Державні та національно-культурні символи Куби

Державні та національно-культурні символи Куби


Зміст



Вступ

1. Адміністративно-територіальний поділ, географічні та економічні відомості про Республіку Куба

2. Державна символіка Куби

3. Національно-культурні символи Куби

4. Ернесто Че Гевара і Фідель Кастро як революційні символи і політичні лідери республіки

Висновок

Список використаної літератури


Вступ



	Невід'ємною частиною формування, фіксації і відтворення ідентичності будь-якої нації і держави як соціокультурної і політичної спільноти є національно-державні символи та ідеали. Вони виступають своєрідними сполучними елементами політичної культури. Символ являє собою концентроване зриме вираження основної ідеї явища чи поняття, засноване на його структурному схожості з цими останніми. Такі символи, як, наприклад, прапор країни або сигнальне світло, мають значення не самі по собі, а лише в якості засобів вираження того, що має зв'язок з суспільством чи діями людей.

	З часу виникнення національної держави політичні лідери створювали та використовували національні символи для обґрунтування проведеного ними політичного курсу. Міністр закордонних справ Франції Ламартін говорив в 1848 році: "Якщо ви забере в мене триколірний прапор. то забере в мене половину мощі Франції, як тут у країні, так і за кордоном". Те ж саме можна сказати стосовно більшості держав сучасного світу.

	Мета даної роботи - вивчити державні та національно-культурні символи Республіки Куба, які є фіксацією ідентичності нації і держави, а також має тісний зв'язок з процесами формування іміджу держави і населення. Ці фактори і зумовили актуальність теми дослідження в наші дні.


1. Адміністративно-територіальний поділ, географічні та економічні відомості про Республіку Куба



	КУБА, Республіка Куба (Republica de Cuba), острівна держава у Вест-Індії. Включає острови: Куба, Хувентуд (колишній Пінос) і близько 1600 дрібних островів і коралових рифів з групи Великих Антильських островів. Відокремлена від півострова Флорида. Площа 110,9 тис. км2. Чисельність населення 11260 тисяч чол. (2003). Столиця Гавана. Великі міста: Гавана, Сантьяго-де-Куба, Камагуей, Ольгин, Гуантанамо. Головні морські порти: Гавана, Сантьяго-де-Куба, Сьенфуегос, Нуевітас.

	Рельєф Куби в основному рівнинний, близько 1/3 території займають височини та гори. Найбільш висока гірська система - Сьєрра - Маестра (1972 м, пік Туркино) розташована вздовж південно-східного узбережжя Куби. Найбільша ріка - Кауто. Розвинені карстові форми рельєфу, є великі басейни підземних вод. Клімат тропічний пасатний з дощовим сезоном з травня по жовтень. Части тропічні урагани і зливи. На рівнинах природна рослинність збереглася лише місцями. Близько 1/4 території покрито лісом, знаходяться в горах і на заболочених територіях. Уздовж берегів ростуть мангри. Піщані пляжі часто тягнуться на багато кілометрів (напр., всесвітньо відомий курорт Варадеро). Тваринний світ суші відносно бідний, у той час як прибережні води рясніють життям. Різноманітність природних умов і чудові пляжі привертають на Кубу безліч туристів. Для охорони тваринного світу та природних ландшафтів створені заповідники (Ель-Кабо, Купеяль тощо) і резервати (Сьенага-де-Сапата, Сьенага-де-Ланьер).

	Куба - аграрно-індустріальна країна, традиційний постачальник на світовий ринок цукру, нікелю, тропічних фруктів, рому, тютюну і сигар. Держава відіграє основну роль в кубинській економіці: йому належить монополія на зовнішню торгівлю, більшість промислових підприємств і вся банківська сфера. Головне джерело валютних надходжень - сфера послуг, пов'язана з обслуговуванням іноземних туристів (1,4 млн. чол. В 1998). ВНП на душу населення - 1550 дол. (1999). З поч. 1990-х рр. в економіці Куби стали наростати кризові явища, спричинені надмірною централізацією управління і розривом зв'язків з СРСР. В даний час Куба частково відійшла від практики будівництва соціалізму за радянським зразком і вступила у фазу обмежених ринкових реформ.

