Політична криза лейбористської партії 1931 р.

Курсова робота на тему:

Політична криза лейбористської партії 1931 р.




Зміст



Вступ

Розділ 1. Історія виникнення та основні ідеологічні засади лейбористської партії Великобританії

Розділ ІІ. Діяльність 1-го та 2-го урядів лейбористської партії

Розділ ІІІ. Причини та передумови політичної кризи лейбористів 1931 р.

Висновки

Список використаної літератури




Вступ



Актуальність. На протязі декількох століть історія Англії була невідривно пов‘язана з двома політичними партіями: консервативною і ліберальною. Саме ці провідні сили країни визначали зовнішньополітичний курс Британської монархії та основні засади внутрішнього розвитку. Але на початку ХХ ст. під впливом низки економічних факторів погіршилось положення робітничого класу. Це в свою чергу призвело до посилення руху робітників про що свідчило створення лейбористської партії. Прототипом лейбористської партії був створений в 1900 р. Комітет робітничого представництва, який в 1906 р. був перетворений в зазначену партію. На початку свого існування партія являла собою союз різних політичних сил, таких як Незалежна робітнича партія, Соціал-демократична федерація та ін. На сучасному етапі історичного розвитку вона є провідною політичною силою Англії й більше відома, як соціальна партія. Саме тому тему курсової роботи вважаю актуальною та своєчасною.

Наукова новизна курсової роботи полягає в тому, що на базі досягнень вітчизняної історіографії та аналізу доступних джерельних матеріалів соціально-економічна політика лейбористської партії Англії в І пол. ХХ ст. вперше розглядається як предмет спеціального й комплексного історичного дослідження . Автором подано загальну характеристику зазначеної партії, з урахуванням її ідеологічних особливостей , стратегічних засад і політичних переконань.

Мета роботи полягає в спробі розглянути діяльність лейбористських кабінетів в І пол. ХІХ ст. та виявити причини кризи на основі комплексно-історичного аналізу різноманітної літератури та джерел.

Для досягнення поставленої мети в дипломній роботі передбачається розв’язати такі завдання:

- вивчити, проаналізувати й систематизувати існуючу наукову літературу за темою курсової роботи та виявити наявні історичні джерела;

- виділити головні етапи діяльності лейбористської партії в Англії в означений період;

Предметом курсової роботи є діяльність лейбористських кабінетів в обумовлений період .

Об’єкт роботи - діяльність цієї політичної партії як визначальний фактор розвитку Англії.

Хронологічні межі зазначеної роботи дають змогу розглянути найбільш важливі події та окреслити основні тенденції діяльності лейбористських урядів в епоху суспільно-економічних і політичних змін.

Теоретико-методологічною основою дослідження є загальні принципи об’єктивності, історизму, пріоритету фактів та загально людських цінностей, які передбачають об’єктивний опис і аналіз подій. Основним методом дослідження був порівняльно-історичний.

Історіографія. Історія соціально-економічного й політичного розвитку Англії, як провідної світової країни, завжди цікавила вчених.

На особливу увагу заслуговує такій дослідник радянських часів, як Л.Є.Кертман. У своїй книзі "Географія, історія і культура Англії" автор розглядає громадську історію монархії в гармонійному зв’язку з розвитком економіки і національної культури. Не останнє місце в книзі підводиться історії виникнення лейбористської партії, її боротьбі за владу.

Т. Мортон в праці “Історія Англії” теж розглядає загальні засади внутрішньої та зовнішньої політики лейбористських урядів та зазначає основні причини кризи.

Не лишився не висвітленим і такій процес в історії Англії , як робітничій рух. Так, Рожков Б.А. в праці “Англійській робітничій рух (1859-1900”) подає яскраву картину боротьби трудящих за свої політичні і економічні права , а також активізацію робітничого руху і його структурне оформлення. І в цьому випадку найбільш радикально налаштованими виявились ліві сили країни. Саме під тиском радикалів було прийнято ряд законів про охорону здоров’я і безпеку праці (особливо відомим є акт 1880р., що встановив відповідальність підприємців за виробничій травматизм).

Історик Н.А. Акимкіна в праці "Очерки политической системи Великобритании" систематично виклала політику англійських урядів протягом ХІХ-ХХ ст. Вона звернула увагу на політичні та економічні передумови виникнення лейбористської партії.

Наступний дослідник радянського періоду - Виноградов К.Б. Його праця „У истоков лейбористской партии (1889-1900)” описуються соціально-економічні та політичні передумови виникнення зазначеної партії, перші її ідеологи та стратегічні засади.

Також при написанні курсової роботи дули задіяні наступні праці. Ерофеев Н.А. „Очерки по истории Англии 1815-1917”, Иванова Л., Вискова А. И „Всемирная история”, Кертман Л.Б. „Борьба течений в английском рабочем и социалистическом движении в конце Х1Х – начале ХХ в.”, Овчаренко А. „Новая история. 1871-1917”, Попова Е.И., Татаринова К. И. „Новая и новейшая история 1870-1976”, Юровский К. „Новая история стран Европы и Америки”.

Серед сучасних досліджень представлені: Б. Гончар, М. Козицький, В. Мордвінцева, А. Слісаренко - „Всесвітня історія”, Крип’якевич І. „Всесвітня історія”, Григорьева И. „Новая история стран Европы и Америки”, Кривогус І. „Новая история стран Европы и Америки” та ін..

Джерельну базу дослідження складають різноманітні історичні джерела присвячені економічному положенню Англії в цілому і окремо діяльності урядів і кабінетів. Першу групу джерел складають звернення, резолюції, виступи, заяви які нерідко набували силу закону. Другу групу джерел складають статистичні відомості про економічне становище країни в І пол. ХХ ст.

Практичне значення курсової роботи визначається тим, що теоретичні розробки, що викладені в роботі можуть бути використані учнями і студентами для підготовки до практичних завдань. Також зміст роботи може стати основою для написання доповідей , рефератів.


Розділ 1. Історія виникнення та основні ідеологічні засади лейбористської партії Великобританії



Лейбористська партія Великобританії, - одна з двох провідних партій країни і найвпливовіша партія Соціалістичного Інтернаціоналу; по складу - переважно робоча партія; очолюється правими реформістами; проводить політику, яка відповідає інтересам англійської буржуазії.

