни й інтервенції «релігійне питання» для держави відсунулося на третьорядне місце, і якщо воно і зверталося до яких-небудь його аспектів, то до тих з них, що мали чисто практичне (військове або політичне) значення. Приміром, так було, коли зважувалося питання про заміну військової служби в зв'язку з релігійними переконаннями громадян або при звільненні від військової і трудової повинності служителів культу. З завершенням цього періоду активізується і раніше перерваний процес уведення декрету про відділення церкви від держави в повному її об'ємі. Політична стабілізація в суспільстві, настрої віруючої його частини, що здебільшого висловилася за радянську владу, визначили еволюцію політичних поглядів керівників різних релігійних центрів: від відкритого й активного неприйняття до курсу аполітичності і нейтральності. Так, патріарх Тихон у звертаннях до В.І. Леніна і М.И. Калініна (серпень 1920 р.) визнає, що декрет і Конституція РСФСР проголошують і забезпечують повну волю совісті. Не викликає в нього заперечень і сам принцип відділення церкви від держави, на якому відтепер повинні будуватися відносини цих сторін. Не заперечує він і проти існування відділу, що відав «церковними проблемами», хоча і залишає за собою право критикувати діяльність останнього.

На місцях «церковна  політика» зосереджувалася  в  руках адміністративних  органів. 

Труднощі переходу до нової економічної політики, коли було потрібно сполучити різкий поворот політичного курсу з умонастроями в партії, з масовою психологією робітників і найбіднішого селянства, позначилися і на виробленні нового курсу в «церковній політиці». Важко було відмовитися відразу від звичних військово-адміністративних заходів її проведення, так само як і важко було відмовитися від бачення в релігійно-церковних організаціях «політичних супротивників». У листопаді 1920 р. деякі «сектантські» об'єднання зверталися в Раднарком із проханнями про зміну декрету про відділення церкви від держави, зокрема — наданні релігійним суспільствам прав юридичної особи, дозволі ведення благодійної й іншої соціальної діяльності, придбанні у власність будинків і іншого майна. Усі ці пропозиції були визнані передчасними. Тягар військово-комуністичного минулого, психології політичної боротьби з церквою, позначився і при проведенні кампанії по розкриттю «святих мощів» і особливо трагічно при вилученні церковних цінностей у 1922 р.



2.2. В роки громадянської війни.

Після Жовтня патріарх Тихон  спочатку виступав з різкими викриттями Радянської влади, але в 1919 році зайняв більш стриману позицію, призвавши духовенство не брати участь у політичній боротьбі.

	Проте близько 10 тисяч представників православного духовенства виявилися в числі жертв громадянської війни.

	Більшовики розстрілювали священиків, які служили  вдячні молебні після  падіння місцевої Радянської влади. У місті Петропавловську місцевого єпископа і священиків страчували за те, що  вони “зустрічали дзвоном білогвардійців, які ввійшли в  місто”. Насправді взяття  міста просто збіглося з початком вечірньої служби.

	У 1918 році  без суду був розстріляний митрополит Київський Володимир, який вручив Тихонові  при обранні патріарший ціпок.

	За спробу допомогти арештованій царській родині червоноармійці втопили в річці Турі єпископа Тобольського Гермогена. Його живим прив'язали до пароплавного колеса.

	Влада підтримувала антицерковні настрої в суспільстві.

В дні православних свят влаштовувалися карнавали безбожників, які висміювали  Бога, святих і церковні обряди.

В Тамбові в глузування над віруючими був навіть встановлений пам'ятник Іуді Іскаріоту, який зрадив, відповідно до Євангелія, Христа.

	У 1919-1920 роках Влада провела кампанію “розкриття  мощів святих угодників”, яка викликала обурювання у віруючих і духовенства. Були розкриті мощі Олександра Невського, Тихона Задонського, Сергія Радонежського, десятків інших православних святих. У деяких місцях протести віруючих прийшлося втихомирювати навіть за допомогою військ.



2.3. Вилучення церковних цінностей.

	У 1921 році Поволжя охопив дуже сильний голод. Патріарх Тихон призвав  надати голодуючим міжнародну допомогу і створив Всеросійський церковний комітет допомоги голодуючим. Він виразив готовність пожертвувати голодуючим частину храмових цінностей. Однак держава відмовилася прийняти допомогу церковників. Створений церковний комітет був заборонений.

	19 лютого 1922 року патріарх Тихон дозволив жертвувати на користь голодуючих церковні цінності,  “які не мають  богослужбового вживання” .

	Але вже 23 лютого влада (ВЦИК) прийняли рішення вилучити з храмів усі  цінності на потреби голодуючих.  Вилучення церковних цінностей почалися по всій країні.

