Нумізматика як допоміжна історична дисципліна

НУМІЗМАТИКА ЯК ДОПОМІЖНА ІСТОРИЧНА ДИСЦИПЛІНА

Нумізматика   наука про монети, що вивчає історію грошового обігу по його матеріальних залишках. Нумізматику також цікавлять історія техніки монетної справи, розвиток медальєрного мистецтва і інші питання, пов'язана зі специфічним виглядом історичних джерел   монетами, медалями, жетонами. До нумізматики також традиційно відносять і вивчення паперових грошей (боністику). 
Як допоміжна історична дисципліна нумізматика Дає важливий матеріал для розв'язання проблем історії, археології, політичної економії, мистецтвознавства, мовознавства і інших наук. Завдяки широкому обхвату багатьох проблем вона висунулася серед допоміжних історичних дисциплін. У деяких випадках, наприклад в дослідженні товарно-грошового звертання, нумізматика придбала, на думку ряду дослідників, значення самостійної науки (І. Г. Спасський,  В. Л. Янін). 
Нумізматика з'ясовує грошові системи старовини і їх еволюцію в процесі історичного розвитку. У цьому відношенні вона тісно змикається з іншою допоміжною історичною дисципліною   метрологією, оскільки монети є мірою вартості. 
Основними задачами нумізматики є вивчення історії монетної справи, грошово-вагових систем і грошового обігу. Багато які важливі проблеми історії економіки і торгівлі неможливо вирішити без спеціального аналізу нумізматичних даних. Процес. нумизматического дослідження багатогранний, він включає в себе всебічне вивчення самих монет   зображень, написів, ваги, розміру, складу металу, а також складу і топографії монетних скарбів. Аналіз поширення знахідок окремих монет і скарбів створює можливості для важливих висновків по історії економіки, грошового обігу, торгівлі і торгових шляхів. Вивчення ваги монет (грошова метрологія) може виявити грошові реформи, про які немає абсолютно ніяких свідоцтв в письмових джерелах. 
Ведучу роль у вивченні грошового обігу грають монетні скарби, що є в цей час основним объектом нумизматического дослідження. Монетним скарбом називається будь-який комплекс монет   від декількох примірників до десятків тисяч,  заритий в землю умисно з метою збереження або випадково що попав в неї. У російській нумізматиці значення монетних скарбів як незамінного джерела для вивчення цілого ряду историко-економічних проблем було зрозуміле ще в 1 й половині XIX в. При вивченні скарбу перед дослідником передусім встає важливе питання методичного характеру   як датувати скарб? Правильне його рішення допомагає з'ясувати еволюцію грошово-весовых систем, що відбивається у вагових нормах монет, встановити групи монет, що переважали в звертанні в певний період часу, прослідити закономірності в зміні складу скарбів. Проблема датировки скарбів довгий час залишалася дискусійної. Особливо гостру полеміку, природно, викликала датировка скарбів монет, не несучих на собі дат. У цей час більшістю дослідників прийнята датування скарбу молодшою монетою з урахуванням того, що між роком її карбування і часом закриття скарбу завжди лежить відомий проміжок часу, рівний принаймні часу шляху монети від місця її виробництва до місця скарбу. Наступним етапом дослідження скарбу є вивчення його складу. Монетні скарби по своєму складу діляться на скарби короткого і тривалого накопичення. Для нумізматики особливо важливі скарби короткого накопичення, що є «моментальними знімками» з грошового обігу. Статистика монетних знахідок показує, що переважну більшість відомих і скарбів, що знову виявляються являють собою саме скарби короткого накопичення, що об'єктивно відображають склад монетного звертання в момент свого приховання. 
Важливою частиною нумізматичного дослідження є картографування знахідок монетних скарбів і одиничних монет. Завдяки йому виявляються певні ареали тих або інших монет в різні історичні періоди. Топографічне зведення може бути різним по своєму характеру. Одні з них відображають монетне звертання на певних територіях, інші на певному хронологічному відрізку, треті   історію звертання різних по своїй приналежності монет, наприклад римських, куфических монет, золотоордынских дирхемов і т. д. Характер топографічного зведення змінюється в залежності від задач дослідження. Д Монетна топографія відображає особливості грошового обігу,, його інтенсивність, торгові шляхи і центри торгівлі. На її осно-; 
вен встановлюються райони (провінції) зі своєрідним складом грошового обігу, відмінним від суміжних територій,  і т. д 
До найважливіших методів дослідження в нумізматиці відносяться: складання топографії знахідок скарбів і окремих монет з метою з'ясування торгових шляхів в старовині, встановлення приналежності окремих монетних типів, міри поширеності монет окремих держав, встановлення шляхом порівняння штемпелів технічних особливостей монет для уточнення їх хронології і місця карбування і 
Нумізматика, як будь-яка наука, виробила свою термінологію: аверс   лицьова сторона монети (звичайно має зображення герба або портрета правителя держави, що карбував монету); реверс оборотна сторона монети; гурт оброблений край (ребро) монети (розрізнюється гурт гладкий, мальований і з написами; гурт утрудняє підробку монети); монетне поле   поверхня лицьової або оборотної сторони монети; 
легенда напису на монеті; номінал позначена вартість монети; лігатура   домішка недорогоцінного металу в срібних, золотих і платинових монетах, виражена в процентному відношенні до загальної ваги монети; монетний прибуток  різниця між номіналом монети і вартістю її виготовлення (включаючи вартість металу, з якого вона зроблена; монетний прибуток-належить державі, що випускає монету); монетна стопа   співвідношення між вагою металу в монеті і певною вагою того ж металу як товару (залежить від номіналу монети і вартості дорогоцінних металів як товару); псування монети зменшення кількості металу в монеті (або збільшення лігатури) при збереженні номіналу; монетний тип   сукупність зовнішніх даних монети. 