Лейбористська партія виникла в 1900 році під назвою Комітет робочого представництва як федерація профспілок і соціалістичних організацій. Створення Лейбористської партії відображало прагнення робітників до незалежної класової політики. Проте біля керівництва Лейбористської партії опинилися праві діячі, що спиралися на робочу аристократію.

До 1918 Лейбористська партія не мала оформленої програми і парламенті слідував, головним чином за Ліберальною партією . В період 1 світової війни більшість керівництва зайняла шовіністські позиції; декілька лідерів Лейбористської партії увійшли до коаліції керівництва.

В умовах підйому робочого руху, що почався, у Великобританії Лейбористська партія в 1918 проголосила своєю кінцевою метою побудови соціалізму. В основу Лейбористської партії були реформи_ концепції соціалізму до - "Фабіанське суспільство" і Незалежної робочої партії. Теоретики Лейбористської партії заперечували класичну боротьбу і відстоювали вчення про поступове, повільне реформування капіталістичного суспільства за допомогою буржуазної держави при співпраці всіх класів. В 1921-1922 Лейбористська партія стала самою опозиційною партією парламенті, а в 1924 її лідер ДЖ. Р. Макдональд сформував перший Лейбористський уряд, який проіснував 10 місяців і прагнув проводити буржуазну політику дещо більш гнучкими методами.. В 1929 Макдональд очолив другий лейбористський уряд, який існував два роки.

Воно, теж як і перше Лейбористський уряд в області зовнішньої політики проводило політику придушення антиімперіалістичних виступив в Індії і інших колоніях. Проте з друг половин 1930, у зв'язку з світовою економічною кризою, воно перейшло на економічні і соціальні права трудящих. В серпні 1931 року уряд був вимушений піти у відставку. Частина лідерів Лейбористської партії (Макдональд, Сноуден,Томас) увійшла до складу національно коалістичного уряду, блокувалася з консерваторами створила Національно-лейбористську партію. В 1932 році з Лейбористської партії вийшла що стояла тоді на лівих позиціях Незалежна робоча партія. В рядах Лейбористської партії було утворено ліве угрупування - Соціалістична ліга. Боротьба в подальші роки з програмних питань принесла лівій течії усередині Лейбористської партії деякі успіхи; це знайшло віддзеркалення в програмі Лейбористської партії "За соціалізм і мир" (1934). Перед другою світовою війною лейбористська партія не прийняла ніяких реальних заходів проти політики "заспокоєння" фашистських агресорів, яку проводила Консервативною партією, а деякі її лідери активно підтримували цю політику.

Лібералізм формувався, підтверджувався в різних соціально-політичних і національно-культурних умовах. Як правило, виділяють дві історичні ліберальні традиції, що склалися: англо-саксонську і контентально-європейську. В XIX в перша асоціювалась з вільною торгівлею інтернаціоналізмом, розвитком конституційних норм і зміцненням демократичних цінностей Великобританії. З самого свого виникнення вона поступово знаходила підтримку з боку виборців і вплив в суспільстві, поки в другій половині XIX в не перетворилася на одну з двох ведучих політичних партій країни. Послідовно виступаючи за вільну ринкову економіку і реформу політичної системи, в якій розширення виборчого права займало центральне місце, ліберали добилися істотних успіхів з ухваленням виборчих законів 1867 і 1884 рр., і особливо коли був прийнятий закон про загальне виборче право. Проте з появою на політичній арені в перші десятиріччя XIX в. Лейбористської партії, яка привертала на свій бік робочий клас ліберали сталі поступово втрачати свої позиції. В 1940-1945р.р. вони востаннє приймали участь в урядовій коаліції Що стосується континентально-європейської традиції, то в ній акцент робився на процеси національної консолідації і відома від всіх форм економічного,політичного і інтелектуального авторитаризму. Через більшу різноманітність історичних умов тут в кожній з країн лібералізм знайшов власне забарвлення. Поступово в ньому виділилися два що змагаються між собою течії - помірних і прогресистів. Останні в ньому виділялися дві протилежні між собою течії - помірних і прогресистів. Останні також характеризувалися різноманітністю ідеологічних позицій яке, виявилося в названі їх партій від лібералів до радикалів. Лібералізм став одним з мобілізуючих сил національно-державного об'єднання.



Розділ 2. Діяльність 1-го та 2-го урядів лейбористської партії.



Вступаючи у війну, англійська буржуазія розраховувала втопити робочий рух хвилях шовінізму, зламати опір робочого класу надзвичайним законам і військового часу. Насправді ж вона отримала лише тимчасовий передих від гострих класових конфліктів. И 1915 р. вони поновилися і, поступово наростаючи, придбали вже до 1917 р. масштаби, що наближають до вищих точок передвоєнного підйому.

Позбавленню антивійськового руху і взагалі активізації англійського робочого класу сприяла Лютнева революція в Росії. Англійські робітники прагнули використовувати революційний досвід пролетаріату Росії, Ліве крило Британської соціалістичної партії закликало робітників розвернути боротьбу за мир, хоча і не змогла ще висунути гасло революційного виходу з війни. Під антивійськовими гаслами пройшли Першотравневі демонстрації 1917 р., причому посилання на " російський досвід" звучала майже у всіх мовах ораторів.

Перемога Великої Жовтневої соціалістичної революції надала на англійський робочий клас невимірний глибокий вплив котрий позначився на всій подальшій історії англійського робочого руху. Гарі Поллі, що працював у той час на одній з крупних верфей в передмісті Лондона, згадував згодом, що «коли революції прийшли вісті про російську революцію, якнайглибше хвилювання охопило кожного революційного робочого.

Антивійськові виступи англійських робітників перепліталися з боротьбою проти дорожнечі, за робітників контроль над промисловістю і розподілом продуктів, за підвищення зарплати і офіційне визнання руху шоп-стюардів. Страйки ставали все жорстокіше, які б мотиви їх не викликали, все зв'язувалися з боротьбою за мир . В страйках 1918р. брало участь понад 1100 тис. робітників - більше, ніж в будь-якій з передвоєнних і військових літ з 1912р.

В такій обстановці англійська буржуазія пішла на значні економічні та політичні поступки. Важливою політичною поступкою була реформа виборчого права, прийнята парламентом в лютому 1918 р. Три парламентські реформи XIX в(1832, 1807, 1884), помірно розширюючи склад виборців, залишили без політичних прав не тільки всіх жінок, але і бідняків - чоловіків. Нова реформа була важливим кроком вперед, оскільки вона вперше ліквідовувала майновий ценз. Всі чоловіки, 21 роки, що досягли, отримали виборче право . Залишався лише порівняно невеликий ценз осілості - 6 місяців . Виборче право надавалося також жінкам, але тільки починаючи з 30-річним віком . Кількість виборців відразу виросло з 8 млн. до 21 млн. людина.