	Куба займає одне з провідних місць у світі з видобутку нікелю (2-е місце у світі за запасами і 3-е - з виробництва), володіє значними запасами хрому, марганцевих, залізних і мідних руд, азбесту, кам'яної солі, фосфоритів. На заході країни відкриті родовища нафти і газу. Головний промисловий центр - Гавана. Головна с. - г. культура - цукровий очерет (63% вартості експорту в 1996). Найбільшим імпортером кубинського цукру-сирцю залишається Росія. Вирощують також цитрусові, каву, ананаси, банани та ін. Важлива традиційна культура - тютюн. Головна продовольча культура - рис. Важливе значення має морський промисел.

	У 1492 р. острів, населений індійцями, був відкритий Х. Колумбом. У 16 ст. Куба була колонізована іспанцями, які знищили більшість корінного населення і ввезли рабів з Африки для роботи на плантаціях цукрової тростини (рабство зберігалося до 1886 р.). У 1902, в результаті багаторічної збройної боротьби кубинського народу (десятирічна війна проти іспанського колоніального гніту в 1868-78, повстання 1895-98 під керівництвом Х. Марті і А. Масео) була проголошена незалежність Куби, проте фактично країна була окупована США. Після виведення американських військ з Куби в 1902. США ще не раз вдавалися до збройної інтервенції та окупації Куби. У 1934 до влади прийшов проамериканський диктаторський режим Ф. Батиста. У січні 1959 в результаті Кубинської революції під керівництвом Ф. Кастро Батиста був повалений і втік. Куба поступово починає орієнтуватися на СРСР, який надавав їй економічну допомогу на тлі ембарго острова з боку США. У жовтні 1962 р., в умовах "холодної війни" вибухнув т. н. карибська криза, викликаний розміщенням на Кубі радянських ракет з ядерними боєголовками. У 1975 р. Куба була проголошена соціалістичною державою під керівництвом компартії на чолі з Ф. Кастро. США до цих пір продовжує блокаду Куби, завдаючи величезної шкоди її економіці.

	Грошова одиниця - кубинський песо. Національні свята - 1 січня (День звільнення), 1 травня (Міжнародний день солідарності трудящих), 26 липня (День національного повстання), 10 жовтня (початок боротьби за незалежність Куби від Іспанії в 1868). Велика частина кубинців (51%) - мулати і іспано-індіанські метиси, 37% - білі, 11% - негри, нащадки африканських рабів. Офіційна мова - іспанська. Велика частина віруючих - католики, багато хто дотримується синкретичних афро - християнських культів. Щільність населення 101,6 чол. / Км2. Міське населення 76%. Куба - єдина соціалістична держава в Західній півкулі. Вищий орган державної влади - однопалатна Національна асамблея народної влади. Глава держави і уряду - голова Державної ради. На Кубі 14 провінцій і спеціальна муніципія о. Хувентуд.

	

2. Державна символіка Куби



	Кубинський прапор. Вперше було піднято в 1850 році. Його три сині смуги означають департаменти, на які ділився острів у той час, дві білі смуги символізують чистоту прагнень кубинського народу до незалежності, а червоний рівнобедрений трикутник - ідеали рівності, братерства і свободи, які надихали патріотів, а також кров, яку необхідно пролити для їх досягнення. Самотня біла зірка - символ повної незалежності.

	Державний герб. Він має форму стрілчастого щита, розділеного на три поля.

	На верхньому полі зображений золотий ключ, що говорить про географічному положенні Куби між двома Америками, і сонце, що сходить, символізує народження нової держави. Три сині смуги та дві білі на лівому полі відображають політико-адміністративний поділ Куби в колоніальний період, а королівська пальма на правому полі символізує незламний характер кубинців.

	Державний гімн

	У 1867 році патріот Педро Фігередо - адвокат з міста Баямо - написав його мелодію, а рік потому, коли вже почалася так звана Десятилітня війна, він склав текст цього гімну, який спочатку називався Гімн Баямо, а пізніше став Державним гімном.

