Епоха морських подорожей в Середньовіччі

Вступ



Актуальність теми: морські подорожі в епоху Середньовіччя є переходом до нового часу, початок яких зумовлено різними подіями, що склали комплекс взаємопов’язаних між собою причин і передумов. Наслідки епохи змінили хід подій декількох достатньо розвинених цивілізацій, вплинули на хід історичних подій кожної європейської країни, було покінчено з релігійними уявленнями про світ, крім змін в економіці, політиці і культурі, основною була зміна світогляду людей.

Мета: дослідити епоху морських подорожей в Середньовіччі, розкрити причини та передумови, що спричинили до подальших подорожей, виявити наслідки для окремих народів та людства взагалі.

Завдання роботи: вивчити і узагальнити наукові джерела з даної теми; показати передумови, причини, наслідки морських подорожей; дослідити передумови, проаналізувати події, що спричинили подорожі, що стали географічними відкриттями; описати найважливіші морські експедиції та їх вплив на становище населення відкритих територій; узагальнити економічні, культурні наслідки.

Об'єктом курсової роботи є епоха Середньовіччя, дивовижні подорожі початку VI – першої половини XVI століття,

Предметом дослідження є всі подорожі першовідкривачів, що здійснювались заради одного – збагачення самих себе та країни, що надала підтримку. Окремі подорожі мали навіть випадковий характер, тобто не планувались, але здійснились, завершення яких ознаменувалось збагаченням. 

Хронологічні межі. Епоха дивовижних подорожей і відкриттів нових земель веде свій відлік від плавання Ірландських ченців до експедицій Васко да Гамма. 

Структура роботи. Курсова робота складається з трьох розділів, висновків, списку використаної літератури. Епоху Середньовіччя можна з повним правом назвати епохою великих пограбувань та геноциду підкорених народів; європейці, які ще кілька століть назад могли гнобити та винищувати один-одного, отримували дуже широке поле діяльності - весь світ.


Зародження морських подорожей



1.1 Ірландські ченці як засновники мореплавства



Одними з основоположників морських експедицій в епоху Середньовіччя були ірландські ченці. Керуючись тим, що християнська віра є шляхом до спасіння, вони стали на шлях місіонерства. Визнаним мореплавцем VI ст. вважається за традицією св. Брендан - покровитель Ірландії. Про його мандри складені саги, які були надзвичайно популярні в середні століття. За легендами св. Брендану було видіння у вигляді голуба, який вказав шлях до невідомого острову, після чого святий дав обітницю перетворити в християн, язичників невідомих земель. Св. Брендан зробив два плавання. Перший раз він вирушив у відкрите море на плоту з надутих шкір, але Бог допомагав йому, і плавання закінчилося вдало. У другу подорож св. Брендан відправляється вже на човні. Під час мандрів по океану Брендан стикається з безліччю чудес. Так, напередодні свята Великодня він зі своїми супутниками висаджується на острів. Після прочитання подячних молитов подорожні розводять багаття, щоб зігрітися і приготувати їжу. Але раптом острів приходить в рух: він виявляється величезним китом Ясконіусом. Мандрівників охоплює паніка, вони розуміють, що якщо кит пірне, то всі загинуть. Але Брендан залишається абсолютно спокійним, він довіряє всіх в руки Бога і починає служити месу. І гігантське чудовисько було приборкано «за допомогою молитви», прочитаної Бренданом. Чудовим чином зникли величезні хвилі, підняті рухом кита, і бурхливі водоверті, море заспокоїлося. Диявол, спокушаючи Брендана, відправляється разом з ним у пекло, щоб продемонструвати йому муки пекла. Один з ченців також виявляє велике бажання побувати у «країні тіней». Але для того, щоб повернути цього ченця назад до життя, довелося святому зробити чудо його воскресіння. Саги розповідають про те, що Брендан зумів перетворити на християнство зустрінутого на одному з віддалених островів велетня-язичника. Крім того, йому в дорозі зустрічалися такі незвичайні явища, як страхітлива миша, величезний кіт і напівпрозорі острови. Але, подолавши всі перешкоди, судно Брендана пристає до явленному йому у видінні острову. По всій імовірності, під цим островом духів-птахів ірландці мали на увазі Землю обітовану. В даний час ірландськими вченими та любителями подорожей була зроблена спроба реконструювати плавання св. Брендана. За старовинним малюнками був побудований човен, подібний до того, на якому плавав святий. На ньому і відбулася подорож від берегів Ірландії до узбережжя Америки. І деякі з «чудес» знайшли своє природне пояснення. Айсберги і їх напівпрозорі уламки цілком могли сприйматися членами експедиції Брендана як «напівпрозорі острови». Зрозуміло, за часів Брендана було більше китів, тому що ера китобійного промислу, яка поставила деякі з видів цих тварин на грань вимирання, ще не почалася. Можна сміливо припустити, що ніхто з супутників св. Брендана раніше не бачив зблизька цих гігантів, тому й виникло порівняння кита з островом. Галасливі «пташині базари», де гніздяться сотні тисяч птахів, стали, по всій вірогідності, прообразом острова духів-птахів. Плавання св. Брендана було одним з перших, яке вказало шлях європейцям на захід через океан. Через кілька століть по цих морських дорогах відправляться тури вікінгів.