Майже одночасно парламент провів реформу народної освіти , що вводила обов'язкове безкоштовне навчання до 14 років. Це був великий крок вперед . Уряд вів також допомогу для демобілізованих солдат, виплачуване аж до їх пристрою на роботу. Революційний підйом позначився і на положення в лейбористській партії. На партійній конференції 1918 р. був прийнятий новий статут, що вводив разом з колективним індивідуальне членство. Тепер для вступу до лейбористської партії не обов'язково полягати в тредюніоні або соціалістичної організації. Тим самим широко відкривались двері партії для дрібної і середньої буржуазії. Але з другого боку, в місцеві організації сталі вступати представники лівої інтелігенції і робітників. В більшості випадків місцеві лейбористської організації підтримували ліве крило партії.

Головна новина статуту 1918 р. була сформульована в пункті 4-у: партія визнавала своєю кінцевою метою «забезпечення працівникам фізичної і розумової праці повного продукту їх праці і найбільш справедливого розподілу на основі суспільної власності на засоби виробництва». Вже в програмі, прийнятій дещо пізніше, але в тому ж 1918 р., не дивлячись на гучне найменування - Лейбористи і новий соціальний порядок , йшлося лише про націоналізацію залізних доріг , вугільної промисловості, прибуткових компаній, а не про узагальнення всіх засобів виробництва.

8 серпня 1918 р. війська Антанти прорвали фронт, оточувало і незабаром знищили 16 німецьких дивізій і перейшли в останнє настання . Німеччина програла війну, і було 11 листопаду 1918 р. підписано перемир'я.

На Паризьку мирну конференцію котра почалась в січні 1919 р., Англія прийшла як одна з могутніх держав-переможниць. Більш того, в порівнянні з основними союзниками Францією і США. Англія знаходилась в більш вигідному положенні, оскільки ще в ході війни поклопоталася про захоплення німецьких колоній.

Один з небезпечних конкурентів Англії, що висунули в кінці XIX., Германія не представляла більше небезпеки.. Залишаючись нейтральними до весни 1917и р., стала Англія; в 1919 р. її борг складав 850 млн.ф. ст. Це означало, що позиція Англії як світового кредитора були якщо не втрачені, то значно ослаблені. В 10 разів виріс і внутрішній борг; до кінця війни він складав 6,6 млрд.ф.ст., а відсотки по позиках важким тягарем налягали на бюджет. Купівельна спроможність фунта стерлінгів впала в давши разу. Ллойд-Джордж і Бонар Лоу хотіли б зберегти як молодші партнери в коаліції і лейбористів . Але Гендерсон і інші лідери віддали перевагу іншім шляху. їх тактику в умовах революційного підйому можна охарактеризувати тією формулою, яку в цей період переманили зрадники з керівництва німецької соціал-демократії: «Очолити, щоб обезголовити».

Відповідно до цієї задачі лейбористи висунули на парламентських виборах в грудні 1918 р. програму радикальних реформ, яка не відповідала вимогам широких мас робочого класу, хоча і не зачапала основ капіталістичної системи. Йшлося про націоналізацію землі і «життєво важливих галузей» промисловості, про введення особливого податку на крупний капітал ( щоб розрахуватися з військовими боргами); окрім того партія вимагала відміни військової повинності. Оскільки що почалася ще весною 1918 р. інтервенції проти Радянської Росії лиш усилювала відчуття класової солідарності англійського робочого класу з революційним російським пролетаріатом, лейбористська передвиборна програма вимагала негайного висновку англійських військ з Росії. Наприкінці, в програмі відстоювалося право народів Ірландії і Індії на незалежність. Якщо в 1910 р. лейбористи отримали 400 тис. Голосів в 1918г.- майже 2.400 тис; такий з результатів величезного у всіх поглядах і настроях англійського робочого класу. В новому парламенті лейбористська фракція у складі 60 чоловік та зайняла положення офіційної "опозиції його величності". Некоаліційні ліберали (прихильники Аськвіта) які находились в опозиції, отримали всього 26 місць. Міцна більшість завоювала коаліція, майстерно що зіграла на недавній перемозі і на не дуже конкретних гаслах Ллойд-Джорджа: «Зробимо Англію країною, гідною її героїв» і «Німці заплатять за все» (тобто за обіцяні соціальні реформи).

Буржуазії був потрібен Ллойд-Джордж, вже неодноразово доказавши своя демагогічна майстерність, і саме Ллойд-Джордж сформував в січні 1919 року новий коаліційний кабінет (1919-1922). Пост військового министра зайняв У. Черчилль, а міністра закордонних справ лорд Керзон. Разом з прем’єр - міністр і Бонар Лоу вони склали те пануюче угрупування, яке узяло на себе нелегку функцію порятунку англійського імперіалізму.

Період революційного натиску англійського робочого класу співпав з роками післявоєнної економіки. Цим полегшувалося висунення таких чисто економічних тренованій, як підвищення зарплати, поліпшення умов праці та інш. . З цих питань буржуазії неважких було погодитися на поступки, оскільки доходи в умовах короткочасного промислового підйому швидко росли. На робочий клас йшов значно далі за традиційні тред-юніоністські гасла. Ідеї націоналізації уряду галузей промисловості, хоч би і капіталістичною державою, суб'єктивно сприймалися робітниками як гасла соціалістичного характеру.

Одночасно центральне місце в боротьбі робочого класу займав захист молодої Радянської республіки. В історичній боротьбі двох систем, що почалася , англійський робочий клас став на сторону першої країни соціалізму. В таких умовах навіть чисто економічний страйк влився в загальний потік антикапіталістичної боротьби пролетарів.

В страйках 1919 р. брало участь більше робітників, ніж коли-небудь раніше, 2600 тис. людина; навіть полу тара мільйонний пік 1912 р. був перевершений . В 1920 р. бастувало близько 2 млн. робітників . Вже одні ці цифри говорять про невиданих масштабів боротьби робочого класу.