	Патріарх Тихон у посланні 28 лютого різко засудив вилучення церковних цінностей і назвав їх святотатством.

	В ряді місць спалахнули протести віруючих проти вилучень.

	По всій країні в 1922-1923 роках прокотилася хвиля арештів і судів над духовенством і віруючими. Заарештовували за утаювання цінностей або за протести проти вилучень.

	26 квітня 1922 року  у Москві відкрився “процес 54-x” священиків і мирян, яких обвинувачували в опорі вилучення цінностей. Як головного свідка суд кілька разів викликав  патріарха Тихона. 8 травня революційний трибунал виніс 12 смертних вироків підсудним (розстріляли п'ять чоловік).	

	Наступного дня, 9 травня, був взятий під домашній арешт і сам патріарх Тихон.

	9 червня почався суд над священиками і віруючими в Петрограді (всього судили 86 чоловік). 5 липня десять обвинувачуваних, у тому числі митрополит Петроградський Веніамін, були присуджені до розстрілу (шестеро пізніше помилувані).

	Майже щодня газети повідомляли про нові арешти священиків, судах над ними. Показові процеси йшли більше ніж у 20 містах. Арешти і розстріли торкнулися не тільки православного духовенства. Так, у березні 1923 року присудили до розстрілу главу католицької церкви в Росії кардинала Яна Цепляка (пізніше він був помилуваний і висланий за границю).

		  

	2.4. “ЖИВА ЦЕРКВА” (ОБНОВЛЕНЦІ).

	Навесні 1922 року в православній церкві стали виникати групи, які одержали загальну назву “обновленці”. Усіх їх ріднило те, що вони виступали за тісне співробітництво з Радянською державою.

	В іншому їхні програми були дуже різні. Самі  крайні обновленці призивали до злиття всіх релігій. (наприклад, Вільна трудова церква). А помірний “Союз церковного відродження” на чолі з архієпископом Антоніном (Грановським) вимагав тільки невеликої зміни  обрядів (проведення богослужіння російською мовою і т.п.).

	Всі обновленці боролися проти патріарха Тихона і його прихильників і тому користувалися широкою підтримкою влади. Філософ Микола Бердяєв, викликаний у 1922 року на Луб’янку, згадував, як “був вражений, що коридори і приймальня ГПУ були повні духовенством. Це все були живоцерковники. На мене все це справило важке враження. До “живої церкви” я відносився негативно, тому що представники її почали свою справу з доносів на Патріарха і патріаршу церкву. Так не робиться реформація...”.

	Одну із течій обновленців - групу “Жива церква” - очолював петроградський священик Володимир Красницький. До революції він був переконаним монархістом і чорносотенцем. Тепер же його разом із групою соратників приймав сам “всесоюзний староста” Михайло Калінін.

	У 1922 році “протопресвітер” В.Красницький був призначений настоятелем храму Христа Спасителя. Парафіяни - “тихоновці” зустрічали його біля храму гнилими яблуками і горщиками з помиями, так що міліції приходилося брати його під охорону.

	Іншу обновленську групу - “Союз громад древлеапостольскої церкви” - очолював один з найбільш яскравих лідерів обновленського руху протоієрей Олександр Введенський. Власник шести дипломів про вищу освіту, він ще після Лютого ввійшов у групу духовенства, яка стояла на позиціях християнського соціалізму. Письменник Варлам Шаламов так описував цю “барвисту фігуру 20-х років”: “Високий, чорноволосий, коротко підстрижений, з чорною маленькою борідкою і величезним носом, різким профілем, у чорній рясі з золотим хрестом, Введенський робив сильне враження. Шрам на голові доповнював картину. Якась баба при виході Введенського з храму Христа Спасителя вдарила його каменем, і Введенський кілька місяців лежав у лікарні. На пам'ять Введенський цитував на різних мовах цілі сторінки”.

	Публічний диспут з наркомом Анатолієм Луначарським про існування Бога Введенський закінчив так: “Анатолій Васильович вважає, що людина походить від мавпи. Я думаю інакше. Ну що ж - кожному його родичі краще відомі”. Жарт викликав у залі бурю оплесків. Диспути про релігію були в той час дуже популярні, оскільки політичні дискусії вже стали заборонними. Пізніше, наприкінці 20-х років, диспути були припинені.

	Після арешту патріарха Тихона обновленцям за підтримкою влади протягом року вдалося підкорити собі велику частину приходів країни. Правда, обновленські храми поки пустували: більшість віруючих не бажали в них йти.

	29 квітня 1923 року обновленці відкрили в Москві “Другий Помісний собор Російської Православної церкви”. Вони позбавили Тихона сану патріарха і скасували патріаршество як “монархічний і контрреволюційний спосіб керування Церквою”.

