Становище Чорногорії на початок XX століття

План:



1. Становище Чорногорії на початок XX століття

2. Проголошення королівства

3. Перша Балканська війна

4. Друга Балканська війна

5. Остання війна і вигнання

6. Нащадки Монарха




1. Становище Чорногорії на початок XX століття



До початку XX століття економічне становище Чорногорії, дійсно, було украй важким. Найбільш дохідні галузі народного господарства (наприклад, деревообробка) роздавалися в концесії іноземцям, в основі ж економіки країни (сільське господарство), як і раніше переважав середньовічний спосіб обробки землі оралом на волах, а в гірських областях - аж до ручного способу.

Велика була залежність країни від врожаю, через відсутність якого нерідко траплялися голодні роки: у такі періоди значна частина населення або вимирала, або емігрувала. Скотарство, що історично мало в Чорногорії більше значення, ніж землеробство, як і раніше залишалося примітивним (пастушачим).

Торгівля Чорногорії не уникла загальної долі економіки країни, тобто більше чим на половину залежала від багатої Австро-Угорщини. Вивозилися в основному дрібну худобу, вовну, кури, вино, тютюн, овечий сир і т.д., а ввозилася промислова продукція - залізо, зброя, а також хліб. Не дивно, що щорічно торговельний баланс залишався пасивним, а державний борг постійно зростав. Промисловості в Чорногорії фактично не було, якщо не вважати пивоварного і консервного заводів, тютюнової фабрики і лісопилки. Видобувної промисловості не було зовсім.

Важке положення, низький життєвий рівень, а також вплив російської революції 1905 р. викликало в широких масах невдоволення урядом і особисто Князем Миколою: воно вилилося в повсюдні збройні виступи селян.

Дотримуючись прикладу свого вінценосного заступника Імператора Миколи ІІ Багатостраждального, 6 (19) грудня 1905 року Князь Микола І прийняв першу чорногорську конституцію.

Відповідно до неї були засновані Народні збори (Скупщина), куди ввійшли 56 представників від округів, 6 - від міст і 12 - за посадою. Активне виборче право одержали всі громадяни, що досягли 21 року, пасивне - особи, що досягли 30-літнього віку і платили 15 крон податку. Утім, реально конституція містила таку кількість застережень, що значення Скупщини звелося до мінімуму, і уся влада як і раніше, як і повинно бути в православній Монархії, залишалася в руках Князя, який призначав міністрів та видавав закони і т.д.

Після відставки двох "неслухняних" урядів Радуловича і Радовича, у квітні 1907 року було створене міністерство Тумановича, що спричинило за собою розпуск Скупщини. У відповідь на селянські невдоволення, які знову підсилилися, були проведені нові вибори, що дали нову Скупщину, уже цілком керовану.

По відношенню до народу Князь спочатку поводився як патріархальний володар, сидячи на площі, особисто розбирав позови жителів. За його правління вперше з'явився в Чорногорії політичний рух, спрямований проти глави держави; з Чорногорії в Сербію й в інші країни потягнулися політичні емігранти і бунтівники.

У 1902 році Князь видав Закон про чиновників, що вводив у Чорногорії табель про ранги. У 1904 році ввів у країні тютюнову монополію.



2. Проголошення королівства



У серпні 1910 року, у ювілейний рік свого 50-річчя Царювання, виходячи загальноєвропейської традиції, а, також зміцнюючи свою державну владу, Князь Микола І проголосив себе королем, а через 4 роки, напередодні Великої війни 1914 - 1918 років, досить вчасно привласнив собі надзвичайні повноваження самодержавного Монарха. Тоді ж Святий Государ Мученик Микола ІІ Багатостраждальний подарував королю чин генерал-фельдмаршала Російської Армії, а 17 (30) серпня 1910 року Государ подарував 39-літньому спадкоємцю Чорногорського престолу королевичу Данилові Негошу (1871-1939) вищий Імператорський орден Святого Апостола Андрія Первозванного. Це був останній в історії ордена Найвищий подарунок представнику королівської династії Негошей. Сам король Микола І Негош був шефом 15-го стрілецького полку Російської Армії.