Антирадянська інтервенція розглядалася правлячими кругами Англії як вирішальний засіб для збереження капіталістичної системи. Вже в березні 1918 року англійський десант висадився в Муромське . Англійській війська приєдналися до японських інтервентів на Дальньому Сході . По закінченню світової війни англійські інтервенти зайняли Закавказзю і створили маріонеткові буржуазно-націоналістичні уряди в Грузії, Вірменії, Азербайджані. Разом з американськими а французькими правлячими кругами уряд Ллойд Джорджа Черчилля забезпечував зброєю, грошима, спорядженням армії. Неважко зрозуміти ,як були налякані правлячі круги ,коли в такій обстановці Федерація вуглекопів Великобританії від імені більш ніж мільйона своїх членів зажадало в ультимативній формі націоналізації шахт і ведення робочого контролю, а також підвищення зарплати і встановлення 7-годинного робочого дня. В окремих випадки вуглекопи намірювалися почати загальний страйк. Адже вуглекопи входили в потрійний союз, і мабуть, що їх підтримали б залізничники і транспортники .

Положення було таким серйозним що Ллойд-Джордж, терміново прибув з Парижа . Він запропонував створити комісію з шести представників шахтовласників і стількох же вуглекопів при центральному голові Сенки. При цьому уряд обіцяв діяти відповідно до рекомендацій комісії.

Рядові робітники не повірили Ллойд-Джорджу но вожді Федерації вуглекопів прийняли його пропозицію і тим самим врятували англійську буржуазію від страшної небезпеки. 26 березня !919 р. конференція шахтарів вирішала відкласти страйк до закінчення роботи комісія Сенки, однак того ж дня вона прийняла резолюцію, що вимагає негайного припинення інтервенції А в окремому випадку конференція вирішала вдатися до загального страйку.

В липні 1919 р. тред-юніон текстильників створив в манчестері комітет «Руки геть від Росії!», згодом перетворений в загальнонаціональний комітет під тією ж назвою . Мітинги і демонстрації проти інтервенції посилилися . 25 липня потрійний союз , не чекаючи дій керівництва. Парламентського комітету конгресу тред-юніонів, вирішив провести серед вуглекопів, залізничників і транспортників голосування з питання про страйк. Ним у кого не було сумніви верб тому який буде результат голосування . Тому Черчель поспішив зробити заяву про те, що висновок англійських військ добігає кінець. Це була капітуляція уряди перед англійським робочим класом.

Деякий реванш уряд узяв, відмовившись виконати рекомендації комісії Сенки. Комісія висловлювалася на користь націоналізації але Ллойд-Джордж, всупереч даному весною обіцянці, заявив, що на це не піде. Правда, інші рекомендації - про підвищення зарплати і встановлення 7-годинного робочого дня в шахтах - були виконані. Але в цілому це було поразкою шахтарів - були виконані. Але в цьому це було поразкою шахтарів, відповідальність за яке падала на лідерів.

Революційний підйом продовжувався ,і це примусило Ллойд-Джорджа зайняти більш гнучку позицію по відношенню до Радянської Росії. Першим з глав уряду Антанти він вирішив встановити контакт з Радянським урядом ( в ноябре1919г.) і настояв на відміни економічної блокади Радянської Росіі ( В січні 12920 р.) . Проте Черчиль і Керзон ще раз спробували скрушити владу військовими засобами, цього разу - використовуючи армії білополяків і Врангеля.

До того моменту коли боротьба досягла критичної крапки , в Англії була вже сформована комуністична партія. Створення Комуністичної партії було підготовлено всією історією боротьби течій в англійському робочому русі. Але тільки перемога Жовтневої революції допомогла лівому крилу англійських марксистів подолати теоретичні блукання, неясність мети і методів боротьби.

В 1919 р. під керівництвом Леніна був заснований Комуністичний Інтернаціонал, і питання про приєднання до нього відразу став перед всіма, хто вже в основному прийшов до комуністичного світосприйняття. Британська соціалістична партія ухвалила рішення про вихід з II Інтернаціоналу і про приєднання до Комінтерну.

Великі суперечки викликало питання про те, чи повинна Комуністична партія ввійти до складу лейбористської партії на правах колективного членства. « Ліві елементи», систематично викриваючи лейбористських лідерів скриваючи буржуазний характер їх політики, вважали, що комуністи лише скомпрометують себе в очах революційних робочих війти в таку партію

Помилки англійських «лівих» зводилися до сектантства, до відмови від виконання тих засобів боротьби, які тісніше пов'язували б партію з масами. Якщо в англійському робочому русі в цілому головним злом понині був правий опортунізм, то усередині того, що формується Комуністична партія і головною небезпекою у той час став «лівий опортунізм».

Перебування у влади уряду робочої партії було коротким, але важливим як перший прецедент подібного роду. Втім, у складі лейбористського кабінету на ряді ключових постів виявилися і «незалежні політики» — міністром військово-морського флоту став лорд Челмсфорд, лорд-канцлером — лорд Холдейн, лорд-головою Поради — лорд Пармур. Це пояснювалося особливостями британської моделі виконавської влади, що має на увазі, що ряд постів в уряді повинні були займати члени Палати лордів.

Не володіючи більшістю в парламенті, лейбористи не змогли зробити яких-небудь серйозних кроків в області внутрішньої політики і обмежилися предметами першій необхідності. Найбільший резонанс в суспільстві викликав «план посібників з безробіття, розширенням системи соціального страхування, скороченням податків на Уитли», передбачав збільшення державних субсидій на житлове будівництво. Лейбористським урядом був підготовлений новий державний бюджет, заснований на відмові від протекціоністських мит, введених в період війни і післявоєнні роки. Цей проект знайшов підтримку у фракції ліберальної партії, але викликав несхвалення консерваторів. Новий бюджет передбачав і зростання витрат на військові потреби, зокрема збільшення фінансування військово-морських і військово-повітряних сил. У сфері зовнішньої політики Макдональд проявив високу активність. Британська дипломатія зіграла велику роль в цей період у врегулюванні франко-германського протистояння і ухвалення пакету стабілізаційних заходів відповідно до рекомендацій експертної комісії Дауеса. В Лізі націй Макдональд підтримав діяльність французького прем'єр-міністра 3. Зррио по упровадженню принципів пацифістів зовнішньої політики. В результаті активної діяльності британської дипломатії в 1923— 1924 рр. вдалося зняти напряму і у взаємостосунках з найбільшими колоніями. В Лондоні відбулася конференція по врегулюванню всіх спірних питань. Вона закріпила створення Британської Співдружності націй, що включала метрополію і домініони на правах вільних і рівних партнерів. При цьому уряд Макдональда продовжив придушення національно-визвольного руху в Індії, Іраку і Судані. Британська дипломатія взяла активну участь в Лозаннській конференції 1923 р. по врегулюванню відносин з кемалинською Туреччиною. Конференція підтвердила, зокрема, вдачі Великобританії по контролю над Суецьким каналом. Різкий поворот в порівнянні з політикою уряду консерваторів послідував в «російському питанні». Вже в 1924 р. уряд Макдональда визнав СРСР і уклав загальний і торгові договори з радянською стороною. Таким чином, лейбористи фактично продовжили зовнішньополітичний курс, запропонований Ллойд Джорджем в перші післявоєнні роки, -— політику, безумовно відповідаючи духу часу, але зухвалу неоднозначну реакцію в політичних кругах Великобританії.

