Спорт без травм

1



ЗМІСТ



	ВСТУП

РОЗДІЛ 1. ОСОБЛИВОСТІ ФІЗИЧНОГО РОЗВИТКУ І СТАТУРИ В ПРЕДСТАВНИКІВ РІЗНИХ ВИДІВ СПОРТУ

	1.1 Легка атлетика

	1.2 Плавання

	1.3 Важка атлетика

	1.4 Гімнастика

	1.5 Боротьба

	1.6 Баскетбол

	РОЗДІЛ 2. ВИЗНАЧЕННЯ РІВНІЯ ПРИДАТНОСТІ ДО ЗАНЯТЬ СПОРТОМ

	2.1 Тестування в діагностиці фізичної роботоспроможності і функційної готовності спортсменів

	2.2 Лікарсько-педагогічний контроль

	2.3 Медичний контроль за дітьми, підлітками, юнаками і дівчатами у масовому спорті

	РОЗДІЛ 3. ПОПЕРЕДЖЕННЯ ВИНИКНЕННЯ ТРАВМАТИЗМУ ТА СПОСОБИ ЙОГО ПРОФІЛАКТИКИ

	3.1 Загальна характеристика спортивного травматизму

	3.2 Аналіз причин, механізмів і профілактика спортивних травм у різних видах спорту

	ВИСНОВОК

	ЛІТЕРАТУРА




ВСТУП



Спортивна медицина – порівняно нова область медичної науки. Вона досить інтенсивно розвивається, вдосконалюються, розробляються нові методи функціональної діагностики.

Проблема: при занятті спортом досить часто виникають травми дітей та дорослих.

Актуальність: аналіз практики роботи вчителів та тренерів показує, що існують проблеми в якості фізичного виховання та спорту пов`язані з травмуванням.

Проблема практичної роботи полягає в організації забезпечення виконання запланованих завдань визначеної інтенсивності та розраховані на їх певний вік.

Робоча гіпотеза: можна думати, що впровадження в практику роботи вчителів та тренерів фізичної культури організаційних і дидактичних вимог, використання строго дозованого навантаження і науково-педагогічного контролю дозволить підвищити ефективність занять та знизити рівень травматизму.

Метою дослідження є обґрунтування напрямків зниження травматизму.

Задачі дослідження.

З`ясувати особливості фізичного розвитку організму в залежності від занять певними видом спорту.

Охарактеризувати підходи щодо визначення рівня придатності до занять спортом.

Проаналізувати причини виникнення травматизму та виявити способи його профілактики.

Методи і організація дослідження:

Вивчення наукової і науково-методичної літератури.

Аналіз і синтез даних отриманих з літературних джерел.

Організація дослідження включала аналіз наукової інформації щодо фізіологічних та фізичних змін в організмі під час занять фізичною культурою та причин виникнення травматизму.

На основі одержаних даних дослідження були проаналізовані:

відомості наукової і науково-методичної літератури;

досвід провідних спеціалістів в області профілактики травматизму;

порівняння фізичного розвитку та статури при заняттях різними видами спорту.

На захист виносяться: результати проведеного дослідження та важливість використання тренувальних навантажень при плануванні програм занять спортом з метою досягнення максимально низького рівня травматизму.

Наукова новизна: представлені узагальнені сучасні дані про деякі аспекти травматизму при заняттях спортом в системі тренування і дозування навантаження на організм.

Практична значимість: Для встановлення оптимального співвідношення інтенсивності та обсягу тренувального навантаження необхідно керуватися метою, з якою виконується та чи інша вправа, а також враховувати вікові і статеві особливості та рівень фізичної підготовленості тих, кому вона пропонується. У дітей та підлітків спостерігається велика неузгодженість відновлення окремих функцій, тому досить важливим є коригування навантажень в тренувальному процесі. В результаті передозування та неправильної організації навчання та занять спортом зростає рівень травматизму.