Основною установкою зовнішньої політики короля Миколи І було об'єднання всіх югославських земель, включаючи Сербію, під владою Негошей. З цією метою Монарх спочатку шукав підтримки в Австро-Угорщини, як найбільш близької до Чорногорії держави, до того ж - ворожої Сербії, уклавши з нею в 1907 р. секретний договір, що віддав на відкуп Австрії, власне кажучи, всю економіку країни. У той же час, як уже було сказано раніше, він намагався підтримувати союзницькі відносини з Росією, від якої багато років одержував субсидії і подарунки.

Однак ця політика балансування між двома ворожими таборами в 1908 р. випробувала серйозний удар, коли Австро-Угорщина зненацька для багатьох анексувала Боснію і Герцеговину. Наступні події привели до разючих змін на карті Балканського півострова.



3. Перша Балканська війна



Перша Балканська війна тривала 7 місяців і 21 день, з 9 (22) жовтня 1912 року по 30 травня (12 червня) 1913 року. Це була війна держав Балканського союзу, укладеного в 1912 році між Болгарією, Грецією, Сербією і Чорногорією проти Османської імперії, яка поневолювала балканські народи.

Перед народами Балканського півострова багато століть стояла історична задача повного звільнення від ісламського і національного ярма турецьких поневолювачів.

Болгарські і сербські Государі, що очолювали Балканський союз, прагнули опанувати здебільшого Македонією; крім того, болгари шляхом приєднання Салонік і Західної Фракії розраховували одержати для королівства, проголошеного в 1909 році, вихід до Егейського моря, а Сербське королівство шляхом розділу з Грецією Албанії хотіло придбати вихід до Адріатичного моря.

Повстання в Македонії й Албанії й Італо-турецькій війні 1911-1912 років, що поглибили кризу Османської імперії, прискорили початок війни на Балканському півострові. Приводом до оголошення війни послужила відмова Туреччини надати автономію Македонії і Фракії і скасувати мобілізацію Турецької армії, яка вже почалася.

Воєнні дії 9 (22) жовтня 1912 почала Чорногорія. Король Микола І оголосив війну наступного дня після свого 71-го дня народження, 8 (21) жовтня, і виставив армію в 35 тисяч воїнів.

Болгарія з 9 піхотними і 7 резервними дивізіями виставила близько 300 тисяч воїнів, Сербія з 9 піхотними і 1 кавалерійською дивізією - понад 280 тисяч воїнів і, нарешті, Греція надала 8 піхотних дивізій чисельністю до 110 тисяч воїнів. Усі Православні Монархії, крім Румунії, вступили у війну 18 (31) жовтня 1912 року.

Магометанська Туреччина до моменту відкриття воєнних дій змогла виставити тільки близько 300 тисяч чоловік; Східна армія - 120 тисяч, Західна армія - 100 тисяч, гарнізони фортець 30-40 тисяч чоловік і т.д.

План союзників полягав у тому, щоб розбити турецькі війська на Балканах до підходу підкріплень з Малої Азії. План же турецького командування - оборона до підходу корпусів з Малої Азії.

Союзні армії, натхнені національно-визвольними цілями війни, перевершували супротивника також в озброєнні, особливо в артилерії і бойовій підготовці, оскільки багатонаціональна Турецька армія знаходилася в стадії реорганізації, її політико-моральний стан було низьким, особливо після перевороту младотурок.

Головний удар із задачею розгрому Турецької східної армії під командуванням генерала Абдулли-паши наносився у Фракії силами 1-ої (генерал В. Кутиничев), 2-ої (генерал Н. Іванов) і 3-ої (генерал Р. Дмитрієв) Болгарських армій.

Перейшовши кордон 20 жовтня (2 листопада), 1-а і 3-а Болгарські армії 22 - 24 жовтня (4 - 6 листопада) при Кирк-Килисі розбили 3-й турецький корпус, а потім, рухаючись на південь, 29 жовтня (11 листопада ) - 3 (16) листопада розгромили при Люлебургазі 4-й турецький корпус, після чого Турецька східна армія звернулася в панічну втечу.

