Методи лікування тварин

Методи надання лікувальної допомоги тваринам при пораненнях. Способи зупинки кровотеч і застосування при цьому лікарських засобів



Успіх лікування поранених тварин залежить від можливо ранньої, правильно наданої першої допомоги і подальшого лікування відповідно фазі раневого процесу. 

Закритий метод лікування ран. Єство його зводиться до накладення швів, захисних, відсисаючих асептичних або антисептичних пов'язок. Свідчення: операційні, свіжі випадкові і вогнепальні рани після хірургічної обробки, а також гнійні рани, піддані механічній, хімічної і іншим антисептичним обробкам. Цей метод недопустимий при зараженні ран, а також при перших ознаках зараження. При асептичних операційних ранах або після повного посічення свіжих ран накладають клейову захисну або бинтову асептичні пов'язки. У випадках нагноєння накладають на рану стерильний або антисептичний відсисаючий шар. 

Відкритий метод лікування ран виконується без накладення швів і пов'язок. Свідчення: рани в першій фазі раневого процесу з ознаками інфекції, а в другій фазі - рани, заповнені гидремічними грануляцією, окрім ран кінцівок і інших частин тіла, легко що забруднюються гноєм і грунтом. В таких місцях рани захищають каркасними пов'язками, не дотичними з раневою поверхнею. 

Відкритий метод лікування ран забезпечує можливість аерації і дії на них сонячної радіації, що попереджає розвиток анаеробної інфекції, і доцільний в період епітеіизаціі ран, заповнених грануляцією. 

Лікування із застосуванням дренажів показано в першій фазі при глибоких свіжих, запалилися і ускладнених інфекцією ран, що містять значну кількість мертвих тканин, а так само при утрудненому відтоку раневого ексудату з ніш і кишень. Для дренування використовують марлеві і трубчасті дренажі. Перші, володіючи капілярністю, є активними, їх звичайно просочують линиментами, гіпертонічними, антисептичними розчинами або протеолітичними ферментами; другі – пасивні, сприяють виведенню ексудату, вони також дозволяють здійснювати періодичне промивання ран, введення антисептичних і інших засобів. У міру зменшення виділення гною дренування припиняють. 

Бездренажноє лікування ран застосовують при добре зяючих, неглибоких ранах, а при глибоких – в тих випадках, коли створений добрий стік гнійного ексудату шляхом розкриття кишень, і розтини перемичок, що утрудняють його відтік.

Перша допомога пораненій тварині повинна виявлятися негайно. Рану і її коло мастять 5% спиртним розчином йоду і вводять в неї стерильний марлевий тампон, змочений цим розчином з додаванням до нього рівної кількості дистилює або прокип'яченої води, або рясно присипати бактерицидними порошками, що містять борну кислоту, йодоформ і сульфаніламіди, або трициліном і іншими подібними порошками. 

Тимчасова зупинка кровотечі. При кровотечі з неболиних судин простий спосіб зупинки його — тимчасове притиснення судини через тканини пальцем або в рані тампоном. Це легко зробити на артерії рогу, п'ясткових артеріях і ін.

Надійний засіб тимчасової зупинки кровотечі — накладення кровоспинного джгута, а також захоплення на короткий термін і перекручення судини, що кровоточить, гемостатіческим пінцетом. Після тимчасової зупинки кровотечі слід вжити заходів до остаточної його зупинки.

Окончательна зупинка кровотечі здійснюється застосуванням механічних, фізичних, хімічних і біологічних засобів.

Частіше користуються кровоспинними пінцетами Кохера або Пеана. Захопивши куксу судини пінцетом, її злегка підтягають, зробивши декілька оборотів навкруги подовжньої осі, пінцет знімають. Судини, що іноді сильно кровоточать, затискають пінцетами, залишають їх в рані на деякий термін, перед зняттям їх перекручують.

При кровотечі з крупної судини, коли його не можна зупинити іншими способами, накладений пінцет залишають в рані на 12—24 ч і іноді на декілька днів.