Тут приведені лише деякі з нумізматичних термінів, найбільш загальні по значенню. З іншими поняттями, що відносяться до окремих розділів нумізматики, можна ознайомитися в процесі використання рекомендованої літератури. 
ВИНИКНЕННЯ НУМІЗМАТИКИ, В НАУКОВУ ДИСЦИПЛІНУ ЇЇ ОФОРМЛЕННЯ 
Термін «нумізматика» відбувається від латинського numizma  «монета». Першим етапом розвитку допоміжної наукової дисципліни було любительське колекціонування монет. Збирачів залучали різноманітність типів монет, порівняно часті знахідки старовинних примірників, відносна легкість визначення і класифікації і, нарешті, зручність зберігання. Вже в епоху середньовіччя в багатьох містах Європи існували великі приватні збори монет переважно античної епохи. колекціонування сприяло збереженню старовинних монет від знищення. По мірі накопичення встало питання про їх вивчення. Власники великих колекцій самі або за допомогою вчених почали досліджувати і описувати монети, складати каталоги, підбирати серії аналогічних примірників. З'явилися спеціальні, сховища великих колекцій «мюнцкабінети». 
Наступним етапом була наукова класифікація монет і поява перших досліджень нумізматичного матеріалу. Родоначальником наукової нумізматики вважається віденський колекціонер і вчений І. І. Еккель (1737 1798). 
Перші відомості про колекціонування монет в Росії відносяться на другу половину XVII в. Але вже на початку XVIII в. збирання монет стає модою. У першому російському музеї  Кунсткамера, заснованої Петром I в Петербурге, була велика колекція монет і медалей. Пізні збори Кунсткамера неодноразово поповнювалися, а потім були передане в Ермітаж. У цей час нумізматична колекція Ермітажа одна з найнайбільших в Європі. 
 Перші труди по російській нумізматиці нарівні з цінними спостереженнями містили багато наївних тлумачень і фантастичних відомостей про ті або інші монети. Лише в 1834 р. з'явилася книга А. Д. Черткова «Опис древніх російських монет». Вона поклала початок наукової класифікації древньоруський монет. 
Великий внесок у вивчення монет Росії вніс А. В. Орешников. Залишені ним труди по нумізматиці Північного Прічерноморья і фундаментальна робота «Російські монети до 1547 р.», що вийшла в 1896 р., досі служать посібником для дослідників. 
Після Великої Жовтневої соціалістичної революції нумізматика міцно увійшла в коло допоміжних історичних дисциплін. У 1924 р. розділ по нумізматиці був вміщений в книзі А. М. Большакова «Допоміжні історичні дисципліни». У подальші роки в численних роботах по вітчизняній і зарубіжній нумізматиці, серед яких велике місце займають труди А. Н. Зографа,  І. Г. Спасського,  В. Л. Яніна,  розглянуті важливі теоретичні питання, введені в науковий оборот нові матеріали. 
У радянській історіографії нумізматику умовно ділять на античну, візантійську,   східну, західну і російську (включаючи радянську). Вивчення кожного з перерахованих розділів має свої специфічні межі, однак докладний їх розгляд не входить в задачі даного посібника. 
Грунтовно з розвитком російської нумізматики в радянський час знайомить стаття: І. Г. Спасський. Нумізматичні дослідження (Росія, Україна, Білорусія) в 1917 1967 рр.». У сб. •«Допоміжні історичні дисципліни», вып. II. Л„ 1969, стор. 91 115. 
ВИНИКНЕННЯ ГРОШЕЙ, ЇХ РОЛЬ В СУСПІЛЬСТВІ. ВИДИ ГРОШЕЙ 
Серед численних функцій грошей в суспільстві древнейшей і основною є їх роль як кошти обміну. Поява обміну йде корінням в глибоке минуле. Археологічно зафіксований обмін в епоху верхнього палеолита. Про це ж свідчить энтография. Спочатку зародився примітивний міжплемінний обмін. Його стимулювали неоднакові умови навколишнього -первісну людину середовища. Предметами обміну могли служити: риба (у жителів морського побережжя), плоди, хутра, слоняча кістка (у лісових мисливців), кремінь, про-сидан, метал і інші види дефіцитної сировини для виготовлення знарядь (у жителів гір). 
Первинні форми обміну «товар за товар» виключають вживання грошей, але дуже незручні. Поступово, в процесі мінових операцій, виявляється якийсь товар або декілька видів товару, найбільш применительных при обміні; Такий товар стає еквівалентом інших. 
Поширеною формою грошей були худоба і шкури тварин. Про це свідчить лінгвістика. Худоба і гроші називаються однаково в багатьох древніх мовах. У окремих випадках це простежується і понині; так, англійське 1тресипюи8 (бідний) відбувається від латинського ресита (гроші), утвореного в свою чергу від ресиз (худоба). Значить, {тресипюиз з урахуванням аналізу може бути переведено як «бесскотный». Таке. слово, як «капітал», сходить до латинському сари1 сарНа (голова голови) і пов'язане з древнім підрахунком майна по головах худоби. 
Крім худоби, широко відомі як товар-посередник раковини каурі, що мали ходіння на побережжі Індійського океану аж до XVIII в. У деяких місцях навіть були вироблені своєрідні грошові системи на основі раковин. Так, на західному побережжі Африки грошова одиниця «шнур» складалася з нитки з 40 нанизаними раковинами каурі. 50 шнурів складали «голову» (2000 каурі); 10 голів складали «мішок» (20000 каурі); у зовнішній торгівлі 3 голови прирівнювалися до 1 долара. 