В кінці 1924 р. консервативна партія перехопила ініціативу у лейбористів. Використавши радянський галас, що виник навкруги судової справи редактора прокомуністичної газети Кембелла, вона добилася формування спеціальної комісії для розслідування діяльності уряду в період «справи Кембелла». Макдоїальд використовував це як привід для вимоги розпуску парламенту. На позачергових виборах 1924 р. лейбористська партія виступила з характерним гаслом: «Ми були в уряді, але не у влади». Проте протиставити які-небудь вагомі аргументи опозиції, що активізувалася, лейбористи не зуміли. Консервативна партія отримала переконливу перемогу, отримавши 413 місць в Палаті общин. Біля лейбористів опинилася друга за чисельністю фракція — 151 місце, у лібералів — 40. Стенлі Болдуїн очолив новий уряд і залишався на своєму посту до 1929 р. Цей період отримав назву «епоха Болдуіна».

Лідер консерваторів спробував перш за все ліквідовувати багаторічний розкол в партії. Нова партійна програма «Мети і принципи», прийнята напередодні виборів, багато в чому Відображала погляди опозиційної фракції «молодих торі». її провідною ідеєю став «консервативний реформи» — синтез ефективних ідей консерваторів і лібералів при відмові від самих застарілих орієнтирів обох партій. Подібно лібералам, Болдуін робив ставку на розвиток приватного підприємництва, але при протекційній підтримці держави. Як і колишнє керівництво консерваторів, він припускав, що ресурси колоніальної імперії стануть основним джерелом економічного зростання, але не завдяки замкнутій протекціоністській тарифній системі, а в рамках ефективного економічного співробітництва. Ідеї консервативного реформізму привертали перш за все вихідців з «вищого середнього класу», підприємницьких кругів, які все більше витісняли в керівництві партії колишніх торі-аристократів. Болдуіну вдалося заручитися підтримкою найперспективніших молодих лідерів партії. Ч. Биркенхед і О. Чемберлен отримали в уряді пости міністрів у справах Індії і закордонним справам. Канцлером казначейства, тобто міністром фінансів, несподівано став Уїнстон Черчилль, колишній військовий міністр, вже двічі змінюючи ряди ліберальної і консервативної партії. Цей впливовий пост готували одному із співавторів нової партійної програми молодшому брату Остіна Чемберлена Невіллу. Проте Н. Чемберлен був прихильником активної соціальної політики держави, орієнтованої на шари кваліфікованого пролетаріату, «простої людини, яка добре і довго працює». Він вважав це єдиним способом запобігти посиленню лейбористів і, зіткнувшись з нерозумінням в керівництві партії, віддав перевагу скромному посту міністра охорони здоров'я. Вразливим місцем програми "мети і принципи» була відсутність детально розробленої урядової стратегії. Сам Болдуін не відрізнявся далекоглядністю і талантом аналітика. «Він був глибоко алогічний і інтуїтивний і доти промацував проблему, поки смутні хмари його думок не згущувалися до певного висновку», — згадував про Болдуіна міністр колоній Л. Емері. Болдуін старанно будував імідж «нового лідера» — простої, щирої, прямолінійної людини. Все це приносило успіх внутріпартійний боротьбі і у виборчих кампаніях, але було недостатньо для державного управління.

В області економічного регулювання уряд Болдуіна вибрав два основні напрями для своєї діяльності — стимулювання промислового виробництва і зміцнення фінансової системи. Для підтримки вітчизняних виробників уряд скоротив прибутковий податок і податок на надприбуток. Захисні протекціоністські мита були збережені лише у сфері прямих зв'язків з колоніями. В іншому британські монополії отримали можливість вільно участь в конкуренції на світовому ринку. Для вирішення цього складного питання, що викликало особливо гострі дискусії в найконсервативнішій партії, велике значення мала імперська конференція 1926 р. Відповідно до її рішень Великобританія і домініони остаточно признавалися «автономними суспільствами усередині Британської імперії, рівними по статусу, ні в якому відношення ні підлеглими одне іншому в якому б то ні було аспекті їх внутрішніх і зовнішніх справ, хоча і з'єднаними загальним підданством короні і вільно що з'єдналися як члени Британської співдружності націй». Це політичне рішення істотно змінювало характер економічних взаємостосунків метрополії і домініонів. Природно, що існуючи міцні торгові і фінансові зв'язки (а в 1926 р. близько 1/3 британського імпорту і 1/2 експорту реалізовувалося на ринках імперії) забезпечували міцну основу для подальшого збереження економічної єдності Британської імперії. Проте розвиток цих відносин все більше будувався на основі звичайних ринкових принципів, тобто розглядався вже як сфера зовнішньоторговельної діяльності, а не як складова частина економічного організму метрополії. Ключову роль в рамках розробленої урядом Болдуіна економічній стратегії грало питання про активну фінансову політику. Для зміцнення національної фінансової системи в квітні 1925 р. Був введений золотий стандарт фунта стерлінгів (з 1922 р. в світі існувала так звана Генуезька валютна система із золото - девізним стандартом; девізи — міжнародні платіжні засоби у вигляді банківських векселів, чеків, акредитивів, що підлягають оплаті за рубежем в іноземній валюті, запас яких розглядався разом із золотом як основа для визначення курсу національної валюти). При гарантуванні державою саме золотого забезпечення фунта стерлінгів і готовності забезпечити повну ліквідність національної валюти (тобто вільний і необмежений обмін грошових знаків на золото) британська фінансова система стала розглядатися міжнародними підприємницькими кругами як вигідна і захищена сфера вкладення і обороту капіталів. В найкоротші терміни значно збільшилася притока іноземних інвестицій, позик, відбулося і зростання емісії цінних паперів британськими банками, їх прибутки від міжнародних операцій. Загальний ефект від цього «невидимого експорту» склав більше 1 млрд ф. ст. Проте прибутки фінансових кругів обернулися втратами для англійських промисловців.