Величезну роль у розвитку західноєвропейської середньовічної цивілізації зіграли подорожі жителів Скандинавського і Ютландского півостровів. У Франції їх називали норманами (північні люди), в Англії - данцями (незалежно від того, чи були вони з Данії чи Норвегії), в Ірландії - фін-галлами (світлі чужоземці - норвежці) і дубгалламі (темні чужоземці - датчани), в Візантії - варангамі, на Русі - варягами, а араби - мадхусамі (язичницькі чудовиська). [13]


1.2 Морські подорожі вікінгів



Субцивілізація вікінгів існувала з середини VIII до початку XII ст. Нормани були майстерними мореплавцями. Саме слово «вікінг» перекладається з давньонорвезького як «затока» або «бухта», таким чином, вікінги - це ті люди, які тримали свої кораблі у бухтах. Скандинавське вираз «податися в вікінги» означало подорож в пошуках багатства і слави. У норманів були прекрасні судна типу ріка-море. Звичайно, тури були різного розміру. Але вони не перевищували в довжину 30 м, а в ширину 4,5 м. На кораблях було від 30 до 70 веслярів. Тури мали палубу і кермо. На подібних кораблях вікінги здійснювали багатоденні плавання в океані, і в той же час могли заходити в мілководні річки, так як осаду тур була невелика. Навігаційних приладів вікінги не знали. У відкритому морі вони орієнтувалися по зірках і Сонцю. Визначити своє місце розташування їм допомагала також глибина і температура води в океані. Крім того, вони вивчили поведінку риб, морських тварин і птахів, що також не давало їм заблукати. Відомо, що коли вікінги пливли до Гренландії, вони орієнтувалися в дорозі по руху косяків риби - тріски та оселедця. Багато практичних знань міститься в скандинавських оповідях - сагах.[9, ст. 59]

