Аналіз управління в період правління Юлія Цезаря

Реферат на тему:

"Аналіз управління в період правління Юлія Цезаря"




Зміст



Вступ

1. Криза Римської республіки

2. Початок політичної діяльності Цезаря

3. Влада Юлія Цезаря

4. Зовнішня політика. Римська імперія в кінці правління Юлія Цезаря

5. Реформи Юлія Цезаря

6. Оцінка системи управління Юлія Цезаря

Висновок

Література




Вступ



Мало хто з історичних діячів Стародавнього світу викликає стільки суперечливих коментарів, як Гай Юлій Цезар. Одні історики звеличують полководницький геній "божественного Юлія", захоплюються його ораторським та письменницькою майстерністю. Інші таврують його за схильність до диктатури, демагогію, популізм, марнотратство, розпуста і казнокрадство, в кращому випадку шкодуючи, що такі видатні здібності дісталися невгасимому честолюбці, не соромився. Можливо, всі вони по-своєму мають рацію: Цезар був немов витканий з протиріч, як і його вельми неоднозначна епоха. Тим не менш навіть затяті критики не можуть заперечувати безсумнівного управлінського таланту Юлія Цезаря і його вміння здобувати перемоги. У чому ж полягає феномен Цезаря?

На це питання С. Утченко відповідає так: проблема Цезаря - це не проблема тиранії, бонапартизму чи ідеального монарха, "та в більшій мірі проблема підготовки гранту для нового політичного ладу: Цезар - необхідна жертва у загальноісторичному плані. Продовженням справи Цезаря став Август, творчо Багато що змінилося і, таким чином, створив систему принципату ".

Головною метою життя Цезаря, пише Г. Ігнатович, було досягнення вищої влади. На питання, в ім'я чого, відповіді в книзі немає. Цезар, як вважає історик, досяг вищої влади талантом полководця і своїми перемогами. Завдяки йому римське військове мистецтво досягло вищого ступеня досконалості.

У книзі В. Дурова йдеться про те, що монархічні тенденції політики Цезаря ні в кого в Римі не викликали сумніву. Ознаки того, що цей політичний діяч прагне стати монархом, були в наявності. Цезар не приховував, що вважає державний лад республіки не тільки застарілим, а й просто мертвим.

Наполеон Бонапарт дуже цікавився Цезарем. А його племінник Наполеон III написав тритомну працю "Історія Юлія Цезаря".

Проблемою даного дослідження є аналіз системи управління в період правління Юлія Цезаря.

Актуальність означеної нами проблеми полягає в тому, що зараз, як і в той далекий час вибори стали змаганням гаманців - претенденти на державні посади (а практично всі вони в Римській республіці були виборними) витрачали величезні кошти на подарунки і підкуп виборців, причому розраховувати на покриття витрат можна було лише у разі попадання на вищі поверхи влади.

Метою даної роботи є проаналізувати систему управління в період правління Юлія Цезаря і оцінити її.

Для досягнення поставленої мети були виділені наступні завдання:

1. Вивчити наукову, науково-методичну та спеціальну літературу, джерела Інтернет щодо необхідної тематики.

2. Розглянути форми і методи правління в Римі та Римській імперії в період правління Юлія Цезаря.

3. Проаналізувати систему управління в період правління Юлія Цезаря.

4. Оцінити цю систему управління, виявити її сильні і слабкі сторони.




1. Криза Римської республіки



У I столітті до н.е. Римська республіка перебувала в тривалому та глибокій кризі, викликаному насамперед невідповідністю системи управління рівнем стоять перед нею завдань. Діючі тоді закони і традиції створювалися за часів, коли Рим був порівняно невеликим полісом, оточеним підвладними йому сільськими територіями. Як з'ясувалося, вони були погано пристосовані до потреб держави, що включав всю Італію і володів великими землями Середземномор'я.