	Собор обновленців дозволив єпископам одружуватися, а овдовілим священикам - женитися вдруге. Священики - обновленці коротко стриглися, часто надягали цивільний  одяг.

	У липні 1923 року патріарх Тихон прийняв рішення  “покаятися у своїх провинах проти державного ладу” і був випущений на волю.  Це завдало нищівного удару по обновленській церкві.

	Десятки і сотні священиків, які перейшли до обновленців, приносили тепер покаяння  Тихонові. Ряди прихильників “живої церкви” танули  на  очах.

	У 1925 році на своєму соборі обновленці відмовилися від усіх нововведень: одруженого епископата, второбрачия священиків і т.п. Це означало власне кажучи кінець обновленства, хоча формально “Обновленська церква” на чолі з А.Введенським існувала аж до післявоєнних років.

	













3. Церква в Радянському Союзі.

3.1. Криза 1924—1929 років.

У РСФСР, після скасування V (раніше VIII) відділу Народного комісаріату юстиції, державну політику в «церковному питанні» визначали ВЦИК (насамперед його Президія і Секретаріат) і Раднарком (в особі Об'єднаного державного політичного управління і Наркомату внутрішніх справ).

ВЦИК розробляв і приймав законодавчі акти, інструкції і циркуляри, що були керівництвом до дії для місцевих органів влади, виносив остаточні рішення з таких питань, як реєстрація і зняття з реєстрації суспільств і груп, закриття і подальше використання молитовних будинків і культового майна, і деяким іншим.

На НКВД у відношенні релігійних організацій покладалися обов'язки: загальний нагляд за їхньою діяльністю, реєстрація (у тому числі і статутів) і облік; контроль за виконанням декрету про відділення церкви від держави; видача дозволів на проведення з'їздів; припинення порушень законодавства про релігійні культи. ОГПУ контролювало політичну сторону діяльності духівництва й органів церковного управління. Варто додати, що в здійсненні рішень ВЦИКа важливу роль грали й інші наркомати: юстиції, фінансів, освіти.

Зміст і характер «церковної політики» напряму залежали від співвідношення основних сил — ВЦИК, НКВД і ОГПУ. Для 1924—1927 р. характерно зразкова рівновага між цими організаціями і ступінь їхнього впливу на «церковну політику».

Але поступово практичне здійснення «церковної політики» зосереджувалося в руках ОГПУ і НКВД Одночасно спочатку відбувається ледь помітна, а потім усе більш очевидна переорієнтація в галузі регулювання життєдіяльності релігійних організацій у суспільстві «споруджуваного соціалізму» на заходи адміністративно-командні, спрямовані на обмеження їхньої діяльності і витиснення на периферію громадського життя, замикання рамками відправлення богослужіння, обрядів і церемоній Інструкціями ВЦИКа «заборонялося» на молитовних зборах «сектантів» обговорення економічних, політичних і культурно-просвітніх питань, а також «заснування» дитячих, юнацьких і жіночих гуртків при релігійних організаціях. Встановлювалися обмеження, а потім і повна заборона на господарську, благодійну діяльність.

Ситуація погіршується, коли в суспільну свідомість привноситься «теорія» про загострення класової боротьби в процесі будівництва соціалізму, що розмежувала радянське суспільство на два непримиренних табори — пролетаріат і селянство, з одного боку, і «буржуазно-капіталістичні шари» - з іншого. Релігійні організації з'являються провідниками буржуазного впливу, агентами «кулацько-непманської агентури». Все частіше звучать твердження, що діячі релігійних організацій беруть активну участь в антирадянській роботі куркульства, агітують проти здачі хліба державі і заходів щодо колективізації і соціалістичної перебудови сільського господарства. Лунають заклики боротися з релігією не як з «відверненою ідеєю про Бога», а як з «контрреволюційною силою».

У цих умовах на початку 1929 р. у директивних органах сформулювалася думка про необхідність вироблення спеціальної партійної постанови по «релігійному питанню», що одночасно було б «керівним документом» і для державних органів. Такий підхід, власне кажучи, відхиляв, робив непотрібним союзне законодавство про релігійні культи, хоча і зберігав за республіками право на прийняття республіканських законів «про релігію і церкву».

У лютому 1929р. за підписом секретаря ЦК ВКП(б) Л. Кагановича в республіканські, крайові, обласні, губернські й окружні партійні комітети розсилається лист ЦК ВКП(б) «Про заходи для посилення антирелігійної роботи» (прийнято 24.01.29 р.). У ньому була почата спроба проаналізувати ситуацію, що склалася в країні в релігійній сфері, виявити успіхи і невдачі антирелігійної роботи; намітити ближні і перспективні цілі і задачі в даній області партійних, державних, господарських і громадських організацій.