Ігамура судини полягає в перев'язуванні ниткою судини, що кровоточить. Спочатку судину захоплюють пінцетом, а потім нижче за пінцет накладають лігатуру, зав'язуючи її хірургічним вузлом. Якщо судину неможливо виділити з тканин, то його обколюють голкою з ниткою, захоплюючи частину навколишніх тканин. У виняткових випадках застосовують перев'язку судини оддалік місця кровотечі.

Для припинення підшкірної кровотечі при ударах другого ступеня, для попередження вторинної кровотечі застосовують тиснучу пов'язку. З цією метою використовують туге бинтування полотняним або гумовим бинтом, а також накладення на заздалегідь покриту операційну рану мішечків з піском або дробом.



Класифікація ран і основні принципи їх лікування. Опишіть заходи асептики і антисептики



Рана (Vulnus) – відкрите механічне пошкодження шкіри, слизистої, нерідко і глибоколежачих тканин і органів, є результатом порушення зоогигиенических правил змісту тварин, безладу території ферм, пасовищ.

Класифікація: асептичні, гнійні, різані, рубані, колені, забиті, розтрощені, рвані, вогнепальні, укушені, отруєні, змішані.

Симптоми. Рана характеризується зяянням, кровотечею і болем. Клінічні ознаки залежать від виду ранячого предмету, області тіла, глибини, напрями пошкодження. Зяяння більш виражено у різаних, рубаних, рваних ран.

При ранах, ускладнених анаеробами, гнильною інфекцією, застосовують широкий розтин, видалення нежиттєздатних тканин. Зрошують рану підігрітим до 40°С розчином марганцевокислого калія, перекисом водню, хлорацидом, хлораміном (2% -ний розчин).

З метою попередження і лікування шоку необхідно усунути біль, зігріти тварину. Застосовують серцево-судинні засоби (кофеїн, камфору, кордиамін), новокаїнові блокади (внутрішньовенно — 0,25%-ний або 0,5%-ний розчин новокаїну — 1 мл на 1 кг ваги), снодійні і наркотичні засоби.

Асептика і антисептика полягають в стерилізації шовного матеріалу, інструментів, підготовці операційного поля і рук хірурга.

Стерилізація шовку. Нитки заздалегідь миють і ретельно споліскують, потім рихло намотують на наочні стекла і обробляють за способом Садовського. Мотки шовку поміщають на 15 мін в 0,5%-ний розчин нашатирного спирту, а потім на 15 мін в 2%-ний розчин формаліну, приготованого на 70% -ном спирту.

Стерилізація кетгута проводиться за способом Губарева. Кетгут поміщають на 72 ч в 4% -ний водний розчин формаліну.

Стерилізація бавовняних і льняних ниток. Ці нитки володіють меншою міцністю, ніж шовкові. Звичайно користуються нитками № 10-20, якими зашивають дефекти шкіри, при шві на внутрішніх органах застосовують більш тонкі номери. Стерилізують бавовняні і льняні нитки шляхом занурення на 24 ч в 4% -ний розчин формаліну.

Стерилізація перев'язувального матеріалу, хірургічної білизни і посуду здійснюються автоклавированием. Тривалість стерилізації залежить від свідчень манометра: при 1 атм./126,8° — 30 мін, при 2атм./132,9° — 20 мін. Стерилізацію текучою парою здійснюють або в спеціальному текучепаровом стерилізаторі Коха, або використовують каструлю або відро з кришкою. Тривалість стерилізації не менше 30 мін.

Стерилізація прасуванням білизни і перев'язувального матеріалу допускається тільки в тих випадках, якщо не можна застосувати інші способи.

Підготовка рук хірурга. Оскільки руки ветеринарного лікаря постійно стикаються з об'єктами, забрудненими мікроорганізмами, то підготовка рук перед операцією має важливе значення. Обробка рук хірурга складається з двох етапів: 1) механічне очищення; 2) обробка антисептичними і дублячими речовинами.