Система управління в Римській республіці з самого початку була двоїстої - вона спиралася на два погано узгоджуються початку: з одного боку - широке використання самоврядування та прямої демократії, з іншого - збереження панування спадкової аристократії, зі складу якої формувався сенат (де-факто - орган вищої влади в державі). У принципі, в Римі часів республіки існувала продумана і досить дієва система стримувань і противаг, яка, як правило, не дозволяла ні сенату, ні іншим управлінським інститутам монополізувати владу і одночасно встановлювала зрозумілі і чіткі правила гри. Однак вона втратила силу, коли Рим став центром величезної імперії з численними підданими, а його населення, значну частку якого становила деструктивна люмпенська прошарок, обчислювалося сотнями тисяч чоловік.

Пряма демократія при такому многолюдді просто не могла працювати, а до представницької римляни не додумалися. Народні маси перетворилися в натовп, якої можна було легко маніпулювати. Вибори стали змаганням гаманців - претенденти на державні посади (а практично всі вони в Римській республіці були виборними) витрачали величезні кошти на подарунки і підкуп виборців. Причому розраховувати на покриття витрат можна було лише у разі попадання на вищі поверхи влади, для чого потрібно було пройти всі кар'єрні сходинки, а таких дохідних посад було свідомо менше кількості честолюбців, бажаючих їх зайняти. Інтриги в правлячій еліті перетворилися в запеклу боротьбу партій, що вербують прихильників з числа декласованих елементів. Часом потрібні рішення продавлювалося за допомогою збройної сили, а інші скасовувалися з посиланням на небесні знамення.

На Рим обрушилися громадянські війни небаченої запеклості. У 80-і роки до н.е. повстали італійські міста-союзники Риму, незадоволені своїм другорядним становищем. Серією кровопролитних боїв римляни загасили ця пожежа, і жителі союзних міст отримали повноправне громадянство, але тут же боротьба партій розколола саму республіку. Їх вожді - Сулла і Марій (а після його смерті в 84 році до н.е. - Цінна) - вже відкрито повернули зброю один проти одного, а переможці розправлялися з переможеними, задіявши механізм страт, конфіскацій і посилань. У 1982 Сулла, який виграв сутичку, з санкції народних зборів отримав диктаторські повноваження.

Однією з жертв цієї війни ледь не став молодий Юлій Цезар, виходець із старовинного шляхетного роду, пов'язаний фамільними узами з вождями програла партії (його тітка була одружена з Марием, а він сам одружився на дочці Цінни). Тільки заступництво з боку родичів перед диктатором допомогло йому залишитися в живих, проте кар'єра жреця, до якої з дитинства готували Цезаря, виявилася перерваною на самому початку. Щоб уникнути арешту і страти, юний Цезар, вимушений бігти з Риму, порушив накладається на жерців Юпітера заборону, відповідно до якого їм не можна було залишати місто.



2. Початок політичної діяльності Цезаря



Очевидно, що Цезар почав свою політичну діяльність як лідер демократії. На думку Моммзена, Цезар як голова партії популярів "високо тримав її прапор протягом тридцяти років, ніколи не змінюючи і не приховуючи своїх переконань, він залишався демократом навіть тоді, коли став монархом". Проте головною опорою Цезаря була все-таки армія.

"Демократія, - пише Моммзен, - уже протягом ряду років прагнула до передачі вищої магістратури в руки одного зі своїх прихильників, щоб таким шляхом придбати власну військову силу". Спираючись на армію, Цезарю вдалося досягти слави і багатства, захопити владу в державі.

Популярність Цезаря, талановитого стратега і щедрого полководця, була в легіонах надзвичайною. Видається справедливим думку Моммзена про те, що військова машина в Римі служила не який-небудь партії, а своєму полководцю. Ось чому, вважає історик, у Цезаря дозрів "фатальний задум поставити цю військову машину на службу своїм ідеалам і створити шляхом насильства то громадянське суспільство, яке уявлялося його розумовому погляду, він хотів ввести армію в сферу громадянського держави і підпорядкувати її цивільному державі".

За даними Плутарха, Цезар виховував у своїх воїнів мужність і любов до слави тим, "що він щедро роздавав почесті та подарунки". Він переконував солдатів в тому, що захоплене багатство "він збирає не для власної розкоші", а "зберігає це багатство як нагороду за військові заслуги", "роздає його найбільш схильним з воїнів".