У листі констатується, що в країні активно розвивається «процес зживання релігійності», що, однак, «гальмується», по-перше, недостатньою увагою до цієї роботи з боку «партійців, комсомольців, членів профспілки й ін. радянських організацій», а по-друге, пожвавленням діяльності релігійних організацій, їх прагненням пристосуватися до нових соціальних умов. Обґрунтовуючи необхідність подолання цих «гальм» в антирелігійній роботі, укладачі листа звертаються до характеристики політичних позицій релігійних організацій. При цьому вони, виходячи з постулату про загострення класової боротьби в ході соціалістичного будівництва, зараховують духівництво, активних рядових віруючих, органи церковного управління і релігійні організації в розряд супротивників соціалізму. Їм пред'являються обвинувачення в «мобілізації» реакційних і малосвідомих елементів з метою «контрнаступу на заходи радянської влади і компартії».

Є присутнім у листі і згадування про неприпустимість застосування у відношенні релігійних організацій і віруючих «адміністративних мір», «поверхневої клерикальної боротьби з попами», але це не більш ніж проформи заради. І в цьому досить переконатися, звернувшись до тих конкретним завдань, що ставляться перед партійними, державними, господарськими і громадськими організаціями. 

Спущений на місця лист, по суті своїй, розв'язав руки місцевим працівникам, санкціонуючи «силовий» тиск на релігійні організації. І все це під акомпанемент висловлень про контрреволюційний характер релігії і змикання релігійних організацій з контрреволюційними організаціями. І все це затверджувалося всупереч заявам керівників релігійних організацій про лояльність до радянської влади, що тепер «подавалися» суспільній думці як «прикриття» їх справжніх антирадянських настроїв і дій.

Що стосується віруючих і їх керівників, то вони миттєво відреагували на ситуацію, що змінилася. Приміром, Всесоюзна рада євангельських християн (Ленінград) писала у лютому 1929 р. у ЦИК СРСР: «Ми одержуємо з місць цілий потік листів, телеграм і повідомлень усякого роду, з яких видно, що на наші громади і їхні члени початий визначений натиск адміністративного характеру в різних напрямках».

Популярна стала і практика проведення сходів, зборів, мітингів, на яких простою більшістю голосів, найчастіше під час відсутності «зацікавленої сторони», приймалися рішення, бути чи не бути діючій церкві, мечеті, синагозі, молитовному будинку в населеному пункті. Ось типова для тих років виписка з протоколу робочих зборів фабрики «Червоний Жовтень» (Середньоволзька область), які відбулися 15.03.29 р.: «Слухали: Про закриття церкви. Ухвалили: ...Вважаємо, що церква, як розсадник релігійного дурману, нам не потрібна... Доручаємо міськраді й іншим організаціям негайно церкву закрити, приміщення ж церковне використовувати під школу.

6 квітня 1929 р. у довідці НКВД про релігійну ситуацію в країні, представленій в ЦК ВКП(б), стверджувалося, що «релігіозники» організують антирадянські виступи мас, насамперед селянства; надають «тиск» на низові місцеві органи влади при перевиборах у Ради; створюють підпільні контрреволюційні організації; поширюють антирадянські листівки, тероризують активістів-безбожників і підтримують рух за відкриття і будування церков.

Однак при знайомстві з фактичним обґрунтуванням як цього, так і інших документів впадає в око випадковість фактів, їх «дрібність», заданість висновків. Одиничні приклади діяльності конкретних священиків подаються як явище організованого опору, законні вимоги віруючих про відкриття і будівництво церков, проведенні релігійних ходів і т.п. розцінюється як антирадянська діяльність.

		

	3.2. Декларація Сергія 1927 року.

Після смерті патріарха Тихона в 1925 року влада не дозволила провести собор для обрання нового патріарха. На чолі церкви встав патріарший місценаглядач митрополит Петро (Полянський). Але через сім місяців він був заарештований і, так ніколи і не вийшовши на волю, загинув у 1936 році.

У керування церквою вступив його заступник митрополит Сергій (Іван Страгородський). Видний церковний діяч, єпископ з 1901 року, Сергій ще від царського уряду одержав орден Святого Олександра Невського.

В грудні 1926 року влада заарештувала і Сергія. Однак через кілька місяців він був звільнений.

29 липня 1927 року він підписав “Декларацію митрополита Сергія”. У ній говорилося: “Ми хочемо бути православними і в той же час усвідомлювати Радянський Союз нашою цивільною батьківщиною, радості й успіхи якої - наші радості, успіхи, а невдачі - наші невдачі. Залишаючись православними, ми пам'ятаємо свій борг бути громадянами Союзу “не тільки зі страху, але і по совісті”, як учив нас апостол”.