Норманів залучали багаті торгові міста Європи. У той час у європейців не було регулярних армій, тому вони виявилися практично безсилими перед спустошливими набігами вікінгів. Від нападів вікінгів страждали не тільки прибережні міста, але й такі, які знаходилися далеко від моря: Париж, Тулуза, Севілья. Відкупитися від норманів було неможливо: вони із задоволенням брали викуп, але незабаром поверталися і вимагали збільшити його. Вікінги представляли собою справжнє лихо для Європи. У церквах навіть з'явилася спеціальна молитва: «Боже, спаси нас від норманів ...». Але і вона не допомагала. У 843 р. у свято св. Іоанна в Нантської соборі прямо під час служби вікінгами було вбито єпископа, духовенство і навіть частину городян. У 858 р. нормани на Великдень (!) Вторглися в собор Сен-Жермен-де-Пре, поглумившись над святинями. Але не можна перебільшувати норманську небезпеку. Руйнівні грабежі вікінгів служили іноді приводом для монастирів, які найчастіше і піддавалися їм, у проханнях про додаткові привілеї чи земельні жалування. У Пікардії, що славилася зразковими монастирями, в хроніках за 835-935 рр.. з 55 відомих документів тільки два констатують збиток від норманів. У цілому хронікальні згадки про норманів сухі, короткі і нечисленні. Вікінги атакували навіть деякі населені пункти і на узбережжі Північної Африки. У 911 р. вождю вікінгів Роллону були відведені франкським королем Карлом Простуватим землі поселення в околицях міста Руана. Ця територія і до сьогоднішнього дня носить назву Нормандія. Експансіонізм вікінгів переживав бум у IX-XI ст. До 869 р. датський флот завойовує значну частину Англії. І хоча англійський король Альфред Великий зумів зупинити натиск норманів і потіснити їх, але на території Британських островів була узаконена досить обширна «область датського права», де датчани могли жити за своїми законами і звичаями. Англійський престол неодноразово належав датським королям: Свену Вилобородому, Кнуду Влиекому, а згодом королем Англії стає герцог Нормандії Вільгельм, який увійшов в історію Англії як Вільгельм Завойовник. [3, ст. 90] Вікінги створюють дві держави на півдні Європи: герцогство Апулію на півдні Італії, а також королівство Сицилію. А династія Рюриковичів, чиїм засновником був варяг Рюрик, проіснувала на Русі з 862 по 1598 Феномен вікінгів базувався на пасіонарному сплеску цього народу. Тяга до розширення життєвого ареалу не могла грунтуватися тільки на зростанні населення. Вікінгам належать дві безперечні заслуги загальноцивілізаційного значення. Перша заслуга в тому, що вони зуміли вивести європейську торгівлю з глухого кута, що було викликано арабськими завоюваннями і захопленням арабами основних міжконтинентальних торгових шляхів. Нормани не були звичайними розбійниками, вони представляли собою прообраз буржуазії індустріального суспільства. Їм необхідно було розширювати свої ринки. Тому вони докладають максимум зусиль, щоб периферійні торгові шляхи, які використовуються східними слов'янами і з'єднували допомогою річок Балтійське море з Чорним і Каспійським, стали стовпової дороги торгівлі Європи та Азії. Але тактико-стратегічна лінія норманів на сході була зовсім іншою, ніж на заході. Завоювати території, на яких жили східні слов'яни, було неможливо, виходячи з їх розмірів і відсутність доріг. Крім того, вікінги були б винищені слов'янами партизанськими методами, навіть якщо б і розбили їх об'єднані сили в генеральній битві. «Натиск на схід» вікінги блискуче здійснили, «експортувавши» на Русь одного зі своїх конунгів (князів) - Рюрика, який зумів не порушити клас і політогенез слов'ян, очоливши зароджувача держави. Київська Русь стала основним транспортним торговим вузлом допомогою шляхів «із варягів у греки» і «з варяг у перси» пожвавилася торгівля з Візантією, відомо, що вікінги торгували навіть у Багдаді. Торгівля з Константинополем, який вікінги називали Міклагардом - «Великим містом», носила з кінця IX ст. регулярний, а не епізодичний характер. Про це свідчить і докладний опис шляху «із варяг у греки», якому присвячена глава «Про росах, що відправляються з моноксілах з Росії до Константинополя» трактату візантійського імператора Костянтина VII «Про управління імперією». Цей опис, що представляє собою досить грунтовний перипл, відрізняється від звичайних периплів. У ньому не вказується, наприклад, відстань між пунктами, виклад дано не схематично. Зустрічаються розгорнуті описи місцевості. Що було особливо корисно для мандрівників - це характеристика руху через дніпровські пороги. Подорож по Дніпру викладається особливо детально, а ось шлях від Дунаю до Месемврії, який був чудово знайомий ромеям (мешканцям Візантії), являє собою лише сухий перелік географічних назв. Таким чином, в значній мірі завдяки походам вікінгів в кінці I тис. було створено єдиний європейський економічний простір. [8, ст. 278-285] Другим досягненням вікінгів були їх географічні відкриття. З кінця VIII ст. норвезькі флотилії, які налічували до декількох десятків кораблів, кинулися через Північне море на захід. Через добре відомі їм ще з глибокої давнини Шетлендські острови, яких можна досягти при попутному вітрі і гарній погоді всього за добу, вони рушили до Оркнейських, Фарерських і Гебридських островів. Ці острови були перетворені вікінгами в плацдарми для їх подальшої колонізації. Відкривши Ірландію, вони починають створювати там свої укріплення, названі лонгфортами, деякі з них дали початок таким містам, як Дублін, Уексфорд, Корк та ін. Лонгфорти, перетворюючись у великі торгові центри, приносили Ірландії багатство і процвітання. Ірландці, відчуваючи гніт вікінгів, неодноразово нападали на них (найбільш великі битви були в 960 і 1011 рр..), Але ніколи не знищували лонгфорти і не виганяли вікінгів зі своєї території, розуміючи, що їхня торгівля є основою економіки Ірландії. Шетлендські та Фарерські острови стають незабаром перевалочними пунктами в пошуках нових земель, придатних для життя на заході. Згідно з легендою, Ісландія була відкрита в 860 р. норвежцем Наддодом, чий корабель збився з курсу і пристав до незнайомих берегів. Незабаром тут з'являються переселенці зі Скандинавії, які порахували, що клімат південних районів Ісландії дуже схожий з кліматом їхньої батьківщини, що дозволило їм займатися добре відомими видами господарської діяльності. Колоністи не втрачали зв'язку зі Скандинавією і торгували також і з іншими народами континентальної Європи і населенням Британських островів. У 900 р. шторм став причиною відкриття Гренландії. Корабель, очолюваний Гуннб’єрном і прямує з Норвегії до Ісландії, був відкинутий до незнайомих берегів. Але досліджував Гренландію і заснував там колонії на південному і південно-західному узбережжі знаменитий авантюрист Ерік Рудий. Згідно зі сагою, він був змушений емігрувати до Ісландії з рідних місць «через вбивств, скоєних ним у розбраті». Але і в Ірландії, на місцевому тінгу (народних зборах) він був оголошений поза законом. Він був змушений спорядити корабель для далекого морського плавання, і, подаючись в черговий раз «в біга», оголосив проводжали його, що «хоче шукати ту країну, яку бачив Гуннбьерн». Ерік Рудий знайшов цю країну. Протягом трьох років він досліджував її узбережжя. Для того щоб залучити переселенців, він навіть назвав ці не дуже привітні землі Зеленої Землею (Гренландією). У 985 р. перша партія переселенців на 25 кораблях вирушила з Ісландії на нові землі. Але лише 14 кораблів зуміли дістатися до Гренландії, решта або затонули під час шторму, або якщо ви повернули назад до Ісландії. Переселенці займалися в Гренландії землеробством і скотарством. Відомо, що там навіть розводили велику рогату худобу. Треба зазначити, що клімат в той час був у тому регіоні дещо м'якше, ніж в наші дні. Але основними заняттями колоністів був морський промисел на китоподібних, а також на хутрових звірів. Експортували вони в Європу і мисливських птахів - соколів, а звідти отримували продовольство, якого все-таки не вистачало, метал та деревину. Нащадки вікінгів були витіснені з Гренландії через майже 400 років корінними жителями цього острова - ескімосами. Це сталося внаслідок того, що клімат став холоднішим, і ескімоси стали мігрувати в південні райони, зайняті переселенцями. Почалися збройні зіткнення. Ескімоси численністю поступово відвойовували все нові й нові землі. Колоністи через брак продовольства стали хворіти на цингу і рахіт. Майже всі, хто міг, почали повертатися до Ісландії. У 1000 р. син Еріка Рудого Лейф Ейріксоном відкрив Америку. На цей раз відкриття нових земель не було випадковим. Ще в 985 р. один з кораблів, керований Б'ярні, що плив з Ісландії до Гренландії був віднесений далеко на захід, але моряки зуміли все ж припливти назад до Гренландії, де розповіли про нову чудесної землі, вкритій густими лісами. Експедиція Лейфа Ейріксоном досягла берегів Америки. Лейф відправився всього на одному кораблі з командою з 35 чоловік, «серед них був один житель півдня, звали його Тюркір». Вони робили зупинки на Баффиновой землі, яку назвали Хеллуланд - «Земля Кам'яних плит», на півострові Лабрадор, якому дали ім'я Маркланд - «Лісова країна», і, нарешті, в районі острова Ньюфаундленд, Новій Англії, що отримало назву Вінланд - «Земля винограду ». Тут Тюркір знайшов виноградну лозу, так як він «народився там, де вдосталь і виноградної лози, і винограду». У Вінланді норвежці зазимували. Незабаром після повернення до Гренландії було вирішено колонізувати і ці землі. Група переселенців, очолювана братом Лейфа Ейріксоном, прибула до Вінланд і навіть оселилася в тих будинках, які вікінги собі побудували для зимівлі. Але дружні відносини з аборигенами у переселенців не склалися. Це навіть випливає з того, що вікінги назвали їх «скраелінгамі» - негідниками. Вікінги бігли. І хоча були зроблені ще п'ять експедицій у Вінланд, більшість з яких було під керівництвом членів сім'ї Лейфа Ейріксоном, але вони також закінчилися невдачею через зіткнення з індіанцями. Пам'ять про великі морські походи норманів збереглася в «Сазі про гренландців», «Сазі про Еріка Рудого», «Сазі про Гіслен» та ін.