	El Himno de Bayamo. Хімно де Баямо укр. Гімн Баямо

	ЎAl combate corred Bayameses,

	que la patria os contempla orgullosa;

	no temбis una muerte gloriosa,

	que morir por la patria es vivir!

	En cadenas vivir es vivir

	en afrenta y oprobio sumido.

	Del clarнn escuchad el sonido;

	Ўa las armas, valientes, corred!

	No temбis; los feroces Iberos

	son cobardes cual todo tirano

	no resisten al brazo Cubano;

	para siempre su imperio cayу.

	ЎCuba libre! Ya Espaсa muriу,

	su poder y su orgullo їdo es ido?

	ЎDel clarнn escuchad el sonido

	ЎЎa las armas!!, Valientes, corred!

	Contemplad nuestras huestes triunfantes

	contempladlos a ellos caнdos,

	por cobardes huyen vencidos:

	por valientes, supimos triunfar!

	ЎCuba libre! podemos gritar

	del caсуn al terrible estampido.

	ЎDel clarнn escuchad el sonido,

	ЎЎa las armas!!, Valientes, corred!

	La Bayamesa (Himno de Bayamo) - це кубинський національний гімн.

	Музика була написана Педро (Перучо) Фігередо (Pedro (Perucho) Figueredo) у серпні 1867 року, марш "Баямеса", мелодія якого була навіяна гімном французької революції - "Марсельєзою", а в 1868 р. - слова до нього. Марш був присвячений взяття м. Баямо армією Карлоса Мануеля де Сеспедеса і вперше виконувався під час церковного богослужіння під виглядом релігійного гімну, правильно понятого, однак, і патріотами, і іспанською владою.

	Після того як Куба здобула незалежність від Іспанії, гімн Баямо був офіційно визнаний як кубинський національний гімн. У 1893 році композиторові Антоніо Родрігесу Ферреро було офіційно доручено на основі маршу створити гімн боротьби за незалежність Куби, пізніше він став - національним гімном. Щоб не поранити почуття іспанців з нього були виключені останні рядки, таким чином, в офіційній версії кубинського національного гімну присутні тільки перші дві початкові строфи.

	Прапор був створений редактором газети "La Verdad" (Правда) Мігелем Толона в 1848 році і спирався на дизайн американського зоряно-смугастого прапора. Зірка, що іменується "La Estrella Solitaria" (Самотня зірка), була обрана, щоб освітлювати шлях до свободи, і взята з прапора Техасу. З часом сам кубинський прапор став відомий як "Прапор Самотньою зірки" (ісп. La Bandera de la Estrella Solitaria). Прапор був піднятий вперше 19 травня 1850 в Карденасі, на північному березі Куби, де генерал Нарсісо Лопес (Narciso Lуpez) висадився з 600 соратниками і зробив невдалу спробу звільнити острів від колоніального правління іспанців.

	Трикутник - символ свободи, рівності і братерства, а три синіх смуги уособлюють три частини, на які розділили Кубу іспанці. Білий колір символізує чистоту прагнень революціонерів і справедливість, червоний - кров, пролиту в боротьбі за незалежність.

	Герб Куби є офіційним геральдичним символом Куби. Він складається з щита під Фрігійський ковпаком, обрамленого дубовою гілкою з одного боку і гілкою лавра з іншого. Герб був створений Мігелем Толон і був прийнятий 24 квітня 1906.

	Національний герб являє острів. Він оформлений, як шкіряний щит, і розділено на три секції. У його горизонтальної верхньої частини є золотий ключ між двома горами, сонце, що сходить над морем - який відображає в символічній формі положення Куби в Затоці - Куба ключ до Мексиканської затоки, між двома Америками. Сині та білі смуги внизу ліворуч, представляють острівне положення держави в колоніальний період. Права сторона, кубинський ландшафт, королівська пальма - символ незламного характеру кубинських людей.

	

3. Національно-культурні символи Куби



	Національні атрибути. Національна квітка Куби - Маріпоса; красивий біла квітка з сильним ароматом, він у період боротьби за незалежність був символом повстання.

	Острів є домом для безлічі видів птахів. Наприклад, для самої маленької птиці у світі - сунсо подібно, для великих рожевих фламінго, для шанованої і що є національним символом Куби - токороро.

