Особливості творчості Льюїса Керролла

Зміст



Вступ

	1. Життєвий та творчий шлях Льюїса Керролла

2. Особливості творчого доробку Льюїса Керролла

3. "Аліса в країні чудес" як один з найвизначніших творів Льюїса Керролла в світовій дитячій літературі.

Висновок.

Список використаної літератури




Вступ



Чудовий світ Льюїса Керролла майже сто п'ятдесят років зачаровує і дорослих, і дітей. Книги про Алісу читають у всьому світі. І тим більше дивний їх творець, серйозний математик і педант з одного боку і фантазер, кращий друг дітей - з іншого.

Книги Керролла - це казка, переплетена з реальністю, це світ вигадки і гротеску. Подорож Аліси - це шлях, по якому вільно ковзає фантазія людини, вільної від тягот «дорослого» життя, тому персонажі, що зустрічаються на шляху, і пригоди, пережиті Алісою, так близькі дітям. Створений в секундному пориві всесвіт Аліси потряс весь світ. Напевно, жоден художній твір на світі не має стільки читачів, наслідувачів і ненависників, як твори Льюїса Керролла. Відправляючи Алісу вниз по кролячій норі, автор навіть не припускав, куди приведе маленьку героїню його фантазія, і вже тим більше не знав, як відгукнеться його казка в серцях мільйонів людей.




1. Життєвий та творчий шлях Льюїса Керролла



Чарльз Лютвідж Доджсон (Charles Lutwidge Dodgson), більше відомий під псевдонімом Льюїс Керролл, народився в селі Дерсбері, в графстві Чешир. Був старшим сином, але третьою дитиною у великій родині, в якій після нього народилося ще 8 братів і сестер. Коли Чарльзу було 11 років, сім'я переїхала в село Крофт, неподалік від Річмонда (графство Йоркшир). Хлопчик спочатку навчався вдома, потім, у віці 12 років, пішов до школи в Річмонді. і потім перейшов і закінчив школу в Регбі. Через два роки після закінчення школи, в 1851 році, Чарльз їде в Оксфорд і вступає до коледжу, в якому, свого часу, навчався його батько. Він не пробув в Оксфорді й двох днів, як з будинку прийшли сумні звістки про смерть його матері.

У навчанні він не завжди працював досить добре, але був дуже обдарований і досягнення давалися йому легко. Перемігши в конкурсі на стипендію Боултера в 1851 і удостоївшись відмінності першого класу з математики і другого за класичним мовам і античним літератур у 1852, юнак був допущений до наукової роботи. У жовтні 1854 року Чарльз отримує ступінь бакалавра, в 1857 - ступінь магістра. Врешті-решт, його математичний талант дозволяє йому зайняти посаду лектора в Крайст Черч, який він залишить тільки в 1881 році. У 1882 році він візьме на себе обов'язки куратора Клубу викладачів у цьому ж коледжі.

Діти цікавили Доджсона з юних років; ще хлопчиком він придумував ігри, складав оповідання і вірші і малював малюнки для молодших братів і сестер. Надзвичайно сильна прихильність Доджсон до дітей (причому дівчинки майже витіснили хлопчиків з кола його друзів) спантеличувала ще його сучасників, новітні ж критики і біографи не перестають множити число психологічних розслідувань особистості письменника.