РОЗДІЛ 1. ОСОБЛИВОСТІ ФІЗИЧНОГО РОЗВИТКУ І СТАТУРИ В ПРЕДСТАВНИКІВ РІЗНИХ ВИДІВ СПОРТУ



1.1 Легка атлетика



На спортивні досягнення в легкій атлетиці насамперед впливають тотальні розміри тіла (ріст і вага).

Таннер, що проводив дослідження учасників багатьох олімпійських ігор, показав, наприклад, що серед бігунів найбільший ріст у бар’єристів, що спеціалізуються на дистанції 100 м — 184 см; що в бігунів, що спеціалізуються на "малих" дистанціях, ріст тим менше, чим довша дистанція: у бігунів на 400 м — 180 см, на 800 м — 178,5, на 1500 м — 178 см, на 5000 м — 173 см, на 10000 м — 172, у марафонців — 167 см.

В міру подовження дистанції бігу в спортсменів падає вагово-ростовой індекс (від 401 до 320 г/см), зменшується величина абсолютної поверхні тіла і збільшується значення відносної ваги тіла.

Стрибуни у висоту мають середній ріст 189 см, дискоболи — 189, а штовхальники ядра — 196 см. Такий ріст у штовхальників ядра пояснюється тим, що дальність польоту ядра (за інших рівних умов) тим більше, чим вище від землі знаходиться точка вильоту ядра, тобто чим вище спортсмен. Поряд з цим велике значення для високих досягнень у легкій атлетиці мають пропорції тіла. Так, у спринті особливу роль грає не довжина тіла, а відносна довжина ніг. Найбільша довжина ніг стосовно довжини тіла в стрибунів складає 51,5%, у спринтерів 49, у ходків 48%. Цікаво відзначити, що в олімпійського чемпіона в бігу на короткі дистанції В. Борзова цей показник дорівнює 55%.

Біомеханічні дослідження свідчать про те, що метальники повинні мати високі показники м'язової сили і мати довгі руки, що збільшують час додачі сили до снаряда. Дійсно, метальники володіють добре розвитою мускулатурою, великою силою, мають довгі ноги та руки, широкі плечі і таз. Це зв'язано з тим, що дальність польоту диска, наприклад, залежить від величини кутової швидкості при вильоті снаряда, а остання — від довжини плеча, руки, що посилає диск, тобто чим довші руки і ширші плечі в спортсмена, тим з більш високою початковою швидкістю метається диск і тим більшу відстань він долає.

Дослідження м'язової системи олімпійців, проведені за допомогою рентгенографічного методу, виявили, що найбільші показники обхвату м'язів визначаються в спринтерів; зі збільшенням довжини дистанції вона закономірно зменшується.

Е. Г. Мартиросов досліджував марафонців, і показав, що спортивні результати в них зростають зі збільшенням довжини тіла і його абсолютної і відносної поверхні, зі зменшенням обхвату стегна, ваги підшкірного, внутрішнього і загального жиру. Підшкірний жировий шар у них виражений дуже слабко і рівномірно розподілений по всій поверхні тіла.

Таким чином, в одних легкоатлетів (у залежності від спеціалізації) вирішальним фактором результативності є тотальні розміри тіла, в інших — пропорції його окремих частин, у третіх — такі конституціональні особливості, як ступінь розвитку і специфіка розподілу м'язової і жирової тканин, відносна вага тіла й ін.



1.2 Плавання



Плавцям міжнародного класу властиві атлетична статура, вище середньої довжина тіла, невелика вага. Це забезпечує ефективне подолання опору водного середовища. У високорослих плавців зі значними тотальними розмірами тіла гідродинамічний опір зростає в трохи меншому ступені, ніж у низькорослих. Спринтери вірогідно вище і важчі стаєрів.