	Національна птах - токороро, кубинський представник сімейства кетцаля. У його яскравому оперенні присутні кольори кубинського прапора.

	Національне дерево Куби - королівська пальма, пряма, гордовита, незламна, як дух цієї країни.

	Не можна не сказати і про інше, досить відомому символі Республіки Куба.

	"Спочатку Бог створив чоловіка, потім він створив жінку. Потім йому стало шкода чоловіка, і він дав йому тютюн", - стверджував Марк Твен, що викурював до сорока сигар на день.

	Складно дати однозначну відповідь на питання, що ж рухає шанувальниками сигар при виборі тієї чи іншої сигари. Але безліч знавців дотримуються думки, що сигари кубинського виробництва перевершують всі інші сигари за якістю і смаком.

	Є щось невловиме в кубинських сигари, що додає їм ту знамениту гаму якостей, так цінується знавцями. Яскраве кубинське сонце, особлива вологість повітря, багата родюча земля, досвідчені руки майстрів? Напевно, все це і багато іншого зробили кубинські сигари найбільш знаменитими, символом якості та стилю, елементом іміджу Куби.

	А головною гордістю кубинського мистецтва залишається музика. Почала з легкої руки (труби?) Майлза Девіса на рубежі 1960-1970-х чергова джазова революція зробила надзвичайно популярним стиль fusion та латиноамериканські ритми, тепер вже на іншій, набагато серйознішою основі, проникли в джаз і популярну музику.

	Irakere - найпопулярніша кубинська джазова група 1970-х - захопила світ. Не дивно, втім, що один за одним найкращі її музиканти: саксофоніст Пакито Рівера, трубач Артуро Сандовал, піаніст Чуча Вальдес залишалися в Америці. Самі вони стали зірками світового масштабу, але, для комуністичної Куби були втікачами, персонами нон грата, і втратили, таким чином, зв'язок з музичною сценою на батьківщині.

	Допомога несподівано прийшла ззовні. Як у 40-ті роки Гіллеспі, в 1996 році американський гітарист Рай Кудер відправився на Кубу для того, щоб записати на замовлення британської фірми співробітництво двох малійських музикантів з місцевими, кубинськими. Малі візу не дали, і Кудер став заглиблюватися в місцеву сцену - в основному старичків, які працювали ще в 1940-1950-і роки в гаванському Bueno Vista Social Club.

	Зроблена за шість днів запис викликала фурор у вже склалася на той час інфраструктурі world music. Альбом був проданий тиражем п'ять мільйонів екземплярів, отримав "Греммі" і увійшов до почесного списку "Кращих альбомів усіх часів і народів" журналу Rolling Stone.

	Знятий ще рік потому німецьким режисером Вімом Вендерсом документальний фільм і зовсім закріпив успіх. Ібрагім Ферер, Комп Секунда, Рубен Гонзалес останні роки свого важкого життя провели, купаючись у променях несподівано звалилася на них світової слави. Користуються успіхом і залишаються поки в живих інші зірки Bueno Vista Social Club: Омара Портуендо, Орландо "Качаіто" Лопес.

	Парадокс лише в тому, що музика ця корінням своїми йде в дореволюційну, напівколоніальним, провінційну Гавани.

	Національний парк Сіенага де Запата - гордість Куби.

	Понад 600 000 гектарів займає найбільша на Кубі територія, що охороняється Сапата, що має статус водно-болотного угіддя міжнародного значення, який був йому присвоєний головним чином через водоплавним птахів. Тут же живуть більше 3000 кубинських крокодилів - найбільша популяція перебувають під загрозою зникнення плазунів. Самки роблять до 300 гнізд, місця вистачає не всім, тому крокодилиця, яка хоче вивести потомство, може розкопати чужу кладку. У національному парку Сапата мешкають сухопутні кубинські ігуани, одна з найменших в світі жаб, яка вміщається на кінчику пальця - Eleutherodactylus limbatus.

	У біосферному заповіднику Сьєрра-дель-Росаріо, в безлюдних горах, мешкають 10 видів "хутій" (гризунів), більшість перебуває під загрозою зникнення.