Крім худоби і раковин, роль грошей грали: зв'язки зубів аку-,лы в Меланезії, черепи корів на Калімантане, шиті пояси вампум у індіанців Північної Америки, слоняча кістка і бруски,  солі в Африці, тютюн в Вірджінії, цегельний чай в Монголії і багато які інші товари. Людство перепробувало, сотні видів. денег, поки не прийшло до найбільш зручним   металевим. 
. Ваговий метал в злитках різних форм швидко входить в товарообмін, оскільки має важливі переваги перед іншими видами грошей. По-перше, метал не псується і займає мало місця, його зручно зберігати, перевозити і т. д. По-друге, метал легко розділити на рівні частини, що дуже важливо при раз-.виючий обміні. 
Поступово ведучу роль в торгівлі займають вагове срібло і золото. Щоб перешкодити можливому обману, т. е. вживанню в торгівлі низькопробних або неповновагих шматків металу, люди почали ставити на повновагих злитках клейма, що гарантують їх якість. Так з'явилися перші монети. Батьківщиною. их вважається маленька держава древнього світу   Лідія, розташоване в Малій Азії. Час появи перших монет  почав VII в. до н. э. Прі роботі над цією темою необхідно ознайомитися з другим розділом труда До.. Маркса «Капітал». 
ДРЕВНЕЙШИЕ МОНЕТИ НА РУСІ.                      <,   ГРОШОВИЙ ОБІГ В XII XIV ВВ. 
Є основи передбачати, що у древніх племен сусідів Римської імперії, і в тому числі у слов'ян, як гроші вживалися домашні тваринні, хутра, шматки металу. Нарівні з цим мали ходіння римські монети   денарии і анто-нианы, рідше за драхмы сасанидских царів Ірану (IV VII вв. . З кінця VIII у. велике поширення на Русі отримали срібні східні монети різних держав. Їх іменували диргемами. Скарби цих монет у великій кількості простежуються вздовж древнього торгового шляху, від гирла Волги до Прибалтики. Диргемы чеканилися на тонких, але широких срібних кухлях, монетне поле по обидві сторони було суцільно покрите особливої вязью арабського листа (так зване «ку-фи», чому і монети часто іменують куфическими). Написи на диргемах були незрозумілі слов'янському населенню, монети мали ходіння як вагове срібло. З XI в. притока куфических монет на Русь різко скоротилася, і в звертанні стали з'являтися візантійські монети   срібні милиарй-сии і золоті солиды, а також західноєвропейські срібні денарии. 
 До цього ж часу (X XI вв.) відноситься короткочасний випуск древнейших російських монет   златников і, сребреников, по вазі і типу близьких до візантійських. На монетах стоять імена київських князів Володимира, Ярослава, Святополка і тмутара-канского князя Олега. Потім, в зв'язку з розпадом древньоруський держави і монголо-татарським ярмом, що почалося,  грошова система Русі приходить в занепад. Довгий час переважає безмонетный обмін. Судячи по деяких джерелах, лише в околичних південно-західних і північно-західних районах знаходилося в звертанні невелика кількість дрібних іноземних монет, на інших територіях переважали мінові форми торгівлі. Лише в XIII XIV вв. набувають поширення ті, що чеканяться в деяких центрах Золотої Орди срібні татарські диргеми. и мідні пули. 
У великих торгових центрах домонгольской Русі використовуються як засіб платежу злитки срібла різних форм і ваги гривни. Деякі з них мали клейма і ділилися на частині в залежності від необхідності. Найбільш поширені київські гривни у вигляді шестикутних брусків срібла (вони мали стійку вагу 160 г), що ллються і новгородские у вигляді паличок овального перетину (вага біля 200 г) зверталися разом з привізною срібною монетою. На основі цього звертання складався складний комплекс понять, пов'язаних з гривною у ваговому значенні і значенні гривни кун з похідними. (Детальніше про це можна прочитати в розділі «Метрологія» справжнього посібника.) 
  

ВИКОРИСТАННЯ ДАНИХ НУМІЗМАТИКИ В ПРОЦЕСІ ІСТОРИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ 
Монета змістовний і складний історичний пам'ятник і першокласне історичне джерело. Вона є звичайно джерелом і письмовим і речовинним одночасно, і тому обсяг інформації, укладеної в ній, великий. Од- 
на і та ж монета при всебічному дослідженні може: 
а) служити датуючим матеріалом; б) її вага і номінал повідомляють метрологічні відомості; в) матеріал, з якого вона виготовлена, і техніка карбування свідчать про рівень розвитку продуктивних сил суспільства; г) легенда на монеті несе відомості по палеографії, лінгвістиці, має певне історичне значення; д) зображення на монетах служать джерелом для етнографів, археологів, мистецтвознавців; 
е) деякі явища (псування монет, зміна типу, перечеканка і надчеканки) свідчать про грошові реформи, політичний і економічний нелад і 
Природно, що при вивченні великої кількості монет, їх розподілу і шляхів поширення можливості дослідника збільшуються. Наприклад, картографування монетних знахідок і аналізи скарбів дозволяють прослідити торгові зв'язки окремих територій в старовини і багато що інше. Вивчення монет, що найбільш легко підбираються в зв'язні серії, нерідко прокладало дорогу для відкриття цілих розділів історії. Нумізматиці багато чим зобов'язана історія древнього світу, особливо історія древнього Рима. 