Заарештовувати духовенство, закривати храми продовжували і після публікації “Декларації“. Досить сказати, що із семи  архієреїв, що підписали “Декларацію“ разом із Сергієм, троє були арештовані і загинули в 1937-1938 роках.

В той же час іноді в обмін на нові поступки влада йшла на деякі послаблення у відношенні церкви. У лютому 1930 року радянські газети надрукували виступ митрополита Сергія, у якому він говорив: “Гоніння на релігію в СРСР ніколи не було і немає. Сповідання будь-якої віри в СРСР вільне і ніякими державними організаціями не переслідується. Дійсно, деякі церкви закриваються, але відбувається це не з ініціативи влади, а за бажанням населення, а в інших випадках навіть по постанові самих віруючих”. Після цього виступу Сергію було дозволено видавати “Журнал Московської патріархії”, який виходив до 1935 року.

У 1942 році Сергій в книзі “Правда про релігію в Росії” привів слова патріарха Філарета (ХУІІ ст.): “Церква молиться за державну владу не в надії на вигоду, а на виконання свого боргу, зазначеного волею Божою”. “Така і є позиція нашої патріаршої Російської Церкви на  відміну від всяких відщепенців за границею і вдома” - додав Сергій.

3.3. Церква в роки війни.

В перший же день Великої Вітчизняної війни митрополит Сергій звернувся до віруючого з посланням, який призивав їх встати на боротьбу з ворогом. У ньому він чітко перелічував задачі, які готова взяти на себе церква: “Нам, почтарям Церкви, у такий час, коли Батьківщина призиває усіх на подвиг, негідно буде лише мовчазно поглядати на те, що навкруги робиться, легкодухого не підбадьорити, засмученого не втішити, який вагається не нагадувати про обов'язок  і про волю Божу”. “Господь нам дарує перемогу”, - завершував він своє послання.

Пізніше, у листопаді 1941 року, Сергій писав: “Прогресивне людство оголосило Гітлерові священну війну за християнську цивілізацію, за свободу совісті і віри“.

Уже з початку війни намітився деякий перелом у відношенні церкви і держави. Восени 1941 року припинили виходити всі антирелігійні видання. Перестав подавати ознаки життя “Союз войовничих безбожників” всього трьома мільйонами активістів.

30 грудня 1942 року митрополит Сергій визнав віруючих до збору засобів на танкову колону імені  Дмитра Донського. Через кілька днів И.Сталін вперше направив Сергію телеграму, в якій подякував “православне російське духовенство і віруючих за турботу про бронетанкові сили Червоної Армії”.

Всього в роки війни церква зібрала на військові потреби понад 300 млн. карбованців. Колона імені Дмитра Донського з 40 танків “Т-34” була передана Червоній армії 7 березня 1944 року.

На зібрані Російською Православною церквою кошти була також побудована ескадрилья бойових літаків імені Олександра Невського.

Німці на окупованих територіях не заперечували проти відкриття храмів, і церкви знову стали відкриватися сотнями. Група православного духовенства на чолі з митрополитом Литовським Сергієм (Воскресенським) вітала звільнення від Радянської влади. (Пізніше Сергій був вбитий німцями) Московського Сергія вони називали заручником Кремля, а його діяльність пояснювали натиском влади.

7 жовтня 1941 року влада наказала митрополиту Сергію залишити Москву і відправитися в евакуацію. В одному вагоні в глиб Росії відправилися митрополит Сергій, глава старообрядницької церкви архієпископ Ірінарх, глава обновленців А.Введенський та інші релігійні діячі.

Митрополит Сергій і його патріархія залишалися в евакуації в Ульяновську до осені 1943 року.

Десятки священиків під час війни були розстріляні німцями за допомогу партизанам. Кілька київських священиків були страчені за читання в храмах патріотичних відозв митрополита Сергія.

Багато священиків воювали в партизанських загонах і армії, були нагороджені бойовими орденами. Протягом тривалої блокади Ленінграда в місті не переставали діяти вісім православних храмів.

Зустріч Сталіна з духовенством.

На початку вересня 1943 року митрополит Сергій повернувся в Москву. 4 вересня в його будинку зненацька роздався телефонний дзвоник: Сергія запросили на зустріч у Кремль.

В ніч на 5 вересня за пишно накритим столом зустрілися И.Сталін, В.Молотов, митрополити Сергій, Алексій і Микола.