Болгарські війська були зупинені лише на сильно укріплених Чаталджинських позиціях, розташованих на захід від Стамбула, штурм яких, початий болгарами 17 (20) - 18 листопада (1 грудня), був відбитий.

У Південній Македонії грецька Фессалійська армія під командуванням спадкоємця престолу принца Костянтина І одержала 1 (14)-2 (15) листопада перемогу при Ениджі і розгорнула наступ на Салоніки, у напрямку яких наносили допоміжні удари болгари з Північного сходу і серби з Півночі.

9 (22) листопада 1912 року в День пам'яті Святого мученика Олександра Солунського (305 - 311) грецькі війська зайняли друге по величині місто-порт Салоніки.

Тим часом, у Македонії 1-а Сербська армія під командуванням принца Олександра І Карагеоргійовича і 2-а армія під командуванням генерала С. Стефановича розбили 23-24 жовтня (5-6 листопада ) у Куманово значні турецькі сили, а 3-а Сербська армія під командуванням генерала Б. Янковича 26 жовтня (8 листопада ) зайняла Скопле (Ускюб).

Просуваючи з боями на Південь, сербські війська, підтримані греками, 18 листопада (1 грудня) зайняли Битоль (Монастир), після чого Турецька західна армія під командуванням Ал-риз-ори фактично перестала існувати.

У Епирі грецька армія під командуванням генерала К. Сапунцакиса очистила від турків Епир і 8 (21) листопада осадила Яніну. Тим часом Грецький флот панував в Егейському морі, блокувавши вихід з Дарданелл. Грецькі десанти були висаджені на островах Хіос, Лесбос і інших.

В Албанії чорногорці разом з 20-тисячним сербським Ібарским загоном генерала М. Живковича вийшли до Адріатичного моря й осадили Шкодер (Скутари).

Військові успіхи Балканського союзу поставили перед великими державами ряд складних питань. Австро-Угорщина, підтримувана Німеччиною, не хотіла допустити виходу Сербії до Адріатичного моря і початку військові готування на її кордонах. Росія, запобігаючи світовій війні, рекомендувала Болгарії зупинити наступ і не осаджувати Стамбул, оскільки тоді у війну вступила б Австро-Угорщина, а слідом за нею й інші держави.

Напруженість і складність міжнародної обстановки, а також невдача спроби захоплення Стамбула Болгарською армією сприяли заключенні в грудні 1912 перемир'я між Туреччиною, з одного боку, і Болгарією і Сербією — з іншої. Однак перемир′я не було укладене, оскільки новий турецький уряд, створений у результаті чергового зробленого младотурками державного перевороту 23 січня (5 лютого) 1913 року, відмовився прийняти умови перемир′я, вироблені на Лондонській конференції послів.

3 (16) лютого 1913 року воєнні дії відновилися. Тільки після нових поразок турків, що здали 6 (19) березня 1913 р. Яніну і 26 березня (8 квітня) останню перед Стамбулом цитадель Адріанополь (Едирне), 1-а Балканська війна закінчилася підписанням у квітні 1913 р. союзниками (за винятком Чорногорії, яка продовжувала облогу Шкодера) перемир'я з Туреччиною.

По Лондонському мирному договору , підписаному 30 травня (12 червня) 1913 року, Туреччина втрачала усі свої європейські володіння, крім Стамбула і невеликої частини Східної Фракії. Під тиском європейських держав чорногорці змушені були зняти облогу Шкодера.

Перша Балканська війна, завдяки державній волі православних Монархів і героїзмову воїнів, мала величезне значення. Поразки Османської імперії в ході воєнних дій прискорили наступний її розпад і сприяли очищенню Європи від ісламського впливу. Завдяки цій війні й участі в ній великих держав, 28 листопада (11 грудня) 1912 року здобула незалежність Албанія.




4. Друга Балканська війна



Війна, що тривала 43 дня, з 29 червня (12 липня) по 10 (23) серпня 1913 року, між Болгарією, з одного боку, і Сербією, Грецією, Румунією, Чорногорією і Туреччиною - з іншої , була викликана різким загостренням протиріч у таборі союзників по 1-й Балканській війні.