Британські компанії, продукція яких володіла високою собівартістю через «важку валюту», не витримували вільної конкуренції з американськими і німецькими монополіями навіть на внутрішньому ринку. Ціни на британські товари на світових ринках виросли після фінансової реформи 1925 р. приблизно на 12 %. Як найменше модернізовані старі галузі британської економіки прийшли в повний спадок. Видобуток вугілля у Великобританії за період 1913 —1928 рр. скоротився на 17 % при зростанні світової здобичі на 6 %, виплавка чавуну впала на 55 %, при зростанні світового показника на 12 %. Унаслідок скорочення текстильного виробництва частка Великобританії зменшилася в цій галузі з 39 до 34 %. Рівень безробіття в 20-х рр. не опускався нижче 10 % працездатного населення. Причому скоротилася і загальна кількість зайнятих. За період 1923—1930 рр. Кількість робітників у вугільній промисловості скоротилося на 30,8 %, в текстильній — на 24,9 %, в чорній металургії — на 21,2 %. Темпи зростання виявилися мінімальними, і до 1929 р. загальний об'єм промислового виробництва досяг лише 100,6 % до рівня 1913 р. При цьому виробництво в основних галузях — машинобудуванні, хімічної, автомобільної, авіаційної промисловості — так і не вийшло на рівень 1913 р. Продовжувалась і депресія агарового сектора. Якщо посіви зернових в 1923 р. складали 7171 тис. акр., то в 1929 р. — 6137 тис. акр. Як наслідок труднощів, що переживаються британською економікою, протягом 20-х рр. Продовжувалося скорочення питомої ваги Великобританії в світовій торгівлі. В 1913 р. об'єм британського експорту складав 15,2 % від світового, а в 1926-1928 рр. - лише 12,5 %. За сумарними даними об'єм експорту досяг лише 87 % від довоєнних показників. Складність економічного стану зростання соціальної напруженості в країні. Ситуація особливо загострилася після провалу урядової програми соціального забезпечення, прийнятої в перші місяці перебування Н.Чемберлена у влади за його ініціативою. Вона включала розширення пенсійних виплат, зниження пенсійного віку до 65 років, здійснення додаткової допомогу, мало імущим розширення прав місцевого самоврядування і інші заходи. Після початку політики жорсткої бюджетної економії всі ці реформи були припинені, понижена реальна заробітна платня, в багатьох галузях збільшений робочий день. Відповіддю стало швидке зростання страйкового руху. Поштовхом до нього послужило протистояння уряду і профспілки гірників з питання про збереження державних субсидій гірсько-вугільної галузі, що украй політизується. 31 липня 1925 р. уряд був вимушений заявити про задоволення вимог робочих, що викликало посилення позиції лівого крила Конгресу тред-юніонів (сам день 31 липня отримав назву «червоної п'ятниці»). В травні 1926 р. у Великобританії відбулася і перша в історії країни загальний страйк. Вимоги, висунуті в її ходу носили переважно економічний і цілком помірний характер — гарантії проти скорочення заробітної платні, збільшення робочого дня. Проте багато учасників страйкового руху відкрито виражали підтримку лейбористської партії, вимагали розширення практики націоналізації збиткових підприємств і навіть введення робочого контролю на виробництві. В урядових кругах не було єдності в питанні про методи протистояння страйковому руху. Разом з прихильниками найжорсткіших, репресивних заходів, багато представників консервативної партії вважали, що вирішувати цю хворобливу проблему доцільно правовими і економічними засобами. Вже в 1926 р. було істотно посилено робоче законодавство. В 1927 р. був прийнятий новий закон про промислові конфлікти і профспілки, відповідно до нього оголошувалися незаконними загальні страйки, покликані примусити уряд до яких-небудь дій, а також масове пікетування, пов'язане з «залякуванням» кого-небудь. робітники, виключені з складу профспілок за продовження роботи під час страйків, одержували право вимагати відшкодування збитків. Державні службовці могли вступати лише в спеціальні профспілки, позбавлені права брати участь в політичній діяльності і вступати в Конгрес тред-юніонів або лейбористську партію. Закон також більш жорстко регламентував право професійних об'єднань на формування фінансових Фундацій, призначених для політичної мети.

В тому ж 1927 р. урядом були підготовлено два законопроекти, змінюючи існуючу практику підтримки не імущих верств населення. Посібники з безробіття передбачалося виплачувати лише при доказі з боку претендуючи на них осіб «дійсності пошуків роботи». Виплата допомог для бідних передавалася в сферу дій місцевих органів самоврядування (в рамках графств і округів), а централізована система поручительств ліквідовувалася. Відповідні закони були прийняті в 1928 і 1929 рр. В рамках загальної політики, направленої на підвищення ефективності і раціоналізацію виробництва. Сам процес раціоналізації виробництва набував в цей час все більш широкого характеру і був пов'язаний із спробами підприємців модернізувати технологічну базу традиційних галузей, підвищити їх рентабельність, у тому числі за рахунок більш економного використовування трудових ресурсів і скорочення витрат виробництва. Це часто спричиняло за собою зменшення кількості робітників при зростанні об'єму праці, а в деяких випадках — скорочення заробітної платні. Для запобігання нової хвилі трудових конфліктів в 1928 р. була створена спеціальна урядова комісія під керівництвом банкіра Альфреда Монда, задачею якої було вироблення загальних принципів державної політики в області трудових відносин. В результаті її консультацій з Генеральною радою тред-юніонів були розроблені загальні принципи злагодженої політики примирення інтересів праці і капіталу, направленої на те, щоб раціоналізація виробництва не перетворювалася на додатковий засіб експлуатації робітників.