Митрополит Сергій поскаржився, що церкві не вистачає священиків. “А чому у вас немає кадрів? Куди вони поділися?" - запитав Сталін. “Кадрів у нас по різних причинах, - дипломатично відповів Сергій. - Наприклад, ми готуємо священика, а він стає Маршалом Радянського Союзу”. Сталін посміхнувся. “Вам потрібно готувати нові кадри”. - сказав він. Митрополити попросили дозволити відкрити курси для підготовки священиків. “Які там курси! - вигукнув И.Сталін. - Академії духовні вам необхідні, семінарії потрібні. До цієї справи треба привчати з малолітства”.

Митрополити помітили, що було б непогано випускати церковний календар з богослужбовими текстами. У відповідь Сталін запропонував більше - відновити випуск “Журналу Московської патріархії”.

Сергій висловив побажання скликати церковний собор і обрати нового патріарха. Чи не буде уряд проти? “Цю вашу внутріцерковну справу”, - відповів Йосип Віссаріонович.

Сталін також повідомив митрополитам, що при Раднаркому створюється Рада по справах Російської Православної церкви на чолі з Георгієм Короповим. Полковник НКВД Г. Коропов довгий час керував масовими арештами і розстрілами духовенства. Митрополит Сергій зважився вимовити: “Богопоставленний вождь, але адже він з гонителів наших”. “Правильно, - сказав Сталін, - партія наказала товаришу Карпову бути гонителем, він виконував волю партії. А тепер ми йому доручимо стати вашим хоронителем. Я знаю товариша Карпова, він відповідальний товариш”. А.Краснов-Левітін писав: “Наприкінці бесіди митрополит був страшно стомлений. Сталін, взявши митрополита під руку , обережно, як дійсний  іподиякон, звів його по сходах вниз і сказав йому на прощання наступну фразу: “Владика! Це все, що я можу в даний час для Вас зробити”.

5 вересня “Правда” та інші газети на першій смузі повідомили  про бесіду, яка відбулася в Кремлеві. У столицю на літаках були доставлені з посилань і таборів православні архієреї (всього їх зібралося 18 чоловік). Вже 8 вересня відкрився Собор єпископів. У той же день малиновий дзенькіт дзвонів розніс по Москві звістку про обрання нового патріарха. Дванадцятим патріархом Московським і всія Русі став митрополит Сергій.

Знову став виходити щомісячний “Журнал Московської патріархії”, закритий у 1935 році. До 1945 року в країні діяли уже вісім духовних семінарій (правда, у 1917 році їх було 57) і дві духовні академії - Ленінградська і Московська (у Загорську, нині Сергій Посад).

Відкривалися сотні закритих раніше храмів. В цілому в політиці держави стосовно церкви відбувся корінний поворот.

Православна церква після Сергія.

15 травня 1944 року помер патріарх Сергій, який очолював церкву в самі важкі роки. Помісний Собор у лютому 1945 року обрав новим патріархом єдиного кандидата - митрополита Ленінградського Алексія (Сергія Симанського), який очолював церкву до своєї смерті в 1970 році.

Алексій і його спадкоємець Пимін (Сергій Извеков.1971-1990 р.) продовжували політику Сергія, намагаючись уникати будь-яких розбіжностей із владою.

У 1948 році в Москві зібралася Міжнародна нарада православних церков. У прийнятому зверненні засуджувалися “благословення, що виходять з міцності католицизму - Ватикану і гнізда протестантизму - Америки, новій війні і хвалебні гімни атомним бомбам, призначеним для знищення життя на Землі”. Рішення наради як би додавали протистоянню Сходу і Заходу релігійне фарбування.

Пізніше, однак, ця ідея подальшого розвитку не одержала. З 1961 року Російська Православна церква стала брати участь у Всесвітній Раді церков, що раніше різко засуджувала. В неї входили в основному протестантські церкви.





3.4. Під час “Відлиги” і “Перебудови”.

Після смерті И.Сталіна політика влади стосовно церкви знову посилилася. Влітку 1954 року з'явилося рішення ЦК партії про посилення антирелігійної пропаганди. З різкою промовою проти релігії і церкви тоді ж виступив Микита Хрущов.

Відновилися масове закриття і зноси храмів усіх віросповідань. Щорічно (аж до 1964 р.) зносилося більше тисячі храмів, приблизно стільки ж закривалося. Зокрема, у 1961 році знову закрили Києво-Печерську лавру (раніше вона була закрита з 1926 по 1942 р.)

Влітку 1964 року був висаджений храм Перетворення - кафедральний собор митрополита Московського. Віруючі відмовилися в призначений день залишити собор і продовжували богослужіння. Їх видворяли за допомогою міліції. У 1961 році був знову заборонений дзвін у Москві і багатьох інших місцях.