	

4. Ернесто Че Гевара і Фідель Кастро як революційні символи і політичні лідери республіки



	Геварі Ернесто (повністю Ернесто Че Гевара де ла Серна) (Ernesto Che Guevara de la Serna) (14 червня 1928, Аргентина - 8 жовтня 1967, Болівія), латиноамериканський революціонер, комендант Кубинської революції 1959 року.

куба державний національний символ

	В дитинстві часто хворів. Все життя його супроводжували напади астми. Ернесто вирішив не здаватися і перемогти хворобу - став непоганим спортсменом, туристом, займався медициною. Він багато подорожував, бачив тяжке становище жителів латиноамериканських країн, зацікавився можливістю соціальних перетворень. Під впливом своєї першої дружини І. Гадеа захопився марксизмом, прийшовши до висновку, що "порятунок світу перебуває за залізною завісою", тобто в СРСР. У 1954 взяв участь у подіях Гватемальський революції.

	У 1955 познайомився в Мексиці з Фіделем Кастро. У Мексиці аргентинців звали "Че" за характерний для них вигук. Так він отримав свій псевдонім. Че Гевара брав участь в основних подіях Кубинської революції і став однією з ключових її постатей. Він командував колоною повстанців, під його впливом погляди Кастро зсувалися до марксизму.

	В кінці 1958 Кастро відправив колони під командуванням коменданта Че Гевари і С'енфуегоса до Гавані. Його полководницьке майстерність і мужність бійців допомогли пробратися в намічені райони. Нездатність батістовцев зупинити просування партизанів до столиці остаточно деморалізувала режим. Партизанські колони обростали новими бійцями, а армія Батисти розсипалася. У грудні 1958 Че Гевара взяв великий місто Санта-Клара.1 січня 1959 почався загальний страйк проти Батісти, він втік з країни.

	Че Гевара був призначений комендантом столичної фортеці Ла Кабаняча, де керував проведенням терору проти діячів колишнього режиму. Потім він очолив Управління промислового розвитку, брав участь у підготовці аграрної реформи, в переговорах з СРСР. У 1959-1961 рр. очолював Національний банк Куби.

	Че поряд з Кастро став "обличчям" революційної Куби, чому сприяла його яскрава зовнішність і численні зарубіжні візити. У 1964 Че виступав в ООН. Він автор книг "Епізоди революційної війни" і "Партизанська війна".

	Після Карибської кризи Че все більше розчаровувався в СРСР, вважаючи, що життя в Радянському Союзі не відповідає соціалістичним принципам. Виступаючи в 1964 в Алжирі, Че піддав критиці не тільки імперіалізм, але і прагматичне ставлення СРСР до антиімперіалістичним рухам.

	Че вважав, що можна знищити капіталістичну систему, втягнувши імперіалізм в непосильні для нього війни, безліч "В'єтнаму". Одним з таких "В'єтнамі" повинна була стати Латинська Америка. Цей план визрів у кубинських лідерів на самому початку 1960-х рр. і чекав свого здійснення.

	Стратегічним завданням Че була побудова "морального" суспільства без грошей і індивідуалізму. Че сподівався перенести обстановку партизанського братства на все суспільство. Але на шляху цього ідеалу стояли "забобони" простих людей і вся імперіалістична сістема. Че вважав, що її можна знищити, втягнувши імперіалізм в непосильні для нього війни. У 1965 Че "зник" з публічного життя Куби. Він взяв участь у партизанській війні в Конго, але умови військових дій в Африці були для нього незвичні. Він вважав за краще створити нове вогнище революції в Латинській Америці. На думку Че Гевари, умови для революції практично в будь-якій країні континенту можуть бути створені партизанським вогнищем:". не завжди потрібно чекати, поки дозріють всі умови для революції: повстанський центр може сам їх створити".