З дитячих друзів Доджсона найбільше прославилися ті, з ким він потоваришував раніше всіх, - діти Лідделла, декана його коледжу: Гаррі, Лоріна, Еліс (Аліса), Едіт, Рода і Вайолет. Улюбленицею була Еліс, скоро стала героїнею імпровізацій, якими Доджсон розважав своїх юних друзів на річкових прогулянках або у себе вдома, перед фотокамерою. Саму незвичайну історію він розповів Лорін, Еліс і Едіт Лідделл і каноніка Дакуорт 4 липня 1862 поблизу Годстоу, у верхів'ях Темзи. Еліс впросила Доджсона записати цю розповідь на папері, чим він і займався протягом кількох наступних місяців. Потім, за порадою Генрі Кінгзлі і Дж. Макдоналда, він переписав книгу для більш широкого кола читачів, додавши ще кілька історій, розказаних перш дітям Лідделла, і в липні 1865 випустив у світ Пригоди Аліси в Країні чудес (Alice's Adventures in Wonderland). Продовження, також з ранніх оповідань і пізніших історій, повіданий юним Лідделл в Чарлтон-Кінгз, поблизу Челтнема, у квітні 1863, вийшло на Різдво 1871 (вказано 1872) під назвою Задзеркалля і Що там побачила Аліса (Through the Looking-Glass and What Alice Found There). Обидві книги проілюстрував Д. Тенньел (1820-1914), що слідував точним вказівок Доджсона.

У Доджсон добре виходили гумористичні вірші, а деякі вірші з книг про Алісу він надрукував у «Комік-таймс» (додатку до газети «Таймс») в 1855 і в журналі «Трейн» у 1856. Він опублікував ще багато віршованих збірок у цих та інших періодичних виданнях, таких, як «Коледж Раймз» і «Панч», анонімно або під псевдонімом Льюіс Керролл. Цим псевдонімом були підписані обидві книги про Алісу та збірники віршів Фантасмагорія (Phantasmagoria, 1869), Вірші? Сенс? (Rhyme? And Reason?, 1883) і Три заходи сонця (Three Sunsets, 1898). Став відомим також віршований епос в жанрі нонсенсу Полювання на Снарка (The Hunting of the Snark, 1876). Роман Сільвія та Бруно (Sylvie and Bruno, 1889) та його другий том Висновок Сільвії та Бруно (Sylvie and Bruno Concluded, 1893) відрізняються складністю композиції і шляхом змішування елементів реалістичної розповіді і чарівної казки.

З юності писав вірші і короткі історії, відсилаючи їх у різні журнали. Між 1854 і 1856 роками його роботи з'являються в національних виданнях "The Comic Times" і "The Train". Саме в 1856 році з'являється псевдонім "Льюїс Керролл", складений з справжнього імені автора: Льюїс - це англійська форма від Людовікус, яка, у свою чергу, є, латинської формою від імені Лютвідж, а Керролл - це англійська версія від латинського Каролус, то є Чарльз.

У 1856 році знайомиться з родиною декана Генрі Лідделла, в тому числі, з трьома його доньками - Лорін, Едіт і Алісою. Саме для них, 4 липня 1862, під час прогулянки по річці, Чарльз склав казку, яку потім записав, а потім і опублікував, назвавши "Аліса в країні чудес". У 1872 році побачило світ продовження цієї чудової казки - "Аліса в Задзеркаллі", трохи більше сумна історія, але не менш чудова.

1856 рік початку занять Доджсона фотографією. За час захоплення цим видом мистецтва (він перестав знімати в 1880 році за нез'ясованих причин) він створив близько 3000 знімків, з яких вціліло менше 1000.

В останні роки життя, незважаючи на збільшення популярності, його життя майже не змінилася. Він викладав у коледжі до 1881 року і жив у своєму будинку при коледжі до самої смерті. Остання його книга "Сільві і Бруно" була опублікована в 1889 році (перша частина, друга частина була опублікована в 1893 році), але, на жаль, мала невеликий успіх.

Помер Чарльз Лютвідж Доджсон в будинку своєї сестри в Гілфорді, від запалення легенів, не доживши двох тижнів до 66 років. Похований на Гілфордському кладовищі.



2. Особливості творчого доробку Льюїса Керролла



Життя Чарлза Лютвіджа Доджсон і життя місіс Р. Г. Харгрівз (уродженої Аліси Лідделл) стали предметом не лише численних досліджень, але і відображено у п'єсах, фільмах, телевізійних виставах і навіть ... в балетах (Cohen M.N. Op. cit. - Р. VIII.). Укладач однотомника обраних листів Льюїса Керролла М. М. Коен вважає в 1989 р. в одній лише Великобританії 73 різних видання казок про пригоди Аліси, а також їх версій. Сюди входять сценарії, тексти п'єс, пародії, магнітофонні записи і відеокасети, посібники з вивчення англійської мови, дитячі книжки-розмальовки і т.д. тощо, і, нарешті, - розкішне видання "de luxe" вартістю більше 140 фунтів стерлінгів.