І хоча відкриття Вінланда вікінгами з часом було забуте, але відкриття і колонізація Гренландії, Ісландії, освоєння Північної Атлантики завдяки невгамовній спразі подорожей норманів залучили ці території в загальноєвропейський економічний і культурний простір. [13] 

			

			1.3 Ганза – союз купців у північних морях

			

Торгово-транзитне панування вікінгів поступово змінюється домінуванням у європейських північних морях об'єднанням купців, яке отримало ім'я Ганза.

Ганза (союз) виникає в Німеччині у XII ст. У цей період зв'язок міст з центральною владою ослабла. Імператорська влада виявилася не в змозі захистити міста від свавілля князів, забезпечити безпеку сухопутних і морських торговельних шляхів, а також захистити німецьких купців за кордоном. Тому містах нічого не залишалося, як самостійно відстоювати свої інтереси, згуртувавшись. Поступово Ганза перетворилася на величезного міжнародного торгового «монстра», в якому брало до початку XV ст. близько 160 міст Північної і почасти Центральної Німеччини, а також ряд західнослов'янських міст. Ганзейські купці, подібно італійським купцям Генуї, Венеції, монополізували морську торгівлю в Південній Європі, стали домінувати на морських шляхах європейського Півночі. [15] Німецьке купецтво, проникнувши в сферу балтійської торгівлі (Dominium maris Baltici), перетворилося на посередника між Заходом і Руссю. Причому проникнення в російські землі мало не тільки торговий, але і військово-колонізаційний характер. Якщо Спочатку колонізація представляла собою феодально-дворянські вторгнення, то з другої половини XII ст. вона все більше почала набувати рис переселенського руху, в якому брали участь селянські маси, ремісники і купці з різних областей Німеччини. Переселенцями зводилися нові міста, як правило, на місці колишніх слов'янських поселень які й отримали назви «вендські» міста, тобто міста, розташовані на землі венедів, як німці називали слов'ян. Це такі міста, як Росток, Любек, Вісмар і ін.. [10, ст. 40-42] Морські торговельні шляхи любекського купецтва спочатку були спрямовані до шведського острова Готланд, на якому, з-за його географічного розташування «в центрі моря» була зосереджена балтійська торгівля. Зв'язки з цим торговим центром стали регулярними після підписання в 1163 двосторонньої угоди про безмитну торгівлю. Столиця острова - Вісбю - незабаром була перетворена німецькими купцями в торговий і колонізаційний плацдарм для освоєння як акваторії Балтики та Північного моря, так і прилеглих територій. Після того як Готланд був заполонений німцями (і не тільки купцями), їх інтереси стали звертатися в бік Новгорода. І в 1184 в Новгороді виникає їх факторія, яка стала називатися Німецький двір або Двір св. Петра. Торгівля в той час мала сезонний характер. Німецькі купці припливали до Новгорода двічі на рік. З осені до весни торгували «зимові гості», а під час навігації - «літні гості». Треба відзначити, що це були виключно морські купці. Сухопутна торгівля почала розвиватися тільки з XIII ст., І проїжджаючи через Псков німецькі торговці називалися сухопутними гостями. До початку XIII ст. ганзейські купці стали проникати в землі лівів і пруссів, торгуючи з ними з середини XII ст. Без флоту Ганзи і їх фінансової підтримки хрестоносці не змогли б завоювати ці території. Після захоплення сюди ринули натовпи селян з Вестфалії. Рига, заснована хрестоносцями в 1201 р., перетворюється на форпост Ганзи у Балтиці. Незабаром були закладені й інші міста: Кенігсберг, Мемель, також стали великими торговими центрами Ганзи. Щоб обмежити хвилі німецьких мігрантів, які заполонили вже частину північно-східної Європи, шведський уряд дозволив селитися в межах своєї держави тільки за умови прийняття шведського підданства. Але це, по всій вірогідний, не служило серйозною перешкодою для переселення німців. У середині XIV ст. король Магнус Ерікссон в «Законі міст» зобов'язує формувати міські магістрати не менш, ніж на половину з шведів. У Норвегії вендські купці облаштувалися з кінця XIII в. Дуже скоро ганзейці повністю витісняють з норвезького ринку англійців, голландців і фламандців. Норвегія стала використовуватися як плацдарм для плавань до Англії. А датчани зуміли дієво опір ганзейци. Вони відстояли і своє повне право на володіння «балтійськими воротами» - протокою Зунд, а також багатющими оселедцевого ловами у півострова Сконе. Вендські купці змогли лише підтримувати партнерські відносини з данцями. Проникнувши на англійський ринок на самому початку XIII ст. і зіткнувшись з конкурентами з Кельна, Саксонії та інших німецьких земель, ганзейци приймають виклик і незабаром домагаються в англійського уряду привілеїв для себе. У багатьох англійських містах з'явилися їхні факторії: у Бостоні, Ньюкаслі, Інні та ін..