Свєтоній свідчить: "Коли поширювалися страхітливі чутки про ворога, вона для підбадьорення солдат не заперечував і не применшував ворожих сил, а, навпаки, перебільшував їх власними вигадками".

"Провини солдатів він не завжди помічав і не завжди належним чином карав. Втікачів і бунтівників він переслідував і карав жорстоко". "Усім цим він домагався від солдатів рідкісної відданості та відваги". Центуріони пропонували йому свої заощадження, "солдати обіцяли йому служити добровільно, без платні і пайка".

Траплялися в його військах і заколоти, розповідає Свєтоній. "Цезар ніколи не поступався заколотникам, а завжди рішуче йшов проти них". "Коли солдати десятого легіону з буйними погрозами зажадали звільнення і нагород, Цезар без коливання вийшов до солдатів і дав їм звільнення". Але коли полководець звернувся до них "Громадяни!" (Замість звичайного "Воїни!"), То це змінило настрій солдатів, і вони добровільно пішли за Цезарем в Африку, де йшла війна. "Але і тут він покарав всіх головних заколотників, скоротивши їм на третину обіцяну частку видобутку і землі".

Відомі бунти легіонерів в 48 і 47 рр.. до н.е. У 48 р. до н.е., в Іспанії бунтівники так і не повернулися з повинною до Цезаря, вони пристали до інших полководцям, а в 45 р. до н.е. (У громадянську війну) билися проти Цезаря. У 47 р. до н.е. Цезар вирішив позбутися від бунтівників: багатьох він направив на небезпечні пости - на погибель.



3. Влада Юлія Цезаря



За довгий час своєї політичної діяльності Юлій Цезар зовсім виразно усвідомив собі, що одним з основних бід, що викликають тяжку хворобу римського державного ладу, є нестійкість, безсилля і чисто міський характер виконавчої влади, егоїстичний, вузькопартійний і становий характер влади сенату.

З перших моментів своєї кар'єри він відкрито і виразно боровся і з тим, і з іншим. І в епоху змови Катіліни, і в епоху екстраординарних повноважень Помпея, і в епоху тріумвірату Цезар проводив свідомо ідею централізації влади і необхідність зруйнувати престиж і значення сенату. Одноосібність, наскільки можна судити, не здавалася йому необхідної: аграрна комісія, тріумвірат, потім дуумвірат з Помпеєм, за який Юлій Цезар так чіпко тримався, показують, що він не був проти колегіальності або поділу влади.

Не можна думати, щоб всі зазначені форми були для нього тільки політичною необхідністю. Зі смертю Помпея Цезар фактично залишився єдиним керівником держави; міць сенату була зламана і влада зосереджена в одних руках, як колись в руках Сулли. Для проведення всіх тих планів, які задумав Цезар, влада його повинна була бути можливо сильною, можливо необмежений, можливо повною, але при цьому, принаймні на перших порах, вона не повинна була виходити формально з рамок конституції. Найприродніше (так як готової форми монархічної влади конституція не знала і ставилася до царської влади з жахом і відразою) було поєднати в одній особі повноваження звичайного і екстраординарного характеру близько одного будь-якого центру.

Таким центром ослаблене всією еволюцією Риму консульство бути не могло: потрібна була магістратура, несхильність интерцессии і veto трибунів, що об'єднувала військові і цивільні функції, не обмежена колегіальністю. Єдиною магістратурою цього роду була диктатура. Незручність її в порівнянні з формою, придуманою Помпеєм - з'єднання одноосібного консульства з проконсульство, - полягала в тому, що вона була занадто невизначена і, даючи в руки все взагалі, не давала нічого зокрема. Екстраординарність і терміновість її можна було усунути, як це зробив Сулла, вказівкою на її сталість (dictator perpetuus), невизначеність же повноважень - з якою Сулла не вважався, так як бачив в диктатурі тільки тимчасовий засіб для проведення своїх реформ - усувалася тільки шляхом вищевказаного з'єднання .