У світі є два головних англомовних суспільства, які присвятили свою діяльність вивченню життя і творчості Льюїса Керролла. У вересні 1989 р. Британське Товариство Льюїса Керролла відзначило міжнародною конференцією двадцятиріччя свого існування. Галузь цього суспільства-Північно-Американське Суспільство Льюїса Керролла (США і Канада), - маючи на увазі сторіччя з дня смерті письменника, зробив видання шеститомник дотепер не публікувалися або не перевидавалися його статей, памфлетів, есе і різних заміток.

Керроллознавці підрахували, що повісті про пригоди Аліси в Країні Чудес і в Задзеркаллі завоювали більше читачів, ніж будь-яка інша відома всьому світу літературна казка. Вже за життя Керролла його повісті можна було знайти в будь-якій дитячій кімнаті в Вікторіанської Англії - книги ці зазвичай розміщувалися на полиці поруч з Біблією. 

Дослідники творчості Керролла спочатку вважали особистість письменника "психологічний загадкою", оскільки до його архівів практично доступу не було, а щоденники та листи довгий час не публікувалися, та вони й не всі збереглися. Першим біографом Керролла став його племінник Стюарт Доджсон Коллінгвуд (1870-1937). Незабаром після смерті письменника він випустив життєпис свого знаменитого дядечка - "Життя і листи Льюїса Керролла" (Collingwood SD The life and letters of Lewis Carroll. - L., 1898. - XX, 448 p.).Коллінгвуд відзначав, що за життя Керролла його цитували в щоденній пресі (одночасно перебріхуючи) майже стільки ж, скільки цитували і перебріхували слова Шекспіра. Однак, на відміну від шекспірівських творів, по казках Керролла в Вікторіанської Англії дітей навчали читати. 

За кількістю сказаних про нього мудрованих слів Керролл поступається знову-таки хіба що тільки Шекспіру. Сам Керролл також, розповідаючи про себе, списав гори паперу, але двотомне видання його щоденників вийшло в Лондоні тільки в1953 р. (Carroll L. The dairies - L., 1953. - Vol. 1-2. - XXVI. 604 p.), а двотомне видання листів Льюїса Керролла з'явилося лише в 1979 р. (Carroll L. The letters of Lewis Carroll / Ed. by Cohen M.N. - L., 1979. Vol. 1-2. -614 P.) 

З написаних Керроллом листів збереглося всього 1305. Він вів реєстраційний журнал своєї листування, причому почав його 1 січня 1861 і закінчив 1 січня 1892 Цей реєстраційний журнал не зберігся, але тим не менше відомо, що за вказаний час письменник відправив 98921 лист. Окремо існував також реєстраційний журнал, який вівся для кореспонденції, одержуваної ним в якості куратора "Клубу професорів" оксфордського коледжу Крайст-Черч - преподобного Чарлза Лютвіджа Доджсон. Цей журнал, як і попередній, втрачений, але дослідники вважають, що гіпотетична цифра листів, відправлених за останні 37 років життя письменника, становить 103721 листа. Число ж листів, написаних за перші двадцять з гаком років його життя, природно, невідомо, але дослідники люблять наводити найраніше з збережених листів юного Чарлза Лютвіджа, адресований його няні (причому рукою хлопчика водив хтось із дорослих) (Див Західного Поділ ля Дж. Указ. соч. - С. 34-35.). Словом, керролловеди незмінно повторюють, що загальна цифра написаних Керроллом листів досить значна. 