Сербія, що не одержала виходу до Адріатичного моря, вимагала компенсації в Македонії. Греція претендувала на території збільшення в Південній Македонії і Західній Фракії. Задоволення сербських і грецьких домагань означало б значну урізку болгарських придбань у 1-й війні, на що король Фердинанд І Саксен-Кобург-Готський піти не міг.

1 (14) червня Греція і Сербія підписали секретний союз, спрямований проти Болгарії, до якого приєдналася Румунія, яка не бажала примиритися зі значним збільшенням території Болгарії і вимагала від неї за свій нейтралітет у 1-й Балканській війні компенсації в Добруджі.

Австро-німецькій дипломатії своїм впливом на короля Болгарії удалося розколоти Балканський союз, який розглядався нею як знаряддя Антанти, і, у першу чергу, Росії.

У ніч на 29 червня болгарські війська, які розгорнулися уздовж сербських і грецьких кордонів, раптово атакували сербські і грецькі позиції в Македонії. Однак серби перейшли в контрнаступ і 30 червня (1 липня) - 6 (19) липня завдали поразки Болгарським військам на р. Брегалниці.

10 (23) липня у війну вступила Румунія, і її армія, через відсутність болгарських військ на Півночі, безперешкодно рухалася на Софію. Важким положенням болгар скористалася Туреччина, яка порушила Лондонський договір 1913 року. 21 - 22 липня (3-4 серпня) турецькі війська почали наступ і зайняли Адріанополь.

29 липня (11 серпня) Болгарія капітулювала. По Бухарестському мирному договору 1913 року між Болгарією, з одного боку, і Грецією, Сербією, Румунією і Чорногорією - з іншої, Болгарія втратила не тільки велику частину своїх придбань у Македонії і Фракії, але і Південну Добруджу. Крім того, по Константинопольському мирному договору 1913 року між Туреччиною і Болгарією, вона змушена була залишити Адріанополь за Туреччиною.

2-а Балканська війна сприяла відходу Румунії від ворожого Росії Троїстого союзу і зближенню її з Антантою. Іншим важливим наслідком війни виявився перехід Болгарії на сторону Австро-німецького блоку, оскільки король Фердинанд І не зміг змиритися з поразкою від об'єднаної армії православних держав, вирвавши свою країну з досі міцного, братерського союзу слов'янських народів.

Балканські війни привели до подальшого загострення міжнародних протиріч, прискоривши, усупереч волі Росії, початок Великої війни 1914-1918 років.

У ході цих війн виявився прогрес військової техніки; застосування літаків, броньовиків, підвідних човнів, радіо, підтвердилося значення масованого артилерійського і рушнично-кулеметного вогню.

У результаті цих воєн Чорногорія в півтора разу збільшила свою територію й одержала родючі райони Ново-Пазарського санджака, але від Скадарської низовини, якої Чорногорія особливо наполегливо домагалася, вона, по настоянню Австро-Угорщини і всупереч підтримці Росії, змушена була відмовитися на користь відтвореної Албанської держави.

Чорногорія ледь устигла вступити у володіння новими землями, як у 1914 році почалася Перша світова війна.



5. Остання війна і вигнання



Чорногорія разом із Сербією виступила на стороні Антанти. Король очолив Чорногорські війська.

При загальній мобілізації Чорногорія змогла виставити 26 тисяч війська проти Австро-Угорщини і 6 тисяч війська на кордоні з Албанією. Під час бойових дій Монарх активно втручався в керівництво військами, постійно вступаючи в конфлікт із сербськими керівниками Чорногорського Генштабу Б. Янковичем і П. Пешичем.

13 (26) січня 1916 року король почав сепаратні переговори з Австро-угорським командуванням про перемир′я, але згоди не досяг.