Диктатура, як основа, і поряд з цим серія спеціальних повноважень-ось, отже, ті рамки, в які Юлій Цезар хотів поставити і поставив свою владу. У цих межах влада його розвивалася наступним чином.

У 49 р. (рік початку громадянської війни) під час перебування його в Іспанії народ, за пропозицією претора Лепіда, вибирає його диктатором. Повернувшись до Риму, Цезар проводить кілька законів, збирає комісії, на яких його вибирають вдруге консулом (на 48 г), і відмовляється від диктатури.

У наступному 1948 (жовтень-листопад) він отримав диктатуру в 2-й раз, на 47-й р. У цьому ж році, після перемоги над Помпеєм, під час своєї відсутності він отримує ряд повноважень: окрім диктатури - консульство на 5 років (з 47 г) і трибунську влада, тобто право засідати разом з трибунами і проводити разом з ними розслідування, - понад те, право називати народу свого кандидата на магістратури, за винятком плебейських, право роздавати без жереба провінції колишнім преторам [провінції колишнім консулам розподіляє і раніше сенат] і право оголошувати війну і укладати мир. Представником Цезаря в цьому році в Римі є його magister quitum - помічник диктатора М. Антоній, в руках якого, незважаючи на існування а квітня) втретє, і консулом; вторконсулов, зосереджена вся влада.

У 46 р. Цезар був і диктатором (з кінця консулом і magister equitum був Лепід. У цьому році, після африканської війни, повноваження його значно розширюються. Він обраний диктатором на 10 років і в той же час керівником вдачами (praefectus morum), з необмеженими повноваженнями. Понад те, він отримує право першим голосувати в сенаті і займати в ньому особливе крісло, між кріслами обох консулів. Тоді ж підтверджено було його право рекомендувати народу кандидатів у магістрати, що рівносильно було праву призначати їх.

У 45 році він був диктатором у 4-й раз і одночасно консулом; помічником його був той ж Лепід. Після іспанської війни (січень 44 г) його обирають диктатором довічно і консулом на 10 років. Від останнього, як, мабуть, і від 5-річного консульства минулого року, він відмовився [в 45 р. його обрали консулом за пропозицією Лепіда]. До трибунскої влади приєднується недоторканність трибунів; право призначати магістратів і промагістратів розширюється правом призначати консулів, розподіляти провінції між проконсулами і призначати плебейських магістратів. У цьому ж році Цезарю дано було виняткове повноваження розпоряджатися військом і грошима держави.

Нарешті, в тому ж 44 р. йому дарована була пожиттєва цензура і всі його розпорядження заздалегідь схвалені сенатом і народом. Цим шляхом Цезар став повновладним монархом, залишаючись у межах конституційних форм [для багато чого і з екстраординарних повноважень були прецеденти в минулому житті Риму: диктатором був вже Сулла, повторював консульство Марій, розпоряджався в провінціях при посередництві своїх агентів Помпей, і до того ж не раз; Помпею ж дано було народом необмежену розпорядження грошовими коштами держави]. Всі сторони життя держави зосередилися в його руках. Військом і провінціями він розпоряджався через своїх агентів - призначених ним промагістратів, які й магістратами робилися тільки за його рекомендацією. Рухоме і нерухоме майно громади було в його руках як довічного цензора і в силу спеціальних повноважень. Сенат від керівництв фінансами був остаточно усунуто. Діяльність трибунів була паралізована його участю в засіданнях їх колегії та дарованої йому трибунскої влади і трибунської sacrosanctitas. І, тим не менш, колегою трибунів він не був; маючи їх владу, він не мав їх імені. Так як і їх він рекомендував народу, то й по відношенню до них він був вищою інстанцією. Сенатом він розпоряджається в сваволі і як голова його (для чого йому, головним чином, і потрібен був консулат), і як перший дає відповідь на питання головуючого: раз було відомо думку всемогутнього диктатора, навряд чи хто-небудь із сенаторів зважився б суперечити йому .