До кінця XIII в. Ганза охопила своєю посередницькою торгівлею весь Балтійсько-Сєвєроморський регіон: від Новгорода до Лондона і від Бергена до Брюгге. Ганзейської купецтво слід було по морських шляхах, які були освоєні ще у VIII - IX ст. вікінгами, а також слов'янськими і фризькими купцями. Не останню роль у такому успішному оволодінні морською торгівлею відігравало те обставина, що вендські купці ввели в обіг коггов - найбільш містке і стійке на ті часи морське судно. Вона могла вмістити, «крім екіпажу, 100 озброєних воїнів, 20 коней і одне Стінобитне знаряддя, тобто за вантажопідйомністю в два-три рази перевершувала показники всіх сучасних їй суден і як не можна краще відповідала потребам оптової торгівлі на далекі відстані ». [6, ст. 158-159]

Магістральним напрямом ганзейської торгівлі був шлях, що з'єднував Новгород із Західною Європою. Головним перевалочним пунктом був Любек. Сюди прибували товари, призначені для Заходу: хутра, віск, жир, шкіри, льон, які доставлялися з Новгорода; з Пруссії везли бурштин і зерно; зі Швеції - залізо і мідь, грубе сукно, масло, ліс; з Норвегії та Данії надходила риба ; з Поельбья - льон і зерно. У зворотному напрямку слідувала продукція металообробного виробництва, всілякі сукна, французькі, іспанські і рейнські вина, прянощі та інші товари. Але ганзейци не просто здійснювали посередницький товарообмін між двома економічними зонами, вони зуміли поставити їх у залежність від себе. Переживши період розквіту, Ганза з початку XV ст. поступово почала приходити до занепаду. Хоча протягом XV ст. і продовжувалося зростання її товарообігів, але вже не так стрімко як раніше. На морську арену виходять нідерландські та англійські купці. Посилився піратство, що робить часто торгівлю не рентабельною. Свій внесок у знищення ганзейського союзу внесла і Данія. Датський король Ерік на початку XV ст. став послідовно знищувати привілеї вендских купців у Данії, одночасно надаючи заступництво голландським і вітчизняним купцям. Данці навіть встановили прямий торговий контакт з Новгородом. З кінця XIV ст. починаються «торгові» війни на Балтиці. Стала посилюватися і внутріганзейская конфронтація, яку активно підтримувала і розпалювала Англія, формально Ганза проіснувала до 1669 р., коли відбувся останній ганзейский з'їзд. Ганзейської купецтво, тримався на феодальній системі привілеїв, не змогло кардинально перебудувати свою діяльність і пристосуватися до нових віянь часу епохи почалася модернізації. Крім того, Великі географічні відкриття перемістили шляху міжнародної морської торгівлі в Атлантичний океан. Сукупність цих причин і призвела до занепаду Ганзи. Ганзейский союз відіграв позитивну роль, прийнявши естафету від вікінгів. Вендські купці зуміли створити єдиний економічний простір, об'єднавши всі прибережні держави Північної і Північно-Східної Європи. Ними були відтворені і освоєні морські шляхи в Балтійському і Північному морях, засновані десятки прибережних міст. Торгові морські подорожі стали природною частиною життя для народів, що населяли ці території в Середньовіччі. [8 ст. 169-171]


2. Період морських подорожей у XI – XV столітті

морський подорож зародження відкриття

2.1 Полінезійці та їхні плавання



Період XI – XV є періодом розвитку мореплавства і відкриття нових земель, і торгових шляхів.

Здається очевидним, що полінезійці близько 2 тис. років тому робили тривалі морські плавання. Достовірні відомості про їхні великі переходи по Тихому океану відносяться до X-XIII ст. У цей період полінезійці плавали не тільки до прилеглих, але й до віддалених островів. У XIII-XIV ст. вони здійснювали океанські переходи до берегів Південної Америки, в Перу. Розвиток суднобудування в Полінезії йшов так само, як і в інших районах ранньої цивілізації. У початковій стадії для плавань по океану використовувалися видовбані з дерева човни, але постійні небезпеки, що підстерігали мореплавців, змусили наполегливо шукати більш досконалі конструкції суден. Для того щоб човен не перевертався на хвилі, був придуманий балансир - спеціальна довга, паралельна діаметральної площині дошка, що кріпилася до човна двома поперечинами. Через деякий час для далеких плавань стали застосовувати спарені човни, скріплені бортами. Для захисту від хвиль полінезійці збільшували надводний борт, нашиваючи дошки. Великі судна мали щогли (іноді до трьох), вітрила, весла, кам'яні якорі. Довжина судів становила від 18 до 24 метрів. Великі судна вміщували до 60 осіб і різні припаси. Завдяки широкому спілкуванню з державами Сходу вони мали можливість переймати досвід мореплавців Індії та Китаю. Головний морехідний прилад - компас - був запозичений в Китаї і привезений арабами в Європу на рубежі XI-ХV ст. Плавання арабських моряків далеко на південь уздовж східного узбережжя Африки і на Мадагаскар дозволили змінити неправильне уявлення про Індійський океан як закритий басейн. Вчені-географи на підставі відомостей арабських мореплавців внесли значні корективи в існуючі географічні карти. З X ст. Арабський халіфат поступово втрачає своє значення. У Європі утворюються нові держави, складаються нові центри зовнішньої торгівлі і мореплавання. Аборигени Тихоокеанського узбережжя Південної Америки оволоділи мистецтвом мореплавання задовго до появи іспанських завойовників. На очеретяних плотах індіанці виходили в океан і ловили рибу. Для тривалих морських походів вони використовували бальсові плоти. Історичні джерела XV ст. містять опис конструкції перуанських судів. Пліт робили з непарної кількості (від 5 до 11) довгих подовжніх балок та декількох поперечних, пов'язаних ліанами або мотузками. На колоди укладали очеретяний настил і ставили рубку з бамбука. Прямокутне бавовняне вітрило піднімали на двоногій щоглі. Для управління плотом застосовували висувні дошки - гуари, принцип дії яких близький до шверт. Завдяки гуарам плоти могли ходити проти вітру зі швидкістю 4-5 вузлів. Якорями служили спеціально оброблені камені. Вантажопідйомність бальсового плоту нерідко перевищувала 30 тонн. На таких суднах мореплавці відправлялися в тривалі океанські походи. [7, cт.80-82]