Вивчення монет тісно пов'язане з такими допоміжними історичними дисциплінами, як геральдика, сфрагистика, і, звичайно, з розділом історичної науки археологією,, з середи якої, власне, і виділилася нумізматика. 
Нумізматика поповнює свої джерела, як правило, за рахунок знахідок монет під час археологічних розкопок і особливо за рахунок скарбів. Скарб певна сума грошей або цінних предметів, що звичайно брали участь в звертанні на місцевому ринку в певний момент, вилучена із звертання і схована по тих або інших причинах. Тому грошовий скарб з великою точністю відображає характер і склад грошового обігу сучасного йому історичного періоду. Нерідко самі знайдені монети представляють меншу наукову цінність, ніж їх поєднання. Ось чому надто важливо зберігати для дослідження весь комплекс знайденого скарбу, навіть якщо він і складається з однакових монет. 
Скарби бувають тривалого і короткого накопичення. У залежності від характеру до них застосовуються різні методи історичного аналізу, наприклад звірення штемпелів на групі однорідних монет для встановлення відносної хронологічної послідовності випуску окремих серій, встановлення числа монетних дворів, майстерних і навіть числа робітників і 
- Детально про методи нумізматичного дослідження див.: 
Г. А. Федоров-Давыдов. Монети розказують. М., 1963, стор. 111 134. 

Монети і грошовий обіг древньоруський держави. Виникнення російської грошово-вагової системи 
Слов'янські племена уперше познайомилися з монетами задовго до утворення древньоруський держави. Першими иноземными монетами, що зіграли певну роль в економічному житті народів Східної Європи, були римські срібні денарии. Їх масова притока на територію лесостепной смуги Східної Європи почалася в середині II в. н. э., але була короткочасним і різко скоротилася на рубежі II і III вв. Найбільше число окремих примірників і скарбів римських денариев знайдене на Україні і в Білорусії, зокрема в районі Києва і його околиць. У III у. внаслідок фінансово-економічної кризи в Римській імперії денарий знецінився вдвічі і вивіз його в Східну Європу фактично повністю припинився, але все ж в дуже невеликій кількості тут зустрічаються монети IV і навіть V вв. 
Питання про характер і тривалість звертання римських монет на території Східної Європи після припинення їх притоки сюди відноситься до числа дискусійних. Але не підлягає сумніву визначений і, ймовірно, значний хронологічний розрив між звертанням денариев і східних монет, що починається на рубежі VIII IX вв. І все ж можна передбачати, що саме до римського часу відноситься зародження у східних слов'ян грошово-рахункових і вагових понять. У зв'язку з цим особливої уваги заслуговує вагу денария 3,41 г,  що є 1/20 частиною російської гривни IX Х вв. 
У кінці VIII в. на територію древньоруський держави у великих кількостях починають проникати східні монети   дирхемы (від древньогрецький «драхма»   пучок), які чеканилися в різних центрах величезної території Арабського Халіфата   в містах Середньої Азії, Закавказья, Ірану, Малої Азії і Месопотамії, в Африці і в Іспанії. 
По іменах різних династій розрізнюються дирхемы аббасид-ские,  омайядские, саманидские і інш. Всі вони мають одну загальну назву   куфические монети (від «куфи»   особливого листа, що виник в кінці VII у. в іракських містах Куфе і Басре і що використовувався на монетах). У значно меншому числі на Русь поступали деякі інші східні монети, наприклад, са-санидские драхмы IV VII вв. 
Дирхемы чеканилися на тонких, але досить великих монетних кухлях. На обох сторонах монет вміщується напис, в якому, крім благочестивих висловів, як правило, вказується дата (по хиджре мусульманській ері) і місце карбування, ім'я правителя, халифа і інших посадових осіб. Основним шляхом проникнення їх на Русь був Волжський торговий шлях, особливу роль на якому грала Волжська Болгарія. Менше значення мав шлях по Северському Донцу і по Дніпру. 
Соціальна і майнова диференціація суспільства яскраво відбивається в складі монетних скарбів. Відомі многопудовые скарби, що складалися з тисяч монет, і невеликі комплекси з декількох десятків монет. Часто дирхемы зустрічаються в складі похоронного інвентаря слов'янських племен як прикраси або так званому обола мертвих, пов'язаних з вірою в замогильне життя. Такі знахідки створюють можливості для більш точної датировки археологічних пам'ятників. Але основне значення дирхемов для історії російського грошового обігу і грошово-вагових систем полягає в тому, що на Русі вони, по образному вираженню К. Маркса,  втрачали свій національний мундир і служили засобом місцевого грошового обігу. Куфические монети, отримуючи тубільні назви, ставали номіналами російської грошово-вагової системи. У Древній Русі вони були відомі під назвами куны і ногаты. 
У звертанні дирхемов на древньоруський території виділяються декілька періодів, що розрізнюються складом монетних скарбів і способами прийому монет   вагою або на рахунок. 
З питання про роль східних монет на Русі довгий час існувала теорія, згідно з якою численні знахідки дирхемов розглядалися тільки лише як пам'ятники транзитної торгівлі східних купців з країнами Західної Європи, і передусім з Скандінавієй. Ця теорія в цей час переконливо спростована радянськими дослідниками. Доведено, що східні монети служили на Русі засобом внутрішнього грошового обігу. Про це кажуть зміни ареалів монет, що зверталися в різні періоди, топографія скарбів, у великому числі виявлених збоку від транзитних торгових шляхів, грошовий рахунок Древньої Русі, зафіксований «Російською Правдою». Про те ж свідчать знахідки в ряді скарбів ваги і гирек, за допомогою яких здійснювалася перевірка ваги монет, оскільки на Русь поступали дирхемы різної ваги. 