Нарешті, і духовне життя Риму була в його руках, тому що вже на початку своєї кар'єри він був обраний великим понтифіком і до цього приєдналася тепер влада цензора і керівництво звичаями. Спеціальних повноважень, які б давали йому судову владу, Цезар не мав, але судові функції були й у консулату, і у цензури, і в понтифікату. Понад те, ми чуємо ще про постійні судоговорения у Цезаря на дому, головним чином з питань характеру політичного.

Новоствореної влади Цезар прагнув дати і нове ім'я: це був той почесний клич, яким військо вітало переможця – імператор (imperator). Це ім'я Юлій Цезар поставив на перше свого імені і титулу, замінивши їм своє особисте ім'я Гай. Цим він дав вираження не тільки широті своєї влади, свого імператор, а й тому, що відтепер він виходить з ряду звичайних людей, замінюючи своє ім'я позначенням своєї влади і усуваючи з нього разом з тим вказівка на приналежність до одного роду: глава держави не може зватися як будь-який інший римлянин С. Iulius Caesar - він Imp (erator) Caesar p (ater) p (atriae) dict (ator) perp (etuus), як свідчить його титул у написах і на монетах.


4. Зовнішня політика. Римська імперія в кінці правління Юлія Цезаря



Керівною ідеєю зовнішньої політики Цезаря було створення сильного і цільного держави, з природними, по можливості, межами. Цю ідею Цезар проводив і на півночі, і на півдні, і на сході.

Війни його в Галлії, Німеччині та Британії були викликані усвідомленої ним необхідністю висунути кордон Риму до океану з одного боку, до Рейну, принаймні - з іншого. Його план походу на гетів і даків доводить, що і дунайська кордон лежала в межах його планів. Усередині кордону, що об'єднувала сухим шляхом Грецію з Італією, повинна була панувати греко-римська культура; країни між Дунаєм і Італією та Грецією повинні були бути таким же буфером проти народів півночі та сходу, як галли - проти германців.

Тісно пов'язана з цим і політика Цезаря на Сході. Смерть наздогнала його напередодні походу в Парфію. Його східна політика, включаючи і фактичне приєднання до римського державі Єгипту, спрямована була на округлення римської імперії на Сході. Єдиним серйозним противником Риму були тут парфяни; їх справу з Крассом показало, що вони мають на увазі широку експансивну політику. Відродження перського царства йшло врозріз із завданнями Риму, наступника монархії Олександра, і загрожувало підірвати економічний добробут держави, цілком розташована на фабричному, грошовому Сході. Рішуча перемога над парфянами зробила б Цезаря в очах Сходу прямим наступником Олександра Македонського, законним монархом.

Нарешті, в Африці Ю. Цезар продовжував чисто колоніальну політику. Політичного значення Африка не мала; економічне її значення, як країни, що може проводити величезну кількість натуральних продуктів, залежало в значній мірі від регулярної адміністрації, припинення набігів кочових племен і відтворення кращою гавані півночі Африки, природного центру провінції і центрального пункту для обміну з Італією - Карфагена. Поділ країни на дві провінції задовольняло першим двом запитам, остаточне відновлення Карфагена - третьому.



5. Реформи Юлія Цезаря



У всій реформаторської діяльності Цезаря ясно відзначаються дві основні ідеї. Одна - необхідність об'єднання римської держави в одне ціле, необхідність згладити різницю між громадянином-господарем і провінціалом-рабом, згладити ворожнечу національностей; інша, тісно пов'язана з першою, - впорядкування адміністрації, тісне спілкування держави з підданими, усунення посередників, сильна центральна влада. Обидві ці ідеї позначаються у всіх реформах Цезаря, незважаючи на те, що проводив він їх швидко і квапливо, намагаючись використовувати короткі проміжки свого перебування в Римі. Зважаючи на це послідовність окремих заходів випадкова; Цезар кожен раз брався за те, що здавалося йому найбільш необхідним, і тільки зіставлення всього зробленого ним, незалежно від хронології, дозволяє вловити суть його реформ і підмітити струнку систему в їх проведенні.