Між іншим, у своєму есе "Вісім або дев'ять мудрих слів про писання листів", випущеному за життя письменника у вигляді мініатюрної книжечки розміром з поштову марку, Керролл радив всім людям вести журнали отриманих відправлених листів і навіть приводив кілька прикладів того, як він робить це сам.

Все нові й нові тлумачення творчості Керролла і гіпотези щодо прихованого сенсу кожного з його творів продовжують з'являтися до цього дня, через сто років після його смерті, оскільки і дві повісті про Алісу, і видатна поема "Полювання на Снарка", і "дублети, словесна загадка", і "Вірші? Сенс?", і "Історія з вузликами", і "Математичні курйози", та інші твори письменника є "високої грою", Або "грою високого інтелекту, і грою аж ніяк не дитячої". Список видань, випущених у світ Доджсон-Керроллом з 1845 по 1898 р., складає 286 назв. Посмертно були опубліковані ще кілька знайдених в періодиці творів письменника. До складу цих творів, згідно бібліографічного опису У. Уіверса, входять "дитячі" книги, ранні й пізні журнальні публікації, математичні брошури і праці по математиці, за логікою, ігри та головоломки, памфлети на тему про життя в Оксфорді та загальнополітичні памфлети, роботи з фотографії та.



3. "Аліса в країні чудес" як один з найвизначніших творів Льюїса Керролла в світовій дитячій літературі



Зазначена Льюїсом Керроллом в його щоденнику дата "4 липня 1862" – це день, коли Керролл, його приятель священик Роберт Дакуорт і три доньки декана оксфордського коледжу Крайст-Черч Генрі Лідделла Аліса, Лоріна і Едіт піднялися на човні по одному з приток Темзи. Дата ця давно вже стала "загальним місцем" у керроллознавстві, бо з неї починаються чи не всі роботи про казку "Аліса в Країні Чудес". Адже, як зазначив сам письменник: "Там я розповів їм казку". Це і була казка про пригоди Аліси під землею, що стала згодом "Пригод Аліси в Країні Чудес". 

Коли в 1865 р. літературна казка Чарлза Лютвіджа Доджсон про пригоди дівчинки Аліси вийшла в світ у лондонському видавництві "Макміллан", вона була підписана псевдонімом Льюїс Керролл і тільки з 1865 по1889 р. в Англії "Аліса в Країні Чудес" перевидавалася тридцять разів. 

Героїня книги, дівчинка на ім'я Аліса, починає свою подорож у Країну Чудес несподівано для себе самої: розімліла від спеки і неробства Аліса раптом помітила кролика, що саме по собі не дивно, але кролик цей виявився не тільки мовцем, але ще й власником кишенькових годинників, а до того ж він кудись дуже поспішав. Згоряючи від цікавості, Аліса кинулася за ним в нору і виявилася ... у вертикальному тунелі, по якому стрімко (або не дуже? Адже вона встигала помічати, що стоїть на полицях по стінах, і навіть схопила банку з наклейкою «Апельсиновий мармелад», на жаль порожню) провалилася крізь землю. Але все закінчується на цьому світі, скінчилося й Алісина падіння, причому досить щасливо: вона опинилася у великому залі, Кролик зник, зате Аліса побачила багато дверей, а на столику - маленький золотий ключик, яким їй вдалося відкрити двері в чудовий сад, але пройти туди було неможливо: Аліса була занадто велика. Але їй тут же підвернувся флакончик з написом «Випий мене»; незважаючи на властиву Алісі обережність, вона все ж випила з флакончика і стала зменшуватися, та так, що злякалася, як би з нею не сталося того, що буває з полум'ям свічки, коли свічку задувають. Добре, що поблизу лежав пиріжок з написом «З'їж мене»; з'ївши його, Аліса вимахає до таких розмірів, що стала прощатися зі своїми ногами, що залишилися десь далеко внизу. Дуже все тут було дивно і непередбачувано. Навіть таблиця множення і давно вивчені вірші виходили в Аліси неправильно; дівчинка сама себе не впізнавала і навіть вирішила, що це і не вона зовсім, а зовсім інша дівчинка, від засмучення і нескінченних дивацтв вона заплакала. І наплакав ціле озеро, навіть сама там мало не потонула. Але виявилося, що вона шубовстається у слізному озері не одна, поруч пирхали миша. Ввічлива Аліса завела з нею розмову (мовчати було б ніяково), але, на жаль, заговорила про кішок, адже в Аліси залишилася вдома улюблена кішечка. Однак Миша, ображена Алісиною черствістю, віддалилася, а знов з'явився Кролик відправив Алісу, як яку-небудь служницю, до себе додому за віялом і рукавичками, так як він прямував до герцогині. Аліса сперечатися не стала, увійшла в будинок Кролика, але з цікавості випила і там з чергового флакончика якийсь рідини - і виросла до таких розмірів, що ледь не рознесла будинок. Добре, що її закидали камінцями, що перетворювалися на пиріжки, вона знову стала крихітному і втекла геть. 