	Щоб підняти повстання в Латинській Америці, Че Гевара з групою кубинських товаришів у 1966 відправився до Болівії. Скинувши диктатора Р. Барьентоса, він розраховував розгорнути наступ проти сусідніх олігархічних режимів. Але умови Болівії принципово відрізнялися від кубинських - після аграрної реформи селян уже не можна було залучити на бік революції гаслом земельного переділу. Але Че сподівався захопити болівійців ідеалами комунізму. Місцеві селяни-індіанці погано розуміли, до чого їх закликають. Після початку партизанських дій у березні 1967 без будь-якої підтримки загін танув на очах у боях з військами. У відчаї вождь зі світовим ім'ям вів залишилися декількох бійців по пустельних горах.8 жовтня 1967 він був поранений, узятий в полон і наступного дня розстріляний.

	КАСТРО (Castro) Фідель, Фідель Кастро Рус (нар.13 серпня 1926/27), кубинський державний діяч, прем'єр-міністр (1959-76), голова Державної ради і Ради міністрів Куби з 1976.

	Народився в заможній родині вихідця з Іспанії, який займався вирощуванням цукрового очерету в провінції Орієнте на південно-сході Куби. Вчився в єзуїтській школі-інтернаті, в 1945-50 - в Гаванському університеті, де отримав ступінь доктора права.

	Зі студентських років Кастро брав активну участь у революційному русі. Коли Фульхенсіо Батіста-і-Сальдівар встановив на Кубі диктаторський режим (1952), Кастро зробив зусилля з організації збройного повстання проти тиранії.26 липня 1953 група озброєних осіб на чолі з Кастро спробувала захопити армійські казарми у фортеці Монкада в місті Сантьяго-де-Куба. Більшість учасників цієї акції було заарештовано. Кастро зі своїми сподвижниками постав перед судом, де він виголосив свою знамениту промову "Історія мене виправдає". У в'язниці на острові Пінос учасники штурму Монкади провели лише два роки і в 1955 були вислані за межі Куби.

	За кордоном (у США та Мексиці) Кастро організував "Рух 26 липня", що ставив собі за мету збройне повалення режиму Батісти. У грудні 1956 Кастро і 81 його прихильник скоїли плавання на яхті "Гранма" від Мексики до берегів Куби. У першому бою з урядовими військами революціонери були розгромлені, але 12 осіб на чолі з Кастро вдалося пробитися в гори Сьєрра-Маестра, де вони розгорнули партизанську війну. Кастро організував Повстанську армію, яка протягом 1956-58 поширила свої дії на інші райони Куби і у вирішальних боях в кінці 1958 зуміла розгромити урядові війська.1 січня 1959 повстанці вступили до Гавани. Кастро сформував новий уряд Куби з числа своїх соратників-революціонерів.

	У квітні 1961 під керівництвом Кастро був розгромлений десант контрреволюціонерів, що висадилися на Плайя-Хірон. На Кубі почалися перетворення по соціалістичному зразком, у зовнішній і внутрішній політиці уряд Кастро стало орієнтуватися на СРСР. Протистояння з США призвело до Карибської кризи 1962, коли світ був поставлений на межу ядерної катастрофи. У наступні роки Куба перетворилася на форпост соціалізму в Західній півкулі. У 1965 була заснована єдина в країні політична партія - Комуністична партія Куби, генеральним секретарем якої став Фідель Кастро.

	В даний час, керівником Куби є Рауль Кастро - Голова Державної ради, Ради Міністрів і Верховний головнокомандувач Збройними Силами Куби з 2008 р.


Висновок



	Як зазначав О. Шпенглер, єдність будь-якої культури грунтується на загальній мові її символіки. Кожен народ створює і шанує власні національно-державні символи. Вони будуються на тривалій традиції, в якій важливе місце займають різного роду прапори, прапори і герби, інші символи й атрибути державно-політичної само ідентифікації. Частина символів формується спонтанно в процесі життєдіяльності всіх або більшості членів національної спільноти, а інша частина створюється і цілеспрямовано впроваджується елітами.

	Національно-державні символи та ідеали більш-менш тісно пов'язані між собою, вони взаємодоповнюють і підтримують один одного. Ідеал не існує сам по собі, а виражається за допомогою будь-якого документа, твори мистецтва, вислови і т.д.