Об'єднавчі тенденції Цезаря позначилися, перш за все в його політиці по відношенню до партій в середовищі керівних класів. Його політика милості по відношенню до противників, за винятком непримиренних, його прагнення привернути до державного життя усіх, незалежно від партії й настрої, допущення ним в середу своїх наближених колишніх своїх супротивників, безсумнівно, свідчать про бажання злити все різнодумства біля своєї особистості і свого режиму . Цією об'єднавчої політикою пояснюється широке довіру до всіх, яке й було причиною його загибелі.

Ясно позначається об'єднавча тенденція і по відношенню до Італії. До нас дійшов один із законів Цезаря, що стосується регулювання деяких частин муніципального життя в Італії. Щоправда, тепер неможливо стверджувати, що закон цей був загально муніціпальним законом Ю. Цезаря (lex Iulia municipalis), але все-таки безсумнівно, що він відразу доповнював для всіх муниципальників статути окремих італійських громад, служив для них для всіх корективом. З іншого боку, з'єднання в законі норм, що регулюють міське життя Риму і норм муніципальних, і значна ймовірність того, що норми міського благоустрою Риму були обов'язкові і для муниципальників, ясно вказує на тенденцію звести Рим до муниципальників, муніципії піднести до Риму, який відтепер повинен був бути тільки першим з італійських міст, резиденцією центральної влади і зразком для всіх йому подібних центрів життя. Загально муніціпальний закон для всієї Італії при місцевих відмінностях був немислимий, але деякі загальні норми були бажані і корисні і явно вказували на те, що, врешті-решт Італія та її міста представляють одне об'єднане з Римом ціле.



6. Оцінка системи управління Юлія Цезаря



Діяльність Цезаря залишилася незавершеною, і це потрібно мати на увазі, розглядаючи реформи в галузі законотворчості та управління державою. В одному з джерел дається оцінка всього зробленого, але, можливо, було б вірним виділити з цілого списку заходів, прийнятих Цезарем, ті, які мали і згодом величезне значення і вказували на те, що Цезар тонко відчував проблеми імперії і вмів їх вирішувати.

Союзницька війна призвела до поширення права римського громадянства на території Італії до річки По (нині Пад). Залишалося лише дарувати це право жителям Транспаданскої Італії, встановити єдину систему місцевої адміністрації і створити представницькі інститути. У результаті чого інтереси всіх громадян Італії будуть представлені в уряді Риму хоча б кількома голосами. До остаточного розуміння важливості цього кроку Цезар так і не дійшов, як і інші державні діячі античності. Але першою мірою по встановленню контролю над Італією було надано цивільних прав жителям Транспаданіі, чиї вимоги Цезар послідовно захищав. У 45 році до н.е. він провів в життя Lex Iulia Municipalis (закон Юлія про муніципіях), законодавчий акт, деякі важливі фрагменти якого написані на двох бронзових табличках, знайдених в Гераклее, поруч з Тарентом.

Цей закон стосується і органів охорони правопорядку та санітарної обстановки Риму. Виходячи з цього, Моммзен доводив невірність твердження про те, що Цезар мав намір зменшити статус Риму до муніципального міста. Малоймовірно, що справа йшла саме так, Цезар не справив жодних далекосяжних змін в управлінні столицею. Вони були зроблені пізніше Августом. Але присутність згаданих статей у Lex Iulia Municipalis можна розглядати як внесення поправок до законопроекту. У законі обмовляється пристрій місцевих сенатів, їх члени повинні були бути не молодший тридцяти років і нести військову службу. Сенаторами не мали права обиратися люди, засуджені до покарання за різні злочини, неплатоспроможні або ті, які дискредитували себе аморальною поведінкою. Закон зобов'язував місцеві магістрати проводити перепис населення в той же час, що і в Римі, і протягом шістдесяти днів посилати дані перепису в столицю. Існуючі витяги з закону мало говорять про децентралізацію функцій уряду, але з Lex Rubria (закону рубро), який був написаний для Транспаданских районів, чиїм жителям Цезар дав право римського громадянства (у той же час треба пам'ятати про те, що Цизальпінська Галлія залишалася провінцією до 42 роки до н. е.), ми можемо прийти до висновку, що за муніципальними магістратами зберігалося право діяти самостійно у багатьох випадках.