Довго вона поневірялася в трав'яних джунглях, трохи не потрапила на зуб юному цуценяті і нарешті опинилася біля великого гриба, на шапці якого сиділа Гусениця і важливо курила кальян. Аліса поскаржилася, що вона весь час змінюється в рості і не дізнається сама себе, але Гусениця не знайшла в подібні зміни нічого особливого і поставилася до розгубленою Алісі без будь-якої симпатії, особливо почувши, що ту, бачте, не влаштовує зростання в три дюйми - гусеницю ж таке зростання дуже влаштовував! Ображена Аліса віддалилася, прихопивши з собою шматочок гриба. 

Гриб у нагоді, коли Аліса побачила будинок: вона пожувала трошки гриба, підросла до дев'яти дюймів і наблизилася до будинку, на порозі якого один лакей, схожий на рибу, вручав іншому, схожому на жабу, запрошення Герцогиня просимо до Королеві на партію в крокет. Аліса довго з'ясовувала в лакея-Жаби, чи можна їй увійти, нічого не зрозуміла з його відповідей (не позбавлених своєї дивної логіки) і вступила в будинок. Вона опинилася в кухні, де було не продихнути від диму і перцю; там кашовара куховарка, а неподалік сиділа Герцогиня з волаючи немовлям на руках; між справою куховарка жбурляла в обох посудом; за всім цим з посмішкою спостерігав великий кіт. Здивованою Алісі Герцогиня коротко пояснила, що кіт усміхається, тому що він Чеширський Кіт, додавши, що взагалі-то всі коти вміють посміхатися. Після чого Герцогиня стала наспівувати верескливим немовляті начебто знайому колискову, але від цієї пісеньки Алісі стало моторошно. Зрештою Герцогиня шпурнула згорток з немовлям Алісу, та винесла дивно непосидючу крихту з дому і раптом з подивом побачила, що це зовсім не дитина, а порося! Аліса мимоволі згадала і інших дітлахів, з яких, можливо, теж вийшли б дуже миленькі свинки. 

Тут перед Алісою знову з'явився Чеширський Кіт, і вона запитала його, куди їй іти далі. Кіт, посміхаючись, пояснив, що якщо, як вона каже, їй все одно, куди вона прийде, то йти можна в будь-якому напрямку. Він спокійно заявив дівчинці, що в цій країні все ненормальні, і навіть розумна Аліса не зуміла оскаржити його докази. Після чого Кіт зник - весь, крім широкої посмішки, довго висіла в повітрі. Це властивість Кота особливо йому стало в нагоді, коли люта Червона Королева наказала відрубати йому голову: Кіт відразу зник, в повітрі було видно одна лише його голова, але як накажете відрубати голову, якщо у неї і тіла-то немає? А Кіт тільки широко усміхався. 