	На поведінку людей часто набагато більш сильний вплив можуть вчинити не стільки самі дії уряду, політичних партій і діячів, скільки панівна, а суспільстві система символіки, яка орієнтує людей на конкретний тип соціальних відносин. Самі по собі символи, не пов'язані з реальною дійсністю, з центральною ідеєю, яка панує в суспільній свідомості, не можуть правильно пояснити справжні механізми і мотиви, які визначають і регулюють поведінку окремих індивідів та соціально-політичних угруповань. Найчастіше різного роду символи створюються штучно, на основі неповної, упередженої трактування тих чи інших соціальних та суспільно-політичних процесів і явищ. І, тим не менш, спільну мову символіки свідчить про єдність політичної культури даного суспільства. Куба у багатьох асоціюється з Кастро, сигарами, пляжами і п'янкими афро-кубинськими ритмами. Насправді - країна немислимого біологічного розмаїття. На землі зовсім мало місць, де природа так збереглася.

	Одне з центральних місць серед символів займають національні гімни, які представляють собою офіційні патріотичні символи, або, як пише К. Серулоу, "музичний еквівалент девізу, герба або прапора країни". Гімни, подібно Іншим національних символів, стають чимось на зразок "візитної картки" нації. Вони - сучасні тотеми, знаки, за допомогою яких народи відрізняють себе один від одного або підтверджують межі своєї "ідентичності".

	Кожна країна має свій державний чи національний прапор, що втілює її незалежність, суверенітет і місце у світовому співтоваристві.

	Показово, що глави держав (президенти, монархів), вступаючи на посаду, вимовляють клятву вірності при обов'язковій присутності державного прапора. Яке б то не було образу прапора, в більшості країн розглядається як кримінально каране злочин. Прапор в поєднанні з гімном та іншими атрибутами державності в багатьох країнах перетворився в емоційне втілення нації. Не випадково, коли громадяни однієї країни хочуть висловити своє невдоволення і протест діями іншої держави, вони вдаються до публічного спалення прапора цієї держави.

	Як правило, жодна офіційна церемонія не обходиться без державного прапора, Він ставиться на будівлях резиденції глави держави та уряду. У дні офіційних свят державний прапор вивішується на громадських будівлях. Державні прапори є незмінним атрибутом при двосторонніх або багатосторонніх переговорах між різними країнами. Прапори перед будівлею ООН символізують країни, що входять до цієї міжнародної організації.

	Поряд із прапором та чи інша країна в уявленнях як її громадян, так і іноземців, ототожнюється з її гербом. Часто як центрального елемента гербів, виступають зображення рослин і дерев, (наприклад, у Лівану - кедр, Канади - кленовий лист і т.д.), тварини (лев у Великобританії), птиці (орел у Росії, США, Німеччини і т.д.). В останніх двох випадках напрошується аналогія зі станом справ у світі тварин і птахів: подібно тому як серед звірів царює лев, а серед птахів

	Орел, у світі людей на вершині стоїть король, імператор, цар.

	Потрібно відзначити, що Куба, протягом останніх століть, успішно сформувала елементи своєї ідентичності, якими і є по суті всі національно-культурні і державні символи Республіки.


Список використаної літератури



1. Владислав Рубцов. Куба. Несподівані репортажі. Видавництво: Ексмо, 240 стор 2009

2. Менді Макдональд. Куба. Путівник по звичаям і етикету Видавництва: АСТ, Астрель, 160 стор 2007

3. Че Гевара. Епізоди революційної війни на Кубі (Reminiscences of the Cuban Revolutionary War). Видавництво: АСТ, 344 стор 2010

4. Сучасна Куба: питання економічної адаптації та переорієнтація зовнішніх зв'язків (La cuba de hoy: problemas de adaptacion economica y reorientacion de los vinculos externos). Видавництво: МУЛУ РАН, 328 с. 2002

5. Клаудія Фуріаті. "Фідель, герой чи диктатор", 2001 р.

СПИСОК ЕЛЕКТРОННИХ ТА ІНТЕРНЕТ-ДЖЕРЕЛ

1. Велика Енциклопедія Кирила і Мефодія (Сучасна Універсальна Російська Енциклопедія), 2004 р.

2. www.netforcuba.org

3. www.cuba.com

4. www.cuba.ru

5. www.posolstvo-cuba.ru