Причини припинення ввезення дирхемов на Русь по-різному пояснювалися дослідниками. Одні бачили в цьому «відмову» від монет в зв'язку зі слабістю древньоруський грошового обігу, а факт тривалого існування східних монет на Русі пояснювали її тимчасовим положенням в міжнародній торгівлі. Інші вчені шукали причини цього явища на Сході. Ця остання точка зору представляється більш аргументованою. Згідно з нею припинення притоки східних монет було результатом так званої кризи срібла на Сході   срібне карбування в країнах Халіфата майже повністю припинилося в XI в., з одного боку, через виснаження основних запасів срібних руд, з іншою   постійних междуусобий. Ніяких внутрішніх причин для відмови від ввезення східної монети на Русі не було. На зміну дирхемам в російському грошовому обігу приходять західноєвропейські денарии. Однак територія їх поширення на Русі була значно меншою, ніж максимальний ареал куфических дирхемов. Основну масу західноєвропейських монет складали німецькі пфенниги, англосаксонские пенни,  денарии Угорщини, Чехії і інших країн. На них вміщувалися самі різні зображення   люди, пам'ятники архітектури, побутові предмети, різні хрести, буквені монограммы. Написи, виконані на латинській мові, називають імена правителів, від імені яких чеканилися монети, іноді імена монетчиков або осіб, що відали карбуванням. Денарии поступали на Русь протягом XI в., на самому початку XII в. їх ввезення сюди припинилося. Причини припинення притоки на Русь монет з країн Західної Європи багато в чому аналогічні причинам припинення ввезення дирхемов. На початку XII в. псування монети в фіскальних цілях на Заході привело до того, що вона майже повністю деградувала і перестала бути придатною для вивозу за межі країни, що чеканила її. Денарии зверталися на території Північної і Північно-Східної (за винятком землі вятичей) Русі. У південно-західній частині древньоруський держави, зокрема на Київщині, західноєвропейських монет майже не було. У першій половині XI в. денарии звертаються разом з східними монетами, але поступово процент останніх меншає, і скарби 2-й половини XI початку XII в. перебувають майже виключно із західноєвропейських монет. 
Певну, хоч і незначну, роль в грошовому господарстві Древньої Русі зіграли візантійські монети. З Візантії на Русь проникали срібні милиарисии, а також в невеликому числі золоті і мідні монети. Золоті візантійські монети але-мизмы або солиды послужили прототипами для древньоруський монет   сребреников і златников. На них з одного боку вміщувалися зображення імператорів, а з іншою   Христа або напису. Золоті монети, ймовірно, брали участь тільки лише в міжнародній транзитній торгівлі, а мідні, досить широко поширені на Русі, обслуговували внутрішній грошовий обіг. 
Перші російські монети 
Перша спроба чеканити власні монети була здійснена російськими князьями в кінці Х   початку XI в. Письмові джерела не зберегли відомостей про початок російського монетного карбування, однак є всі основи затверджувати, що вона була не випадковим епізодом, а була підготовлена всім ходом історичного розвитку Русі, і передусім двохсотрічним звертанням на її території східних монет. Вводячи в обіг свою власну монету, російські князья прагнули, видимо, з одного боку, компенсувати певною мірою недолік в східних монетах, ввезення яких різко скоротилося саме в цей час, а з іншою   використати монети як прекрасний засіб пропаганди державного суверенітету Русі, що стала в кінці Х в. однією з могутніх християнських держав Тривала дискусія про час появи перших вітчизняних монет в цей час може вважатися закінченої. Карбування почалося в княження Володимира I Святославича (980 1015), ймовірно, незабаром після офіційного прийняття християнства в 988 р. Про це свідчать зображення Іїсуса Христа на одному з типів срібних монет і на всіх золотих, а також постійна присутність хреста як символа християнства в руках князя на всіх без виключення древньоруський монетах, як золотих, так і срібних. 
Переважна більшість монет містить в легенді ім'я Володимира, значно менше число   імена Святополка і Ярослава, на деяких монетах ім'я князя досі не піддається прочитанню або читається приблизно. Розмір сребреников такий же, як більшості дирхемов, але на відміну від останніх вони карбовані не на спеціально вирізаних кухлях, а на відлитих в двосторонніх формах заготівлях. Нестійкість монетних штемпелів приводила до їх швидкої зміни, а часте і не завжди уміле копіювання штемпелів спотворювало написи до невпізнання. Штемпеля, ймовірно, були бронзові і мали вигляд щипцов. Такі зв'язані штемпеля були відомі на Русі і до початку карбування монет   вони служили буллотириями для відтиснення вислых свинцевих печатей. У більш пізній час такі штемпеля називалися «кліщі». 
Згідно із загальноприйнятою типологии древньоруський монет, карбування почав Володимир I і продовжили його сини   Святополк Окаянний (1015 1019, приймальний син) і Ярослав Мудрий (1019  1054). Золоті монети чеканив тільки Володимир I. Відомі чотири типи монет Володимира. Древнейшими, ймовірно, є сребреники, на лицьовій стороні яких зображений князь, а на оборотній   Іїсус Христос. На них навколо зображення князя вміщений напис: «Володимир, а це його срібло» або «Володимир на столі». На початку XI в. зображення Христа замінюється родовим знаком київських великих князів, так званим знаком Рюріковичей у вигляді тризубця. Змінюється і напис, що пояснює зображення   «Володимир на столі, а це його срібло». Сребреники Святополка безпосередньо зміняють IV тип монет Володимира. Є думка, що штемпеля тих і інших монет вирізані одним майстром. Число відомих монет Святополка в процентному відношенні до загальної кількості древньоруський монет відповідає кратковременности його перебування на великокняжеском столі. Біля двох десятків сребреников мають напис з ім'ям «Петрос» або «Петар». Атрибуция цих монет поки залишається спірної. Вони могли належати комусь з сини Володимира або того ж Святополку. Якщо їх чеканив Святополк, то стає відомим його хрестильний ім'я   Петро, відсутнє в письмових джерелах. 