У 1960 році влади зажадали проведення церковнопарафіяльної реформи. На чолі приходу тепер виявився не священик, а рада з двадцяти парафіян, підібраних владою. У їхнє розпорядження переходило все церковне майно і пожертвування. Своїм рішенням вони могли звільнити священика чи закрити храм.

В період підготовки реформи вісім єпископів привселюдно протестували проти її. Однак через рік патріарх Алексій, а потім і собор єпископів погодилися з її провидінням.

У 1965році проти реформи знову протестували вісім архієреїв на чолі з архієпископом Калузьким Гермогеном і священики Микола Ешліман і Гліб Якунін. За ці виступи священики були позбавлені приходів, а Гермоген - відправлений у монастир.

В роки “перебудови” (з березня 1985р.) у політиці держави стосовно церкви знову відбувся поворот. Стали відкриватися нові храми усіх віросповідань. Православній церкві були повернуті Києво-Печерська лавра, Оптіна Пустель та інші монастирі. У 1988 році православна церква урочисто відсвяткувала тисячоріччя Водохрещення Русі.

Роль церкви в державному житті стала зростати. У березні 1989 року  вперше в радянській історії церковні діячі стали депутатами СРСР. Серед них були патріарх Пимін і його майбутній приймач митрополит Алексій (Рідігер)

Третього травня 1990 року 80-літній патріарх Пимін помер. Російську Православну церкву очолив патріарх Алексій 2. Йому судилося керувати церквою в нову епоху її діяльності. 		      









Висновки



Історія російської православної церкви нараховує вже більш тисячі років. Земля Російська переживала важкі часи в але духовні пастирі підтримували народ російський словом і справою. Знала Росія і татар і шведів і німців... Кого тільки вона не знала... Але завжди поруч із селянином, боярином, князем чи імператором був духовний наставник, що направляв його на шлях істинний, освітлював бентежний розум Словом Божим, недарма протягом багатьох століть слова “росіянин” і “православний” були синонімами...

У Росії XVII століття об'єктивно відчувалася необхідність церковної реформи, але її проведення було сполучено з багатьма труднощами. Цар усвідомлював її необхідність.

Церковна реформа патріарха Никона вплинула на внутрішнє життя країни і поклала початок такому оригінальному соціально-релігійному руху XVII в. як розкол. Але не можна також заперечувати і її визначену роль у зовнішній політиці Російської держави. Церковна реформа була покликана зміцнити відносини з деякими країнами, відкривала можливості для нових, більш міцних союзів у політику. І підтримка православних церков інших держав також була дуже важлива для Росії. 

Никон відстоював принцип незалежності церкви від державної влади. Він намагався домогтися повного невтручання царя і бояр у внутріцерковні справи, а самому мати владу, рівну царській. Це, природно, не могло залишитися непоміченим. І остаточна незлагода Никона з царем відбулася, звичайно, не через подію на царському обіді. Справжньою причиною став його вплив, що надмірно підсилився і постійне утручання у внутрішню і зовнішню політику держави. Почалася довголітня боротьба самодержавства за повне підпорядкування церкви державі. Наступним важливим етапом у ній стало скасування самого патріаршества в першій чверті XVIII століття.

Багато десятиліть у поглядах на відносини держави і релігійних організацій у радянський період нашої історії, в оцінці позицій і вчинків кардою зі сторін ми задовольнялися один раз знайденою «правдою». Хоча і знайдена вона була в далекі 20- 30- 50-і роки. «Атеїстична» література, за рідкісним винятком, звертаючись до даної проблематики, експлуатувала ті самі сюжети й історичні факти, виставляючи як підпірки для виводів і висновків нескінченний ряд перехідних від шпора до автора «класичних» цитат. Додамо до цьому сталу негласну заборону на вивчення «релігійного життя» у країні і публікацію про неї матеріалів, закритість установ, що займалися церковною політикою, неприступність для дослідників документів, що зберігалися в спецфондах і спецхранах. І як підсумок - перед сучасними істориками власне кажучи стоїть завдання відтворення максимально об'єктивної історії державно-церковних відносин.

Велика Жовтнева революція відокремила церкву від держави і школу від церкви. Але вона не відокремила і не могла відокремити віруючих від релігії. Суспільний лад, затверджений Жовтневою революцією, відкривав перспективу відновлення всього духовного життя суспільства. Перші роки існування молодої соціалістичної держави ознаменувалися масовим відходом від церкви віруючих, особливо селян. Відхід від церкви був і масовим і бурхливим, який супроводжувався руйнуванням церков і ексцесами стосовно священнослужителів. Цей стихійний рух з трудом піддавався упорядкуванню. У його вир виявилися затягнуті і багато атеїстів, що аж ніяк не сприяло здійсненню вдумливої, терплячої, несучої позитивні знання пропаганди. Місцеві влади найчастіше виявлялися не на висоті положення, вносячи часом непотрібне озлоблення в масовий антицерковний рух, зневажаючи законністю, діючи по власному розсуду, що нерідко йшло врозріз з директивами Радянської влади, вказівками і застереженнями партії.