Зовнішня політика уряду консерваторів виявилася більш успішною. Переважання принципів пацифістів в міжнародних відносинах 20-х рр. ослабило значення силових методів політики. Британська дипломатія відмовилася на якийсь час від традиційного використовування суперечностей між континентальними державами. В 1925 р. Великобританія стала учасницею Локарнськой конференції, що поклала початок політиці заспокоєння держав, потерпілих від крайнощів Версальського мирного договору. Приєдналася Великобританія і до міжнародних програм по роззброєнню, але відносно СРСР вона в період правління консерваторів традиційно займала надзвичайно жорстку позицію. В 1927—1928 рр. відношення двох країн не раз виявлялися на межі розриву. Значно скоротилися масштаби економічного співробітництва. Хворобливою проблемою для британської дипломатії залишалося китайське питання, нове загострення якого було викликано зростанням революційного руху в країні в 1925—1927 рр. Зростання національного руху в Південному Китаї все більше загрожувало інтересам Великобританії в Гонконзі. Вже в 1925 р. англійська поліція і морська піхота була втягнута в озброєні зіткнення з демонстрантами в Шанхаї, Ханькоу, Кантоні. Для запобігання подальшої ескалації напруженості в 1926 р, британський уряд навіть виступав з пропозицією про перегляд міжнародних домовленостей по Китаю з метою збільшення гарантій внутрішнього суверенітету країни. Стабільне положення на світовій арені зміцнило в значній мірі репутацію уряду Болдуіна, але не могло повністю компенсувати провали у внутрішній політиці.



Розділ ІІІ. Причини та передумови політичної кризи лейбористів 1931 р.



Напередодні парламентських виборів 1929 р. консервативна партія знов виявилася розколена внутрішніми конфліктами і боротьбою за лідерство в керівництві. Болдуін не зміг запропонувати ніякої нової позитивної програми. Єдиним серйозним передвиборним кроком уряду стало ухвалення в 1928 р. нового виборчого закону, зрівнюючи права чоловіків і жінок (при збереження цензу осілості в 3 місяці, або володіння нерухомістю, закінчення університету). Було ліквідовано обмеження виборчого права для осіб, одержуючи посібник з безробіття. Лейбористське керівництво, навпаки, зуміло підготувати до виборів новий варіант партійної програми «Лейборизм і нація». Він був остаточно позбавлений якого-небудь радикалізму і більш нагадував програму прогрессистской буржуазній партії. Вимога націоналізації була замінена в ній ідеєю створення «суспільних корпорацій», «керованих на користь суспільства кращими експертами і підприємцями». З урахуванням цієї трансформації підсумки виборів 30 травня 1929 р. не були дуже несподіваними — 287 місць в палаті общин отримали лейбористи, 260 — консерватори, 59 — ліберали. Таким чином, лейбористи вперше в історії зуміли створити найбільшу парламентську фракцію і претендувати на формування уряду незалежно від позицій інших партій. Проте при визначенні урядового курсу Р. Макдональду довелося враховувати можливість тактичного блоку консерваторів і лібералів, що створював непереборну перешкоду для будь-яких «радикальних заходів». Політика другого лейбористського уряду, таким чином, знов могла носити лише консенсусний характер, спираючись на злагоджені дії всієї парламентської більшості. Не менше важливою обставиною, що зумовила подальший розвиток подій, став початок світової економічної кризи.

У Великобританії кризові явища почали простежуватися з деякому спізненням в порівнянні з світовою динамікою — в перші місяці 1930 р. Криза носила до того ж не такий руйнівний характер, як в інших країнах Заходу. Низькі темпи зростання британської економіки в колишні роки зумовили і відносно невеликий рівень падіння виробництва. Якщо в 1929 р. рівень виробництва склав 100,3 % від показників 1913 р., то в 1932 р. — 82,5 %. В результаті британська економіка не виявилася в стані таких глибоких структурних потрясінь, як американська (відповідні показники якої — 180,8 і 93,7 %), французька (142,7 і 105,4 %), німецька (117,3 і 70,2 %). В той же час сумарні об'єми промислового виробництва у Великобританії, рівень інвестиційної активності виявилися в роки кризи надзвичайно низькими. Це породило гостру проблему безробіття, яке в 1932 р. досягло 25 %. Утворилися цілі «райони депресії», де економічне життя повністю завмерло. Найбільшу утрату понесли традиційні галузі, що володіли як найменше модернізованою технологічною базою і низькою рентабельністю виробництва. Скорочення об'ємів суднобудування привело в 1929—1934 рр. до зменшення морського торгового тоннажу Великобританії на 2,43 млн т. Виплавка сталі тільки в 1929—1931 рр. скоротилася з 9,63 млн т. до 5,20 млн т., чавуну — з 7,59 млн т. до 3,57 млн т. Таким чином, британська металургійна промисловість виявилася відкинута на 70 років тому. Таким же важким було положення в текстильній, вугільній галузях. Ціни на сільськогосподарську продукцію впали в роки кризи на 34 %. При загальному зниженні світової торгівлі на дві третини британський експорт зменшився в 1929—1932 рр. з 729,3 млн ф. ст. до 365 млн ф. ст. Уряд намагався пом'якшити соціальні наслідки кризи розширенням системи страхування по безробіттю, організацією суспільних робіт, переселенням частини працездатного населення з «районів депресії». Згідно із законом про страхування 1930 р. віковий поріг, що дозволяє одержувати посібник з безробіття, був понижений до 15 років. Термін виплати таких допомог зріс до 12 місяців. Проте результати цих заходів були невеликі. В той же час в 1931 р. уряд був вимушений вперше офіційно визнати бюджетний дефіцит і не змогло розширювати соціальне законодавство.

Уразливість британської фінансової системи була пов'язана не тільки з погіршенням зовнішньоторговельного балансу в роки кризи і падінням рівня виробництва, але і з тією великою роллю, яку придбали в рамках макроекономічної політики держави в попередні роки фінансові важелі. Доходи приватного капіталу і бюджету від «невидимого експорту» стрімко скорочувалися. Зокрема, доходи від капіталовкладень за межею зменшилися в 1929—1931 рр. з 270 млн ф. ст. до 170 млн ф. ст., доходи від міжнародних фінансових операцій — з 65 млн ф. ст. до ЗО млн ф. ст. Загальний дефіцит бюджету в 1931 р. склав вже 100 млн ф. ст. Для аналізу проблем бюджетної політики була сформована урядова комісія на чолі з відомим фінансистом Джорджем Меем. її висновки і рекомендації виявилися невтішні — країна знаходиться на порозі ще більш глибокої фінансової кризи, і ситуація вимагає термінового переходу до політики жорсткої економії, згортання державних соціальних програм, суспільних робіт. Робота комісії Мея викликала строкату дискусію в керівництві лейбористської партії, перевести яку в конструктивне русло Макдональду так і не вдалося. Уряд виявився на межі розколу.