Серед всіх древньоруський монет виділяються оригінальністю типу, витонченістю і незвичайною ретельністю виконання монета Ярослава Мудрого. На одній стороні на них зображений святий Георгій (хрестильний ім'я Ярослава), а на інший  князівський знак, оточений написом «Ярославле срібло». Відомі 6 примірників цих монет, лише одна з яких знайдена у Києві. Топографія знахідок і відсутність в написі звичайної формули «на столі» дозволяють передбачити, що Ярослав Мудрий чеканив монети в Новгороде, до заняття великокняжеского стола в 1019 р. 
Довгий час вважався, що сребреники чеканилися без якої-небудь вагової норми. Однак метрологічне вивчення древньоруський монет встановлює на вагову норму в межах 2,9 3,3 г, що відповідає нормі древньоруський куны в южнорусской грошово-ваговій системі. 
Карбування золотих монет почалося одночасно або небагато чим раніше срібних. На одній з сторін цих монет зображений князь і маленький родовий знак над його плечем, навколо зображення вміщений напис: «Володимир, а це його злато», на інший   Іїсус Христос. Златники, що важили біля 4 г, часто прирівнюють до візантійським солидам Х Х1 вв., теоретична вага яких рівна 4,55 м. Однак якщо древньоруський вагова одиниця золотник (4,266 г) точно відповідає 1/96 пізніших фунти, то вага зі-лида, введеного Костянтином I в 314 р. і скоро що став основ-1 ний рахунково-грошовою одиницею Візантії, рівний 1/90 фунти, і го-1 ворить про його запозичення в російську вагову систему не прихо-, дится. 
Особливу групу древньоруський монет утворять відомі тільки ¦ в декількох примірниках срібні монети тмутараканского кня-1 зя XI в. Олега (в хрещенні Михайла). На одній стороні цих монет¦ зображений архангел Михайло, а на іншій   рядковий благопоже-лательная напис: «Господи, помози Михайлу», добре відома по пам'ятниках сфрагистики. Датуються вони часом біля 1078 р.^ знайдені тільки в межах Тмутараканського князівства і ніколи не мали общерусского значення. 
Скарби і окремі знахідки древнейших російських монет зустрічей сподіваються не тільки на величезній території древньоруський госу¦ дарства,  але і за його межами в Скандінавії, Прибалтиці Польщі і Німеччині. Але цей факт ще не дає права приписаний сребреникам значну роль в грошовому обігу. Вони і могли забезпечити потреби ринку в монеті внаслідок кратковре менности карбування і незначності емісій. Проте дрейЦ неросійські монети зіграли певну роль в декларирована суверенітету і економічної потужності древньоруський держави 
Грошові злитки 
Великі платіжні операції в древній і середньовічній Русявий! забезпечувалися срібними злитками. На території. древнерус¦ ского держави зверталися злитки різної ваги і вигляду, не переважаюче значення мали так звані київські і новгродские гривни. Назви ці умовні і пов'язані з місцем перших знахідок цих пам'ятників грошового господарства. 
Київські гривни   це злитки шестикутної форми, що ллються.  Протягом всього періоду свого існування вони зберігали стійку вагу біля 160 р. Це дозволяє зв'язувати їх вагову норму з вагою візантійської літри   327,456 г і вважати її рівної 1/2 літри 163,728 м. Злитки київського типу швидше всього з'явилися в середині XI в. і існували аж до монголо-татарського нашестя. Їх ареал охоплює майже всю територію Київської Русі, але більшість знахідок концентрується в південних її районах. 
Новгородские гривни   злитки мали абсолютно інший вигляд і вага. Вони являють собою паличку-брусок вагою біля 200 р. Розрізнюють два вигляду новгородских злитків: більш довгі (14  20 см) і прямі і короткі (10 14 см) зі злегка вигненою спинкою. Перші датуються XI XIII вв., другі   XIV XV вв. На відміну від київських новгородские злитки дають порівняно великий эпиграфический матеріал   на них нерідко процарапаны імена осіб, для яких вони були відлиті. Іноді на новгородских злитках зустрічаються процарапанные поперечні риски, остання з яких, як правило, буває похилої. Встановлено, що таким чином ливцы, що відповідали за вагу і якість злитка, що виготовляється,  враховували неминучий чад срібла і домішок. 
Теоретична вагова норма новгородских злитків визначалася дослідниками по-різному. Одні вважали її рівної приблизно 197 г і зв'язували із західноєвропейською метрологією, інші затверджували поступове падіння їх вагової норми з 204,756 до 195 р. Зараз можна вважати встановленим, що ніякого падіння ваги новгородских злитків не було, а їх вагову норму потрібно зв'язувати з російським полуфунтом (204,756 г). Походження ж російського фунта залишається поки ще невиясненим. 