Руки готують по одному з перерахованих способів:

		спосіб Спасокукоцкого—Кочергина. Руки миють в двох тазах з 0,5%-ним розчином аміаку протягом 5 мін. Потім витирають рушником і обробляють 70°-ным спиртом 5 мін. Піднігтьові простори обробляють 5%-ним розчином йоду;

		спосіб Кияшова заснований на використовуванні 0,5% -ного розчини аміаку, в якому руки миють щітками 5 мін і витирають рушником. Завершують підготовку рук обробкою 3% -ним розчином сульфату цинку протягом 3 мін, а піднігтьові простори і нігтьові ложа — додатково 5% -ним розчином йоду.

Стерилізація хірургічних інструментів. Існують холодні і гарячі способи стерилізації інструментів. До гарячих відносять стерилізацію кип'яченням у воді, фламбіроване і др.; до холодних — стерилізацію в потрійному розчині Каретникова, інші прописи, диацид, шшвасепт і ін.

Стерилізація кип'яченням у воді. Проводять її в стерилізаторах. Вимиті інструменти, шприци, голки і ін. кип'ятять 30 мін в дистилюючій або кип'яченій воді. Для підвищення ефекту стерилізації інструменти кип'ятять в 3%-ном розчині двовуглекислої соди або в 0,25%-ном розчині їдкого натрію 10—15 мін.

Холодний спосіб стерилізації в потрійному розчині Каретникова. Розчин складається з 20 г формаліну, 3 г феноли і 1 л дистилюючої води. Експозиція — 30 мін. Кип'ячення інструментів в 20%-ном розчині вуглекислої соди без подальшого їх протирання не викликає корозії. Інструменти зберігають стерильність декілька місяців. Підготовка поля операції складається з механічного очищення, обезжирення, обробки антисептикою (асептизации), ізоляції поля операції. Механічне очищення включає миття милом (краще господарським), видалення волосяного покриву голінням або вистриганням. Величина поля операції повинна бути достатньою для забезпечення стерильних умов. 

Готують поле операції по одному із способів:

* спосіб Гроссиха—Филончикова. Знежирене поле операції «дублять» і асептизируют 5%-ним розчином йоду відразу після механічного очищення, а потім безпосередньо перед розрізом тканин. Інтервал між обробками повинен бути не менше 5 мін;

* спосіб Миша полягає в тому, що після гоління, механічного очищення і обезжирення поле операції обробляють 10%-ним водним розчином перманганату калія. Ізоляцію поля операції виконують за допомогою стерильних простирадл або клейонок.

Слизисті оболонки асептезирують за іншим принципом. Кон'юнктиву промивають розчином етакридина лактата в розведенні 1:1000. Слизисту рота і носової порожнини обробляють цим же розчином, а шкіру при вході в ці порожнини — 5%-ним розчином йоду. Слизисту піхви обробляють розчином этакридина лактата в розведенні 1: 1000 або 2%-ним дізолом, 1%-ним розчином перманганату калія або 2%-ним лізолом, а шкіру навкруги анусу – 5%-ним розчином йоду. 



Єство імунітету, його види. Застосування явищ імунітету в діагностиці. Профілактика і лікування інфекційних захворювань



Види імунітету. Прийнято розрізняти декілька видів імунітету.

Видовий (природжений, природний) імунітет є несприйнятливістю деяких видів тварин до хвороб, що вражають інші види, наприклад свині не хворіють сапом, а коні не вражаються вірусом чуми свиней. Вважають, що патогенний мікроб в цьому випадку не знаходить умов в організмі тварини для свого зростання і розвитку і в результаті гине.

Придбаний імунітет характерний строгою специфічністю, тобто стійкість виробляється тільки проти певного патогенного мікроба.

Якщо після того, що хворіє організм звільняється від збудника, зберігаючи при цьому стійкість, то такий імунітет називають стерильним. Про нестерильний імунітет говорять в тому випадку, якщо після того, що хворіє в організмі зберігається збудник і за рахунок цього зберігається несприйнятливість. Гуморальні чинники. В сироватці крові є нормальні антитіла, що володіють властивістю знешкоджувати мікробів.