21 січня (3 лютого) 1916 року Австро-німецькі війська окупували Чорногорію і передали владу другому Найяснішому сину короля Мирко Петровичу. Саме він, 7 (20) лютого, підписав Акт про капітуляцію, визнавши над собою і країною Австро-угорський окупаційний режим. Так, Австро-Угорщина, призначивши королевича Мирко тимчасовим правителем окупованого королівства, зуміла скомпрометувати династію Негошей в очах власного народу і православних союзників.

Король Микола І по вступі ворога в Чорногорію, 17 (30) січня 1916 року був змушений назавжди залишити країну й оселитися в Біариці у Франції.

Великі держави у своїй політиці усе більш орієнтувалися на Національну раду буржуазної опозиції, що знаходилася в змушеній еміграції й у 1917 р. приєдналася до декларації південних слов'ян на острові Корфу про державотворення сербів, хорватів і словенців. Авторитет короля, Миколи І був підірваний. Великої Росії, що завжди підтримувала династію Негошей і особисто короля Миколу, уже не існувало. Заступитися за єдиного щирого союзника не було кому. Союзники також втратили до Монарха всякий інтерес, тим більше після прийняття 20 червня (3 липня) 1917 року сербським прем'єром Н. Пашичем і представником Югославського комітету в Лондоні А.Трумбичем Корфської декларації про об'єднання всіх південнослов′янських земель навколо Сербії, як мети Великої війни 1914-1918 років на Балканах.

Виконуючи волю політиків, "Велика скупщина", що зібралася в Подгориці 17 (30) грудня 1918 р., оголосила династію Негошей скинутою, а Чорногорію - включеною в Королівство сербів, хорватів і словенців під державною владою Сербської династії Карагеоргийовичій.



6. Нащадки Монарха



Монарх, який правив країною 55 років, помер 2 березня 1921 року у вигнанні у Франції, покинутий усіма. Однак пам'ять про династію і про колишню незалежність Чорногорії не вмерла з ним, а, навпроти, відроджується нині, як ніколи раніше.

У вересні 1990 року порох короля Миколи І і його дружини Мілени були перевезені із Сан-Ремо (Італія) у Бар - приморське місто в Чорногорії. Місцем їхнього останнього притулку стала стародавня церква в центрі Цетинії, недалеко від їхнього колишнього королівського Палацу. У церемонії перепоховання взяла участь принцеса Єлизавета - дочка колишнього регента Павла Карагеоргийовича.

Найясніший правнук чорногорського короля Миколи І Никола Петрович Негош, що проживає у Франції, кандидатом на престол себе не вважає, навпроти, підкреслює свою повна байдужість до політики.

Майбутнє Чорногорії він бачить у складі єдиної, інтегрованої Європи і залишає за принцем Олександром ІІ Карагеоргийовичем право мати свої політичні інтереси в Белграді.

Державний батько Николи Михайло в 1941 р. відкинув пропозицію Муссоліні встати на чолі маріонеткової держави і залишив Югославію. Після закінчення війни, у 1945 році, він повернувся на батьківщину за запрошенням диктатора Йосипа Броз Тито, але через два роки змушений був знову виїхати, оскільки не зміг вписатися в новий, "соціалістичний" лад Югославії. Умер він у Парижі . Там же в 1944 році народився його єдиний син.

Уперше Никола відвідав землю своїх предків у 1960 роки як турист, і ця подорож зробила на нього незабутнє враження. Відвідування королівського Палацу Негошей у Цетинії і, особливо, Ловчена, де в той час ще не був споруджений мавзолей, але стояла невелика церківка, мало сильний емоційний вплив на нащадка героїчної династії.

Никола живе і працює в Парижі, за освітою він архітектор, захоплений своєю роботою; у нього двоє чудових дітей. Художня освіта дозволила йому професійно оцінити унікальність і оригінальність такого стародавнього міста, як Цетиньє. Тут за задумом Николи повинні проводитися усеєвропейські фестивалі живопису, ідея організації яких цілком захопила його в даний час.




Список використаної літератури:



Залесский К.А. Кто был кто в Первой мировой войне. Биографический энциклопедический словарь.— М., 2003;

Історія південних і західних слов′ян. Підручник. Київ, 1987;

История южных и западных славян. Курс лекций. Москва, 1998. Т.1-2.

2