Крім цих двох основних видів злитків, в грошовому обігу Древньої Русі брали участь і деякі інші. Наприклад, так звані чернігівські, по вазі близькі до новгородским, а за формою що являють собою як би грубо розплющені київські, і литовські у вигляді невеликих паличок м'яких контурів, часто з декількома характерними вм'ятинами на спинці. Метрологічно литовські злитки з російськими системами не пов'язані і поступали на Русь з Прибалтики як срібна сировина. 
Оскільки на Русі основною первинною формою срібної сировини були монети, то певне число однакових по вазі монет могло служити мірою ваги злитка   гривни. Потім встановлювався зворотний зв'язок   срібний злиток служив мірою кількості монет. Швидше усього саме внаслідок цього зв'язку монет і злитків виробилися такі грошово-вагові поняття, як «гривна» (вагова одиниця), «гривна срібла» (злиток) і «гривна кун» (рахункова одиниця). Письмові джерела дозволяють встановити вагову рівність гривни срібла 4 гривнам кун і розрахувати вагові величини фракцій останньою. Древньоруський грошова термінологія і грошовий рахунок 
У древньоруський письмових джерелах, передусім в «Російській Правді» і «Повісті тимчасових років», містяться наступні найменування грошей і грошових одиниць: худоба, куна, ріжеться, ногата, веверица, векша, біла і гривна. 
Древнейшей ваговою одиницею є гривна. Ця назва пов'язана з шийною прикрасою у вигляді обруча, широко поширеною у слов'ян, финно-угров і інших народів. Походження гривни ще остаточно не встановлене. Робилися спроби вивести її вагу з візантійської літри (римської либры = 327,456 г) на основі паралельного аналізу договору 911 р. Русі з Візантієй і «Російської Правди». Договір фіксує норму штрафу в 5 літр за навмисне нанесення удару «згідно із законом російському», а «Російська Правда» за аналогічну образу призначає штраф в 12 гривень. Звідси визначалася вага гривни в 136,44 м. Вагомим аргументом проти візантійського походження гривни є відсутність серед матеріальних пам'ятників древньоруський грошового обігу злитків срібла, хоч би віддалено що наближаються до ваги 136,44 г, і більш дрібних грошових одиниць (монет), що знаходяться в пропорційних відносинах з цією вагою. 
Довгий час дуже популярної була теорія східного походження російської гривни. Суть її зводиться до наступного. Пізніший російський фунт (409,512 г) близький по вазі іракському ратлю. Серед пам'ятників російського грошового обігу добре відомі грошові злитки новгородского типу, теоретична вага яких рівна приблизно 204 г, що становить половину ратля. Однак не ця вага була визнана гривною, а вага ратля, т. е. іракський ратль і древньоруський гривна ототожнювалися. 
У цей час найбільш аргументована гіпотеза походження російської грошово-вагової системи запропонована В. Л. Яніним. Її основна відмінність від теорій, що існували раніше полягає в тому, що вона побудована на основі ретельного метрологічного аналізу обширного нумізматичного матеріалу. Основні положення цієї концепції можуть бути зведені до наступного. Перше знайомство східних слов'ян з грошово-ваговими одиницями.  відноситься до перших віків нової ери. У цей час на території Східної Європи звертається значна маса римських срібних монет. Середня вага римського денария 3,41 г лягла в основу слов'янської гривни в 68,22 г відповідно до традиційного слов'янського рахунку на 20, 40 і 80, відомим у вигляді пережиточного явища в більш пізній час. Гривна вагою 68,22 г існує в IX першій половині Х в. В. Л. Янін допускає і іншу можливість, а саме спочатку термін «гривна» означав одиницю, рівну вазі не 20, а 40 денариев, т. е. біля 136,44 м. 
У кінці VIII в. починається масова притока на Русь східного срібла у вигляді монет Арабського Халіфата дирхемов,  які в IX у. важили 2,73 г, т. е. відносилися до гривні в 68,22 г як 25:  1. Такий дирхем в письмових джерелах називається куной. На початку Х в. поряд з дирхемами в 2,73 г в обіг починають поступати більш важкі монети в 3,41 м. Таких дирхемов в гривні містилося 20, і ця монета на Русі стала називатися ногатой. 
У кінці 30-х років Х в. починається криза східного срібла, що обумовила надзвичайну строкатість ваги монет, які починають рубати і різати з метою отримати більш дрібні платіжні одиниці. Монети на Русі починають приймати не на рахунок, а вагою,  про що переконливо свідчать ті, що знаходяться в скарбах і при археологічних розкопках вага і гирьки-важки. З'являється нова грошова одиниця, рівна половині куны, ріжеться в 1,36 м. Грошова система Древньої Русі приймає наступний вигляд, зафіксований Короткою редакцією «Російської Правди»: гривна (68,22 г) = 20 ногатам (3,41 г) = 25 кунам (2,73 г) = 50 резанам (1,36 г). 
Що стосується самої дрібної одиниці цієї системи   веверицы (векши), то вона приблизно рівна '/з ріжуться, т. е. в гривні міститься 150 вевериц. 
До середини Х в. ця система існує як общерусская, а потім розділяється на дві місцеві   північну і південну. У основі північної системи лежить гривна в 51,19 г, що становить четверту частину пізнішого фунта. Гривна південної системи пов'язана з візантійської литрой. 
Структура грошового рахунку, зафіксована Просторовою редакцією «Російської Правди» (XIII в.), дещо інша. Зникає ріжеться, місце якої займає куна, що полегшала вдвічі:  гривна = 20 ногатам = 50 кунам = 150 або 100 веверицам. 