Проте Цезар був незадоволений єдиною системою місцевих органів влади, яка оформилася в Італії. Він був першим, хто провів широкомасштабну колонізацію земель, що простиралися за морем. Початок цьому було покладено ще народними трибунами Тиберієм і Гаєм Гракхами. Будучи консулом, в 59 році до н.е. Цезар заснував колонії ветеранів в Кампанії, провівши Lex Iulia Agraria (аграрний закон Юлія), і навіть встановив правила для заснування подібних поселень.

Ставши диктатором, він створював численні колонії як у східних, так і західних провінціях, зокрема в Коринті і Карфагені. Пояснюючи таку політику Цезаря, Моммзен наголошував, що "панування міських громад Риму на берегах Середземного моря підходило до кінця", і говорив, що першим кроком "нового середземноморського держави" було "спокутувати провину за два грубих порушення закону, які ця міська громада зробила над цивілізацією ". Проте з такою точкою зору не можна погодитися. Місця підстав колоній Цезаря вибиралися виходячи з розташування торгових шляхів, і думка про те, що громадяни Риму повинні перестати займати домінуюче положення в басейні Середземного моря, не могла прийти в голову диктатору. Багато жителів колоній були ветеранами, які воювали під керівництвом Цезаря. Більшу частину також складав міський пролетаріат. Існує документ про створення колонії в Урсо на півдні Іспанії. Колонія ця називалася Colonia Iulia Genetiva Urbanorum. Передостаннє слово в назві походить від Венери-Матері, прародительки будинку Юліїв, останнє слово вказує на те, що колоністи походили з простих городян. Відповідно для муніципалів свобода при народженні не є необхідною умовою, як в Італії.

Засновуючи колонії, Цезар поширював римську цивілізацію і на них. За часів республіки вона існувала лише в межах Апеннінського півострова. Брак часу заважав Цезарю провести в життя й інші проекти, такі, як викопати канал через Істмійські (Коринфський) перешийок. Метою цього задуму було налагодити торгівлю і зв'язок між усіма римськими домініонами. Сучасники Цезаря говорили, що перед смертю диктатор замислив відновити імперію в її природних межах і збирався почати війну з Парфянським царством. У разі перемоги римська армія дійшла б до Євфрату.

З інших діянь Цезаря слід виділити рішення зробити так, щоб імперія управлялася в цьому сенсі цього слова і не експлуатувалася більше правителями. Диктатор здійснював суворий контроль над своїми намісниками (legati), які зважаючи військового підпорядкування були відповідальні перед ним за управління їх провінцій


Висновок



У ході виконання даної роботи:

1. Вивчено наукова, науково-методична і спеціальна література, ресурси Інтернет щодо необхідної тематики.

2. Розглянуто форми і методи правління в Римі та Римській імперії в період правління Юлія Цезаря.

3. Проаналізовано систему управління в період правління Юлія Цезаря.

4. Дана оцінка системи управління, виявлено її сильні і слабкі сторони.

Таким чином, ми приходимо до висновку, що управління в період правління Юлія Цезаря було дійсно геніальним і різнобічним, багато чого з його реформ прийнято на озброєння і використовується до цих пір сучасними системами управління державою.




Література



1. Дуров B. C. Юлій Цезар. Людина і письменник. Л., 1991.

2. Ігнатович Г. Гай Юлій Цезар. М., 1940.

3. Кім С. Юлій Цезар і римський цезаризм. / / 1 вересня, - № 45, 2001.

4. Перепьолкіна М.С. Диктатура Цезаря і березневі іди. M., 1978.

5. Полонський А. Становлення і розквіт Римської імперії. / / 1 вересня, - № 29, 2003.

6. Утченко С.Л. Юлій Цезар: М., Видавництво "Думка", 1976.

7. Тарнавський В. Юлій Цезар: людина, яка вміла перемагати. / / Управління компанією, - № 6.2007.