Специфічний імунітет до вірусних хвороб пов'язаний з накопиченням в крові тваринних антитіл, що перехворіли. До групи захисних антитіл відносять віруснейтралізующие, які пригнічують репродукцію вірусу. Проте антитіла діють на вірус до упровадження його в чутливу клітку, лишаю його інфекційних і токсичних властивостей.

Реакція преципітації (РП) використовується у ветеринарній практиці при дослідженні шкіряної сировини на сибірську язву (реакція Аськолі), а також для діагностики багатьох вірусних хвороб. Компоненти реакції — антиген і антитіло — при зустрічі утворюють в рідкому середовищі кільце сіро-білого кольору, а в агаровому гелі — сіро-білі смужки преципітації.

Заходи проти заразливих хвороб, включають наступні розділи: 

загальну профілактику заразливих хвороб сільськогосподарських тварин; специфічну профілактику за допомогою специфічних засобів і методів; ліквідацію заразливих хвороб в неблагополучному господарстві.

В господарстві слід проводити комплекс заходів, направлених на посилення неспецифічної стійкості організму тварин до хвороб. Це досягається повноцінним годуванням, забезпеченням необхідних умов змісту тварин і добрим доглядом за ними. При проведенні запобіжних щеплень у високорезистентних тварин створюється більш напружений імунітет.

Необхідно періодично проводити профілактичну дезинфекцію тваринницьких приміщень. 

Хворою твариною роблять лікувальні щеплення із застосуванням специфічних проти даної хвороби імунних препаратів (сироватки гипериммунные і реконвалесцентов, глобуліни — полиглобулин і гамма-глобулін). В ізоляторах для хворих тварин створюють добрі умови годування і змісту, проводять загальнозміцнюючу і симптоматичну терапію.



4. Перерахуйте інфекційні хвороби жуйних і опишіть енфізиматозний корбункул і віспу овець



ЕМФІЗЕМАТОЗНИЙ КАРБУНКУЛ (Gаngrеnа emphуsematosa) — гостра інфекційна хвороба великої рогатої худоби, що характеризується утворенням крепитирующих припухлостей в областях тіла, багатих мускулатурою, і швидкою смертю тварин.

Збудник — Сlоstridiа Сhauvосiе. Особливо стійкий до дезсредствам (4-а група).

Епізоотологичеськіє дані. Хворіє велика рогата худоба у віці від 3 місяців до 4 років. Джерело збудника інфекції — хворі тварини, в трупах яких утворюються суперечки, що інфікують грунт, воду, корм. Зараження тварин відбувається з кормом і водою через пошкоджену шкіру. Захворювання має літньо-осінню сезонність. Можливі спалахи і в стійловий період. Діагноз встановлюють на підставі клінічних, епізоотологічеських і патологоанатомічних даних, а також результатів лабораторного дослідження. Диференціюють від злоякісного набряку, сибірської язви, пастереллеза.

Профілактика і заходи боротьби. Активна імунізація великої рогатої худоби — з 3-місячного до 4-річного віку. При виникненні хвороби на господарство накладають карантин. Забій тварин на м'ясо категорично заборонений. Трупи спалюють з шкірою. Лікування може бути результативним тільки в початковій стадії хвороби (Пеніцилін в дозі 4—8 тис. ЕД/кг, ди-біомицин — 40 тис. ЕД/кг). Господарство оголошують благополучним і знімають карантин через 14 днів з дня останнього випадку загибелі або одужання тварини і проведення заключних заходів.

ВІСПА ОВЕЦЬ

Віспа овець — гостра контагиозная хвороба, що протікає з характерними папулезно-пустулезными ураженнями шкіри морди і інших місць із слабим волосяним покривом (висип) і слизистих оболонок.