	2.2 Відкриття Христофора Колумба

	

У середині XV ст. Туреччина завоювала береги Азовського, Чорного та східній частині Середземного морів, що значно ускладнило торговельні зв'язки європейських держав з країнами Сходу. Торгові шляхи в Індію та Китай опинилися в руках турків, які встановили величезні торгові мита. Торгівля зі Сходом через Сирію і Єгипет стала вкрай невигідною. Венеція і Генуя - найбільші торгові центри на півдні Європи - поступово прийшли в занепад. Виникла нагальна необхідність пошуків нових шляхів для торгівлі зі східними країнами. Найбільш підготовленою до здійснення цих пошуків виявилася Португалія. У 1471г. португальські мореплавці досягли і перетнули екватор. У 1487г. експедиція на чолі з Бартоломеу Діасом (бл. 1450-1500 рр..) пройшла уздовж західних берегів Африки і 3 лютого 1488 досягла південній частині Африканського материка, названої згодом мисом Доброї Надії. Видатний мореплавець Христофор Колумб народився в 1451 р. в Генуї. З 1476 по 1485 р. він жив у Португалії, брав участь в декількох морських експедиціях. Колумб склав сміливий проект плавання до Азії західним шляхом, але португальський король визнав проект неспроможним. Тоді Колумб вирушив до Іспанії, де його наполегливість увінчалася успіхом: він добився організації морської експедиції для досягнення Індії та Китаю через Атлантику, а в разі успіху йому був обіцяний титул адмірала і віце - короля всіх земель, які будуть відкриті при плаванні. [4, ст. 71] 3 серпня 1492 каравели «Санта-Марія» водотоннажністю до 130 тонн, «Нінья» - до 60 тонн і «Пінта» - до 90 тонн вийшли з Палоса. Загальна чисельність екіпажу всіх трьох каравел становила 90 осіб. Експедиція вдало перетнула Атлантику і на світанку 12 жовтня відкрила острів, названий Сан-Сальвадор (Багамські острови), що означало «рятівник». Головний інтерес для мандрівників являло золото. Слідуючи вказівкам місцевих жителів, мореплавці відкрили і обстежили ще декілька островів, а 28 жовтня флотилія досягла острова Куба. Продовжуючи плавання, Колумб через деякий час досяг острова, названого їм Еспанілою (Гаїті), і заснував там колонію. Через три місяці Колумб 16 січня 1493 вийшов у зворотний шлях і 15 березня повернувся до Іспанії. Експедиція не принесла очікуваних казкових багатств, і Колумбу довелося проявити чимало спритності, щоб відповідним чином прикрасити комерційні результати свого плавання і пробудити інтерес до подальшого освоєння і закріплення відкритих земель, які він прийняв за частину східної Азії. Йому було дано термінове завдання - спорядити й очолити другу експедицію. На підготовку нового плавання через океан потрібно більше шести місяців. Друга і третя експедиції Христофора Колумба. 25 вересня 1493р. 17 кораблів Колумба, на яких знаходилося 2 тис. солдатів, матросів і колоністів, вийшли з Кадікса. На цей раз Колумб пішов дещо південніше і на початку листопада досяг острова Домініка (Неділя). Повернувши на північ, флотилія Колумба відкрила групу Малих Антильських островів; далі шлях лежав знову на захід, до Еспаніоли. Надалі Колумб обстежив Карибське море в районі на південь від Куби і на початку 1494 відкрив острів Ямайка, звідки знову вийшов до південного узбережжя Куби для вивчення цієї землі. Але дослідження не було доведено до кінця, і Колумб повернувся на Еспаніолу, все ще переконаний у тому, що Куба є частиною Азіатського материка. Цю оману було викликано помилками середньовічних картографів, які вважали, що східний кордон Азії (Японські острови) знаходиться приблизно на відстані 2700 миль на захід від Лісабона, тобто в районі відкритих Колумбом нових земель. Тим часом в Іспанії явні і таємні супротивники Колумба всіляко паплюжили його. Колумб змушений був повернутися для особистої доповіді про результати експедиції. І знову йому вдалося переконати короля продовжити завоювання і освоєння нових земель. Проте інтерес до його відкриттів помітно послабшав. Наступну експедицію Колумбу вдалося спорядити тільки завдяки винятковій енергії та наполегливості. Третє плавання почалося 30 травня 1498 Колумб розділив флотилію на дві частини: три кораблі попрямували відразу до Еспаніоли, а три інших, на одному з яких був Колумб, досягли островів Зеленого Мису і потім взяли курс на захід. Через два місяці після початку плавання, 1 серпня 1498 р., кораблі Колумба вийшли до острова Тринідад. (рис. 2.3)Трохи пізніше був відкритий багатий перлами острів Маргарита і дельта річки Оріноко. У 1500 р., у зв'язку з заколотами іспанських колоністів проти Колумба, його змістили і зовсім усунули від управління нововідкритими землями. На Еспаніолі адмірал був заарештований, закутий у ланцюги і відправляй до Іспанії. Через деякий час його звільнили і навіть обіцяли відновити деякі привілеї, але арешт викликав недовіру і грунтовно підірвав авторитет великого мореплавця. У таких умовах не можна було й думати про подальші плаваннях. Крім того, Колумб виявився відірваним від активної діяльності. Але незабаром обстановка різко змінилася. Сталося це після того, як португальці відкрили наступну сторінку великих морських подорожей.