Тим часом для більшості селянств відхід від церкви не означав відходу від релігії. Багато хто з тих, хто порвав із православною церквою, поповнили в той період різні організації релігійного сектантства, що переслідувалися при царизмі.

Глибокі процеси відбувалися й у середовищі духівництва. Зняття ряси як символу служіння антинародним інтересам було частим явищем і не викликало сумнівів у щирості тих, хто це скоював. Верхи духівництва тим часом плекали надії на поразку революції в ході Громадянської війни і внесли свою лепту в боротьбу з революцією. Перехід до лояльності стосовно Радянської влади реакційної частини духівництва відбувся в 1923 році після відомого каяття патріарха Тихона.

Протягом 20-х років стихійна хвиля «безбожництва» спала, уступивши місце діяльності організацій Союзу безбожників. Однак інерція, що набрала силу, «випинання» релігійного питання як нібито одного з найважливіших для доль нового суспільства позначалася і на діяльності Союзу безбожників і інших масових організацій і переборювалася з трудом. Слід з граничним розумінням поставитися до того, що воля совісті була вистражданим правом на переконання не тільки віруючих, але і невіруючих. І якщо люди вільної думки, яким церква і царизм затискали рот, скористалися цим правом, якщо в їхніх виступах звучав «лемент душі», те було би помилкою розцінювати ці виступи як гоніння на релігію.





СПИСОК ЛИТЕРАТУРЫ.

	Наше Отечество. Опыт политической истории. Т. 1. М., 1991

	История Отечества: люди, идеи, решения. Т. 1. М., 1991

	Ключевский В. О. О русской истории. М., 1993

	Ключевский В. О. Курс русской истории в 9-ти тт. М., 1987-1990

	Платонов С. Ф. Лекции по русской истории. М., 1993

	Соловьев С. М. Общедоступные чтения о русской истории. М,, 1992

	М.И.Одинцов «Государство и церковь» История взаимоотношений 1917-1938гг. Москва. «Знание» 1991г.

	Лубський В.І. “РЕЛІГІЄЗНАВСТВО”    Київ “Вілбор” 1997 р.

	Каутский К.І. “ІСТОРІЯ ХРИСТИЯНСТВА”   М.1990 р.

	Вехи истории. М., издательство политической литературы, 1989 г.

	Иллюстрированный энциклопедический словарь. М., научное издательство «Большая Российская Энциклопедия», 1995 г.

	История русской церкви. Издание Спасо-Преображенского Валаамского монастыря, 1991 г.

	История Отечества. Справочник школьника. Под ред. С. В. Новикова, М.,  филологическое общество «Слово», 1996 г.

	Никольский Н. М. История русской церкви. М., издательство политической литературы, 1983 г.

	Платонов С. Ф. Учебник русской истории. С-Пб, «Наука», 1994 г.   

	Ключевский В.О., ''2 Курс Русской истории", часть 1, "Москва", 1937г.

	Я.Н.Щапов,  "Церковь в древней Руси" (до конца XIX в.), "Политиздат", 1989 г.

	Религии мира. Издательство  “Просвещение” 1994г.

	"Русская Православная Церковь 988-1988" Издание Московской Патриархии 1988 г.

	История России с древнейших времен до конца XVII века / А.П. Новосельцев, А.Н. Сахаров, В.И. Буганов, В.Д. Назаров, – М.: Издательство АСТ, 1996.

	Мунчаев Ш.М., Устинов В.М. История России. Учебник для ВУЗов. М., Изд-во Инфра М - Норма, 1997.

	С.Ф. Платонов. Лекции по русской истории. М.: Высшая школа, 1993.

	Н.С. Богданов. Никониане / Наука и религия, 1994, № 11.

	Поспеловский Д. В. Русская православная церковь в ХХ веке. -  М.: Изд. Республика, 1995.

	Зеньковский С. Трагедия русского православия. -  М.: Изд. Родина, 1994

	Васильева О. Ю. Русская православная церковь и Советская власть в 1917-1927 годах. -  М.: «Отечественная история №13»,1994

	Московский церковный вестник, 1989,№15

	Вострышев М. Божий избранник. М. 1990, с.97.

	Известия ЦК КПСС, 1990, №4, с. 191.





5