Іноді у овець утворюються так звані веррукоидные (бородавкоподобные) папули. Це щільні, сухі, кольори кави освіти, яка зверху покрита лусками; при цьому епідерміс шкіри може бути сильно потовщений і перероджувався. Особливо важко протікають зливна і геморагічна форми віспи. Хвороба продовжується 20—28 днів, у виснажених і слабих тварин — довше. Гинуть 50—80% хворих особин (молодняк), частіше від сепсису. При доброякісній формі течії і у дорослих тварин смертність досягає 5—10%. Особливо важко хворіють вівці тонкорунних порід. Імунітет і специфічна профілактика. Тварини, що природно перехворіли, придбавають імунітет не менше ніж на 2 р. Протягом 8—10 міс. в сироватці їх крові знаходять вируснейтрализующие антитіла в титрах 1:20—1:40. Згасання титру антитіл не супроводиться одночасним зниженням постинфекционного імунітету. Для специфічної профілактики віспа застосовує інактивовані і живі вакцини. 



5. Перерахувати протозойні хвороби тварин і описати трихомоноз КРС і трипоносомози коней



До протозойних хвороб тварин відносяться: пироплазмидози, тейлериоз, безноитиоз, эймериоз, изоспороз, токсоплазмоз, саркоцистоз, гистомоноз, балантидиоз, трипаносомоз, трихомоноз, бабезиоз, пироплазмоз. 

Хворіють, як правило, дорослі тварини. Джерелами зараження є хворі і дуже часто перехворіли бики і корови, які протягом років можуть бути носіями інвазії.

У биків трихомоноз протікає частіше прихований, без характерних клінічних ознак. При гострій течії відзначають гіперемію, а у важких випадках — виразка слизистої оболонки, набряклість і хворобливість статевого члена і препуция.

Діагноз на трихомоноз ставлять комплексно, враховуючи епізоотичні дані, клінічну картину і результати лабораторних досліджень. В лабораторію направляють соскоби із слизистих оболонок, узяті з глибини піхви, змиви з препуциального мішка, навколоплідну рідину, абортовані плоди або плодові оболонки.

Тріпаносомози - це хронічна хвороба однокопитних, що характеризується поразкою статевих органів і утворенням на шкірі припухлостей (таллерні бляшки), а потім парезами, паралічами і кахексією.

Збудник: Тrypanоsоma еquреrdum, що відноситься до сімейства Тryраnоsоmidае. Це жгутиковий одноклітинний паразит. 

Діагноз. Ставлять на підставі епизоотологічеських, клінічних, мікроскопічних і серологичеських досліджень.

Для мікроскопічного виявлення трипаносом беруть соскоби з уражених слизистих оболонок статевих органів і пунктат (сукровицю) з країв «таллерних бляшок». Досліджують методом роздавленої краплі або з соскоба готують тонкі мазання і офарблюють їх по Романовському.

Лікування. Не проводять.

Химіопрофілактіка, а також лікування хворих і підозрілих по захворюванню тварин категорично заборонені.




6. Висловіть загальні заходи боротьби з гельмінтозами тварин. Методи знешкодження інвазивного початку в зовнішньому середовищі. Вчення академіка Ськрябіна про девастацію гельмінтів



неблагополучних по інвазивних хворобах господарствах для попередження економічних втрат проводять обов'язкові протипаразитарні заходи. В комплекс протипаразитарних заходів входить також ряд нехімічних методів профілактики інвазивних хвороб. Багато паразитів тварин мають складний біологічний цикл розвитку і здатні заражати тварин за певних умов. 

Біологічними методами профілактики інвазивних хвороб є: вміст тварин в умовах, що виключають або утрудняючих зараження, розвиток паразитів, їх передачу від хворих здоровим, підвищення стійкості тварин до інвазії і ряд інших заходів нехімічної дії. Ці методи направлені на розрив біологічного циклу паразитів в найслабіших його ланках. 

Важливе місце в попередженні паразитарних захворювань мають заходи, направлені на підвищення устойчивость тварин до інвазії шляхом забезпечення їх повноцінними кормами, добрими умовами годування і змісту. 

Поєднання спеціальних ветеринарних лікувально-профілактичних заходів з біологічними (нехімічними) методами профілактики надійно забезпечує успішну боротьбу з паразитарними хворобами тварин.