Аліса ж тим часом відправилася до навіженого Березневого Зайця і потрапила на настільки улюблене і звичне в англійців, але абсолютно незвичайне чаювання. Заєць і божевільний Капелюшника були змушені пити чай не раз і не два в день (що було б природно і розумно), а безупинно - така була їм покарання за те, що вони вбивали Час .Оскільки вони поставилися до неї вельми негостинно, заплутували її і піднімали на сміх, Аліса пішла і від них і після нових пригод потрапила, нарешті, в королівський парк, де садівники фарбували білі троянди у червоний колір. І тут з'явилася королівське подружжя, Червоні Король та Королева, оточені придворними - бубновим і червоними картками дрібніші. І хоча Король та Королева виявляли незвичайну суворість до оточуючих, а Королева вимагала рубати голови мало не всім підряд, Аліса не злякалася: адже вони всього лише карти, розсудила вона. 

Майже всіх своїх знайомих по Країні Чудес Аліса побачила в залі, де судили Червоного Валета, який, як говорилося в старовинній пісеньці, вкрав пироги, випечені Корольової. До чого ж дивні свідчення давали в суді перелякані свідки! Як намагалися все записати недотепи-присяжні і як вони всі плутали! І раптом викликали Алісу, яка встигла вирости до своїх звичайних розмірів. Король з Королевою намагалися її залякати, але їх спроби розбивалися об її здорову логіку, і на загрозу смертної кари вона спокійно відповіла: «Ви ж всього лише колода карт» - і чарівництво розсіялася. Аліса прокинулася на тій же стороні біля сестри. Навколо був звичний краєвид, чулися звичні звуки. Значить, це був тільки сон! 




Висновок



Прийнято вважати, що Льюїс Керролл належить до плеяди англійських письменників-романтиків, що сприймали світ з великою часткою скептицизму філософського і романтичної іронією, ідею якої висловив вперше теоретик німецького романтизму Фрідріх Шлегель (1772-1829). Світ для англійських романтиків - це хаос, який у своєму русі не має ніякого напрямку, ніякого доступного розумінню зразка. Твори письменників, засновували свою творчість на філософському скептицизму і романтичної іронії, створювалися головним чином методом визначення меж людської мови і аналізу останнього. 

Керроллознавці, що дотримуються історико-соціологічного підходу до творчості письменника, також висловлюють найрізноманітніші судження про те, як слід класифікувати повісті про пригоди Аліси. Ян Б. Гордон називає "Алісу в Країні Чудес" "романом виховання" (Bildungsroman), а "Алісу в Задзеркаллі" розглядає як роман про життя і формуванні художника, "в якому виховання дитини не можна відрізнити від його існування-в-мистецтві"

У середині XX ст. тексти Керролла стали аналізувати не тільки філософи і психологи, а й астрономи, фізики і математики. Англійський астроном Артур Стенлі Еддінгтон, наприклад, порівняв формальну структуру балади "Джаббервоккі" з "Аліси в Задзеркаллі" з областю сучасної математики, відомої як "теорія груп", а вітчизняний біолог і психолог С. Г. Геллерштейн вважав, що у всій Керролова " нісенітниці "криється якась таємниця, розгадка якої небайдужа для науки.

На одному з недавніх Всесвітніх філософських конгресів проводився спеціальний симпозіум, присвячений Керроловим казкам. Філософи вважають, що, поряд з Ніцше і Вітгенштейном, Льюїс Керролл був одним з провісників постмодернізму та постструктуралізму. Як приклад звичайно приводиться знаменита парадоксальна фраза Аліси про те, що якщо б вона любила спаржу, довелося б їсти її, а їй це зовсім не подобається.




Список використаної літератури



1. Л. Кэрролл, “Приключение Алисы в Стране Чудес”, - М.; Дет,лит.,1988.

2. Зарубежные писатели. Библиогр. слов. В 2 ч. Ч. 1. А – Л / Под ред.

Н.П. Михальской, – М.; Просвещение: Учеб.лит., 1997.

3. Кэрролл Л. История с узелками. – М.: Мир. 1973г

4. Галинская И.Л. Льюис Кэрролл и загадки его текстов — М.: ИНИОН РАН, 1995