Уряд лейбористів проявив велику активність у сфері зовнішньої політики, зважившись на ряд наспілих, але непопулярних в політичних кругах заходів. В повному об'ємі були відновлені дипломатичні відносини з СРСР, ратифіковано рішення про припинення стягування з Німеччини репараційних виплат. В 1931 р. був прийнятий так званий Вестмінській статут, остаточно державний суверенітет британських домініонів, що закріпив. Відтепер британське законодавство признавалося для них необов'язковим, як і затвердження їх власних законів парламентом метрополії. Вестмінській статут сформував правові основи Британської Співдружності націй. На Лондонській конференції морських озброєннях в січні 1930 р. було розширене угода п'яти держав, досягнута на Вашингтонській конференції. Було лімітовано будівництво підводних човнів, крейсерів і есмінців. Великобританія погодилася на рівність з США не тільки по лінкорах, але і по всіх класах військових судів.

До середини 1931 р. стало очевидне, що уряд лейбористів не має достатнього впливу для активної антикризової політики. Скориставшись конфліктом в уряді з приводу рекомендацій комісії Мея і надмірно бурхливими дебатами в парламенті за проектом нового бюджету, Макдональд подав у відставку. Проте партія консерваторів не була готова прийняти на себе всю відповідальність за висновок країни з кризи. Керівництво її було ослаблена боротьбою фракцій Н. Чемберлена і У. Черчилля. В цій ситуації з'явилася ідея створення «національного уряду» всіх трьох партій. Очолити його було запропоноване Макдональду. Згода коштувала йому місця в лейбористській партії. Більшість її членів, очолювана Гендерсоном, оголосило прихильників Мадональда («націонал-лейбористів») ренегатами і виключило з лав партії. У фракції Макдональда в парламенті опинилося лише 13 депутатів-лейбористів з 287. Проте уряд консерваторів, націонал-лейбористів і націонал-лібералів був створений, і коаліція цих партій виграла вибори в жовтні 1931 р. Коаліція отримала 497 місць в Палаті общин, у тому числі 472 депутатські мандати опинилося біля консерваторів, 12 — у націонал-лібералів, 13 — у націонал-лейбористів. Важку поразку понесла лейбористська партія під керівництвом Гендерсона. З колишні 287 місць вона зберегла лише 46. Ліберали отримали 72 мандати.




Висновок



Таким чином, лейбористська партія Великобританії це робоча партія, одна із двох провідних політичних партій країни й сама впливова партія Соціалістичного Інтернаціоналу. Лейбористська партія виникла в 1900 році під назвою Комітет робочого представництва як федерація профспілок і соціалістичних організацій. За складом це переважно робоча партія, очолювала очолювана реформістами. Прагнення лейбористської партій відображало прагнення робітників до незалежної класової політики. У керма партії опинилися праві реформістські діячі, які опиралися на робочу аристократію.

В основу політики лейбористської партій були покладені реформістські концепції соціалізму «Фабіанського суспільства» і Незалежної робочої партій, що ввійшли до лейбористської партії у якості колективних членів. Теоретики лейбористської партій заперечували класову боротьбу, відстоювали вчення про поступове реформування капіталістичного суспільства за допомогою буржуазної держави й при співробітництві всіх класів. В 19921-1922 рр. лейбористська партія стала самою великою опозиційною партією в парламенті, а в 1924 р. її лідер Дж. Р. Макдональд сформував 1-ший лейбористський уряд, що проіснувало 10 місяців. В 1929 р. Макдональд очолив 2-гий лейбористський уряд. Ці уряди прагнули проводити буржуазну політику більш гнучкими методами. В області внутрішньої політики 2-гий лейбористський уряд провів (до середини 1930 р.) обмежені реформи по боротьбі з безробіттям і по поліпшенню соціального страхування. Однак з 2-гої половини 1930 р. у зв'язку з світової економічної кризою воно перейшло в наступ на права трудящих. У зв'язку із чим в серпні 1931 уряд змушений був піти у відставку.




Список використаної літератури:



	Акимкина Н. А. Очерки политической системи Великобританки. – М., 1989. – 270 с. "

	Виноградов К.Б. У истоков лейбористской партии (1889-1900) – М., 1965.

	Всесвітня історія. Навчальний посібник / Б. Гончар, М. Козицький, В. Мордвінцева, А. Слісаренко. – К., 2002. – 565 с.

	Григорьева И. В. Источниковеденье новой и новейшей истории стран Европы и Америки: учебник для Вузов по специальности «история». – М.: Высшая школа, 1984. – 335 с.

	Ерофеев Н.А. Очерки по истории Англии 1815-1917. – М.. 1959.

	Жуков Е.М. Советская историческая энциклопедия в 15 т. - М.: Из-во «Советская энциклопедия», 1968. – 1024 с.

	Иванова Л., Вискова А. И др. Всемирная история. – М.: Высшая школа, 1981. – 360 с.

	Кертман Л. География, история и культура Англии. – М.: Высшая школа, 1986. – 378 с.

	Кертман Л.Б. Борьба течений в английском рабочем и социалистическом движении в конце Х1Х – начале ХХ в. – М., 1962.

	Крип’якевич І. Всесвітня історія. – К., 1995

	Нова історія. Ч.І / Під ред. Нородницького О.Л. – К., 1975

	Новая история стран Европы и Америки / И. Григорьева. – М., 2001 . – 720 с.

	Новая история стран Европы и Америки / Под. ред. И.М. Кривогуса. – М.,2003

	Овчаренко А. Новая история. 1871-1917. – М.: Просвещение, 1984.- 544 с.

	Попова Е.И., Татаринова К. И. Новая и новейшая история 1870-1976. – М.: Высшая школа, 1978. – 479 с.

	Рожков Б.А. Английское раблчее движение (1859-1900”). – М.: Просвещение, 1987. – 234 с.

	Смирнова Н.А., Єрофеева Н.А., Иоаннисян А.Р. и др. Всемирная история в11т.– М.: Изд. АН СССР, 1968. – 654с.

	Хрестоматія з нової історії. – Ч. 2. – К., 1972. – С. 71 – 80.

	Художественная литература в преподавании новой истории 1640 – 1917. – М., 1978 – С. 179 – 187.

	Юровский К. Новая история стран Европы и Америки. – К.: Знання, 1981. – 257 с.