2.3 Плавання Васко да Гама



Відкриття Колумба активізували португальців, які шукали шлях до Індії навколо Африканського материка. Правителі Португалії вирішили продовжувати розпочаті в 1487-1488 рр.. Діасом пошуки морського шляху, і 8 липня 1497 з Лісабона вийшла флотилія, що складалася з трьох кораблів («Сан-Габріел», «Сан-Рафаель», «Беррід») і невеликої транспортного судна. Очолив експедицію досвідчений моряк Васко да Гама (1460-1524 рр.).. Майже чотири місяці знадобилося кораблям Васко да Гама, щоб досягти мису Доброї Надії. Обігнувши південний край Африки, флотилія взяла курс на північний схід. В кінці січня 1498 в гирлі річки Замбезі кораблі стали на ремонт, який тривав близько місяця. У лютому Васко да Гама знову відправився в шлях і в середині квітня прибув у сомалійському гавань Малінді. Почалася найвідповідальніша частина шляху - плавання через Індійський океан. На цей важкий перехід Васко да Гама взяв досвідченого арабського керманича, і 24 квітня вийшов в океан. Погода сприяла для плавання, і через 24 дні після залишення африканських берегів мореплавці підійшли до берегів Індії. Надзвичайне десятимісячне плавання закінчилося у великому торговому порту Індії - Каликуте. Тут арабські купці, які монополізували торгівлю з Індією, швидко оцінили наслідки появи нових конкурентів і зробили все можливе, щоб посіяти серед індусів підозрілість і недовіра до португальців. Незважаючи на це, Васко да Гама вдалося здійснити вигідні торгові угоди, після чого кораблі вийшли в зворотний шлях. Величезні труднощі не зломили мореплавців, але перемога дісталася дорогою ціною. У вересні 1499 р. в Лісабон з 168 учасників експедиції повернулося тільки 55. Це плавання мало всесвітньо-історичне значення. Вперше був прокладений морський шлях у країни Південної Азії. За новим морському шляху пішли флотилії торгових судів. У 1502 р. Васко да Гама на чолі армади з 20 кораблів здійснив другу плавання до берегів Малабара. Плавання Васко да Гама вивели Португалію в число великих держав. [15]


3. Значення подорожей в епоху Середньовіччя 



Епоха Середньовіччя має вийняткове значення для європейської історії. 

Мосрькі подорожі мали величезний вплив на економічне життя Європи. Насамперед, вони зробили революцію в європейській торгівлі. Розвиток торгівельних зв'язків поглибив процес формування національних ринків, загальноєвропейського й світового. 

Величезну роль у процесі переміщення торгівельних шляхів зіграли великі географічні відкриття. Насамперед просунувся розвиток світових продуктивних сил; відома на той час територія збільшилася за XVI ст. у шість разів, на ній усе менше залишалося «білих плям». Торгівельні шляхи з Північного, Балтійського й Середземного морів перемістилися в Атлантичний, Індійський і Тихий океани. Завдяки цьому торгівельні шляхи зв'язали між собою континенти. Мореплавання дозволило встановити стабільні економічні зв'язки між окремими частинами світу й обумовило формування світової торгівлі. 

Саме в кінці цього періоду шляхом дослідів було доведено, що Земля має форму кулі. Почалося вивчення явищ магнетизму, законів приломлення світла. В XVI-XVII ст. з'явилися гідрометр, ртутний барометр, телескоп, мікроскоп. Вони розширили сферу пізнавальної реальності: стало можливим вивчення явищ, які раніше були невидимі неозброєному оку. З'явилися машини, що заміняли ручну працю, був винайдений друкований верстат. Якісний стрибок у науці, що відбулася в XVI-XVII ст., називають першою науковою революцією. Успіхи науки підтверджували безмежні можливості людини й націлювали її на не пасивне споглядання, а на перетворювальну діяльність. 

Зліт науки, потреби практики обумовили істотні зміни й удосконалюваннї засобів виробництва, а отже, у розвитку промисловості. Закони економічного розвитку вели до необхідності переходу від дрібного виробництва до великого, до широкого поширення мануфактур. І як вже зазначалось, величезну роль у цьому процесі зіграли морські експедиції і Великі географічні відкриття, що мали дуже важливі економічні й соціально-економічні наслідки, причому неоднакові для різних країн. 