Найвразливішої концепція В. Л. Яніна є в своїй початковій точці. Знайомство восточнославянских племен, що утворили древньоруський державу, з римським денарием ще не доведено археологічно. Немає жодного факту, що свідчить про існування гривни в 68,22 г протягом майже полутысячи років   з кінця IV по кінець VIII в. 
Основні одиниці російських грошово-вагових систем не зникають з настанням безмонетного періоду, самі великі з них існують у вигляді злитків північної (новгородские) і південної (київські) ваги. 
З настанням феодальної роздробленості розвиваються місцеві грошово-вагові системи, ринкова сфера життєдіяльності яких обмежена територіальними рамками великих княжений. 
Що Поновилася в кінці XIX   початку XV в. російське монетне карбування виявила декілька різних місцевих грошово-вагових систем, генетично пов'язаних з ваговими нормами безмонетного періоду. 
Безмонетный період 
У історії російського грошового обігу період часу, що охоплює XII, XIII і майже весь XIV в., отримав назву безмонетного. Вище вже вказувалося на те, що ніяких внутрішніх причин для відмови від монет як засобу грошового обігу не було. Ремесло і торгівля аж до монголо-татарського нашестя розвивалися на Русі по висхідній лінії. Причини настання безмонетного періоду і характер грошового обігу в це. время залишаються найменше вивченими проблемами російської нумізматики. Безумовно, що в основі цього явища лежало припинення надходження на Русь, що не мала власних срібних розробок, срібла через рубіж. Однак загальні запаси срібла на Русі в XII в. були цілком достатніми для підтримки власного монетного карбування. Вони, ймовірно, були навіть більш значними, ніж до моменту поновлення карбування в кінці XIV в., оскільки величезна кількість срібла в XIII XIV вв. пішло в Золоту Орду внаслідок платежів ордынского «виходу». Отже, основну причину безмонетного періоду потрібно бачити в феодальній роздробленості, що почалася,  Русі, що ліквідувала єдину економічну і політичну основу організації монетного виробництва і грошового обігу. 
Вивчення письмових джерел показує, що грошова термінологія попереднього часу не тільки зникає в безмонетный період, але, навпаки, свідчить про подальший розвиток гривенно-кунной грошової системи. З'являються нові грошові поняття, наприклад «мортки». Відбувається, ймовірно, поступове відособлення місцевих особливостей грошового рахунку, що відбилося надалі при поновленні монетного карбування у відмінностях вагових норм монет окремих російських князівств. 
Одним з самих спірних є питання про конкретні форми роздрібного грошового обігу в цей період. Звертання срібних злитків, що обслуговували лише дуже великі торгові операції, мало, звичайно, обмежений характер. Дрібні платіжні одиниці   куны, ріжуться і інш., переставши означати срібні мо-: 
нети, отримали якийсь інший ціннісний зміст. Дуже популярні в минулому теорії шкіряних і хутряних грошей ще не вирішують проблеми загалом.  Звертання хутра як засіб платежу обмежувалося, ймовірно, районами багатими хутровим звіром, де добре був розвинений мисливський промисел. Що стосується обігу шкіряних грошей, що не мали ніякої власної вартості і що являли собою по суті кредитні гроші, то саме їх існування довгий час заперечувалося нумізматами. У середині XX в.¦ в Іспанії був виявлений рукопис, що містив опис; 
подорожі Абу Хаміда ал-Гарнати в Центральну і Східну! Європу, яке він здійснив в середині XII в. Особливий интересЯ для вивчення грошового обігу має повідомлення цього Ц го мандрівника, що відноситься до древньоруський території, од тому, що він спостерігав торгові розрахунки за допомогою старих беличьихЦ шкурок, позбавлених вовні. Цій розповіді, здавалося б не остав-^ ляющему ніяких сумнівів в існуванні на Русі шкіряної де-Ц млості, все ж не треба надавати абсолютного значення. По-перше повідомлення Гарнаті може відноситися до дуже обмеженої території. По-друге, в Новгороде Великому, наприклад за повідомленням Гильбера де Ланнуа (початок XV в.) як дрібні гроші використовувалися голови білок. Однак внаслідок що ведуться в Новгороде ось вже полвека археологічних розкопок виявлені сотні тисяч різних шкіряних виробів, що добре збереглися і обривків шкіри, але серед цих знахідок немає жодній,  яку можна було б хоч якось зв'язати з шкіряними грошима. У той же час в добре датованих шарах безмонетного періоду часто знаходять гаманці, аналогічні гаманцям з більше за древні і більш молоді шари. 
В. Л. Янін висунув гіпотезу про платіжну роль в безмонетный період деяких виробів древньоруський ремесла. Для виконання функцій коштів платежу ці вироби повинні задовольняти передусім двом умовам   мати постійну і певну вартість, а також бути максимально стандартизованими. Цим умовам. цілком задовольняють овручские шиферні пряслица, дуже широко поширені по території Древньої Русі і що часто знаходяться в міських центрах в кількостях, явно перевершуючих господарські потреби в них. Аналогічну роль могли грати деякі види бус і скляні браслети. Потрібно особливо підкреслити, що буси і пряслица зустрічаються в монетних скарбах. Більш того ареал шиферних пряслиц практично співпадає з територією монетного звертання Древньої Русі. 
І. Г. Спасський висловив припущення про платіжну роль для території Північно-Західної Русі так званих раковин каурі. Ці невеликі і красиві раковини, що добувалися на Мальдівських островах Індійського океану, були широко поширені як гроші в Африці, Азії і Європі. Вони зустрічаються при розкопках в Новгороде і в Пськове. Особливо багато їх знайдено в Прибалтиці, є вони і в Верхньому і Середньому Поволжье.