Смерть матері Юговичів

Смерть матері Юговичів

Автор: Народна творчість.

Милий Боже, що за дивне диво! 
Ой зібралось військо на Косові, 
А в тім війську Юговичів дев’ять1, 
А десятий Юг-Богдан поважний. 
Молить Бога Юговичів мати, 
Щоб він дав їй очі соколині 
Та ще й білі крила лебедині, 
Пролетіти на Косове рівне 
І побачить Юговичів дев’ять, 
Десятого — батька Юг-Богдана. 
Як молила, вимолила в Бога: 
Дав їй Бог і очі соколині, 
Дав їй Бог і крила лебедині. 

Тож вона майнула на Косове, 
Бачить мертвих Юговичів дев’ять, 
Десятого — батька Юг-Богдана; 
Дев’ять там списів у землю вбито, 
Що сидить на кожнім ясен сокіл, 
Що стоїть при кожнім кінь юнацький, 
А лежить при кожнім лев прелютий2. 
Заіржали дев’ять добрих коней, 
Заревіли дев’ять лютих левів, 
Дев’ять соколів заклекотали... 
Та тверде старенька мала серце 
І сльози гіркої не зронила, 
Узяла всіх дев’ять добрих коней, 
Узяла всіх дев’ять лютих левів, 
Узяла і соколів тих дев’ять, 
Повернулася у дім свій білий. 
Іздалека невістки пізнали, 
Зустрічати вибігли свекруху,— 
Дев’ять удовиць тут закувало, 
Заридало дев’ять тут сиріток, 
Ще й заржало дев’ять добрих коней, 
Заревіло дев’ять лютих левів, 
Дев’ять соколів залкекотало. 
Та тверде старенька мала серце 
І сльози гіркої не зронила. 

А як північ уночі настала, 
Заіржав Дем’янів кінь буланий, 
Запитала мати у невістки: 
«Невістонько, Дем’янова мила!. 
Чом заржав Дем’янів кінь буланий! 
Чи він хоче білої пшениці, 
Чи води він прагне із Звечана3!» 

Відказала Дем’янова жінка: 
«Ой, свекрухо, Дем’янова нене! 
Він не хоче білої пшениці, 
Ні води не прагне із Звечана, 
Та його Дем’ян так призвичаїв, 
Що овес до півночі жує він, 
А опівночі руша в дорогу. 
Тож сумує за своїм він паном, 
Що до нього довго не приходить». 
Та тверде старенька мала серце 
І сльози гіркої не зронила. 

Вранці, як на світ благословилось, 
Прилетіли два ворони-круки, 
Що в крові їм крила по рамена, 
Що із дзьобів біла піна капле. 
А несуть вони юнацьку руку, 
Золота на тій руці обручка,— 
Кинули вони ту руку нені. 
Взяла руку Юговичів мати, 
Обернула, глянула на неї, 
Підклика Дем’янову дружину: 
«Невістонько, Дем’янова мила! 
Пізнаєш ти руку цю юнацьку?» 

Відказала Дем’янова жінка: 
«Ой, свекрухо, Дем’янова мати! 
Ця правиця нашого Дем’яна, 
Я пізнала золоту обручку, 
Що дала Дем’янові при шлюбі». 

Взяла мати Дем’янову руку, 
Обернула, глянула на неї; 
До руки промовила тихенько: 
«Ручко мила, грушко недоспіла! 
Де зросла ти, де тебе зірвали? 
А зросла ти у мені на лоні, 
А зірвали на Косові рівнім!» 

Серце тут напружилося в неї, 
З болю серце в неї розірвалось 
По синах по дев’ятьох із горя, 
По десятім Юг-Богдані сивім. 

Переклад М. Рильського