Значно зросла по всій Європі вартість життя, відчутно змінилась система цін, справжній бум переживала фінансова, банківська справа, розвивалися ринок, торгівля, спекуляція. Швидко зростали міста. Колишніх багатіїв перевершили нові, насамперед торговці і банкіри. Буржуазія ставала привілейованим класом суспільства, фінансувала монархів, які витрачали золото, головним чином, на утримання війська. Одна за одною в Європі відбувалися буржуазні революції.

Передислокація торгівельних зв'язків визначила швидкі темпи економічного розвитку європейських країн, розташованих на узбережжі Атлантичного океану, і сповільнила розвиток Німеччини, Скандинавських країн, Південної Німеччини й особливо Італії, що залишилися феодальними. 

Країни Азії, Африки, Америки і Океанії стають ласим шматком для колоніальної політики європейських держав, що шукали нові ринки збуту, джерела сировини і землі для колонізації. Вони також привнесли з собою такі ганебні явища як работоргівля, розбій, грабіж і піратство. Так починається зародження колоніальної системи капіталізму. 

Плавання Христофора Колумба полягали у відкритті Америки, досліджень Тихого і Атлантичного океанів, в знаходженні морського шляху до Індії навколо Африки, а також у відкриттях іспанських, французьких і інших мандрівників. Величезні відкриті території, що значно перевищували відомі доти землі, змінили ставлення до між феодальних війн за сусідні володіння. Європейські монархи досить швидко зрозуміли, що означає для зростання їхньої могутності нові континенти. Будувалися кораблі і споряджалися флотилії для підкорення заокеанських територій, стимулювалося піратство. У світових справах значно зросла вага атлантичних держав - Португалії, Іспанії, Англії та Франції.


Висновки



Морські подорожі малі епохальне значення для людства. По важливості їх можна порівняти з такими подіями, як: утворення перших держав, падіння рабовласництва, хрестові походи. Всезагальним засобом обміну стали гроші, потреба в яких різко збільшилася, тому у Європі сильно зріс попит на золото, що ще більш посилило прагнення до «Індій». 

Подорожі морем лягли тяжким тягарем на плечі селянства, вимушеного платити за спорядження експедицій, а також тому, що розорялися в результаті стрибка цін, спричиненим «революцією цін»,що стало новим чинником первинного накопичення капіталу. Вона посилила економічну роль буржуазії і їх елементів з дворянства і кріпацтва, які в тій або іншій мірі виявилися пов'язані з новими способами виробництва. 

Португальці, відкривши морський шлях в Індію, зустрілися в цій країні з народами, що стояли вже на значному щаблі культури. Тубільці не дуже дружелюбно прийняли прибульців, які тому зважилися опанувати потрібними ним пунктами за допомогою війни. Португальці доставляли індійські прянощі звичайно лише до Лісабона. Далі вантажі йшли в Антверпен і вже звідти розходилися по всій Європі. Антверпенська біржа здійснювала найрізноманітніші операції кредитного і оптово-торговельного характеру на дуже великі суми. Близько тисячі купецьких контор, що існували в Антверпені, належали купцям різних країн Європи, а почасти й Азії, надаючи антверпенському ринку широкого міжнародного характеру.

Вилучені з Америки та Індії цінні метали та інші коштовності надійшли в Європу саме тоді, коли в них з`явилася величезна потреба. Вони швидко розійшлися по європейським країнам ставши могутнім поштовхом для розвитку капіталізму, первісне нагромадження капіталу створювало умови для промислового перевороту, закладення підвалин колоніальної системи, виникнення світового ринку. Це мало всесвітнє історичне значення. 

Работоргівля дала сильний поштовх для розвитку капіталізму. На крові і кістках мільйонів рабів, негрів та індіанців, закладалося благополуччя європейської знаті. Найбільш активною в цьому плані була Англія.

Подорожі Колумба та його послідовників, за кілька десятків років зробили справжній переворот в географії. Величезних успіхів досягла астрономія. Успіхи мореплавства відкрили шляхи розвитку світової торгівлі та зв`язків між віддаленими територіями. Значення морських подорожей в епоху Середньовіччя в історії людства величезне. Вони ознаменували нову еру в географічному дослідженні Землі, дали поштовх для епохи Великих географічних відкриттів, для розвитку багатьох областей природознавства, сприяли інтенсифікації світової торгівлі. 

Таким чином, морські подорожі послужили змінам в економіці і соціальній структурі суспільства багатьох країн світу.


Список використаної літератури



1. Александрова А. Ю. - Международный туризм, 2002;

2. Баталова Л.В. - Из истории развития туризма, 1999;

3. Гришин Ю.А. - История мореплавання, 1972;

4. Гуревич А. Я., Харитонович Д. Э. - История Средних веков, 2008;

5. Дитлер Д.Б. - От Птоломея до Колумба. М., Мысли, 1989;

6. Ле Гофф Ж. - Цивилизация средневекового Запада, 1992;	

7. Макаренко С.Н., Саак А.Е - Історія туризму, 2000;

8. Устименко Л. М., Афанасьєв І.Ю. – Історія туризму, 2005;	

9. Хейердал, Тур. - Древний человек и океан, 1982;

10. Шаповал Г. Д. - История туризма. Минск, 1999;

11. http://refsmarket.com.ua

	12. http://revolution.

13. http://www.kukiani.ru

14. http://www.tourlib.net

15. http://ru.wikipedia.org

16. http://google.ru