Добре розвита мускулатура пояса верхніх кінцівок і грудної клітки, вузький таз і стрункі, довгі ноги обумовлюють своєрідну каплеподібну форму тіла, що зменшує вихровий опір води і сприяє подовженню "кроку" при плаванні

Великий інтерес являють дані про пропорції тіла плавців. При великій довжині тіла плавці мають укорочений тулуб, довгі ноги, широкі плечі, звужений стосовно них таз, сплющену грудну клітку і короткі руки. Лише спортсмени, що спеціалізуються в кролі (спринтери) і в плаванні на спині, відрізняються довгими руками. Найбільш широкі плечі відзначаються в спринтерів, що плавають кролем і дельфіном [11,115].

У плавців рівномірно розподілене підшкірний жировий шар (середнє значення 3,77 мм). Головною морфологічною особливістю їх вважається знижена питома вага.

Великі жирові запаси і відповідно велика плавучість властиві плавцям на довгі дистанції. Стаєри займають більш горизонтальне положення при плаванні. Таким чином, плавучість досить інформативно характеризується питомою вагою тіла плавця.

При відборі дітей у секції плавання доцільно віддавати перевагу індивідам з великими тотальними розмірами тіла, широкими долонями, великими стопами, гнучким тулубом, стрункими ногами.



1.3 Важка атлетика



Вага тіла важкоатлетів у межах кожної вагової категорії обмежується правилами змагань. Тому довжина тіла стає найбільше інформативним показником із трьох основних тотальних розмірів (довжина тіла, вага, окружність грудної клітки). Наприклад, середня довжина тіла у видатних важкоатлетів — учасників Олімпійських ігор у Мехіко складала: у вагової категорії до 60 кг — 162 см, до 67 кг — 164 см, до 75 кг — 167, до 82 кг — 172, до 90 кг — 175, понад 90 кг — 182 см.

Більшість авторів характеризують важкоатлетів як широкоплечих, з великим обхватом грудної клітки, короткоруких і коротконогих. Нерідко в них визначаються порушення постави: неправильне положення голови і надмірний лордоз у поперековому відділі хребетного стовпа.

В міру збільшення довжини тіла у важкоатлетів збільшується відносна довжина тулуба і знижується відносна довжина кінцівок. Аналіз абсолютних значень компонентів ваги тіла виявляє значну різницю в представників різних вагових категорій. Якщо м'язовий і кістковий компоненти найбільші в легковаговиків (до 48,3 і 18% відповідно проти 38,4 і 14,3% у великовагових поїздів), то жировий компонент, навпаки, у важкоатлетів 22,2% проти 9,0% у легковаговиків. Однак чим нижче кваліфікація спортсменів, тим вище величини підшкірного жирового шару. Головними особливостями будівлі тіла в них є відносна низькорослість, ширококостність і значний розвиток м'язів [19,117].



1.4 Гімнастика



Гімнасти відрізняються середньою довжиною тіла, обхватом грудей трохи вище за середнє і порівняно невеликою вагою тіла. У середньому ріст гімнастів міжнародного класу близько 165 см, а вага тіла близько 60 кг. Для гімнасток характерні середній і низький ріст, широкі плечі, вузький таз і деяка мускулінізація. Середній ріст висококваліфікованих гімнасток — 159 см, вага 47 кг (вагово-ростовий індекс 300 кг/см).

Динамічні спостереження за гімнастами показують, що до моменту досягнення високого рівня майстерності частіше відсіваються спортсменки з крайніми значеннями вагово-ростових показників. Тренерам, що працюють з дитячими групами, варто враховувати, що приріст тотальних розмірів тіла за період з 12 до 16 років у низькорослих гімнастів менший, а у високорослих — більший.

Якщо порівняти гімнастів і гімнасток II, I розрядів і майстрів спорту, то в міру росту спортивної майстерності відзначається зменшенням довжини і ваги тіла (у чоловіків), периметрів талії, сідниць, стегна і плеча (у жінок). Обхват грудної клітки в гімнасток при цьому збільшується.

Пропорції тіла гімнастів характеризуються досить коротким тулубом, вузькою талією, трохи звуженим тазом, короткими руками.

Для гімнасток характерні: відносно короткі кінцівки і більш довгий тулуб, невеликий обхват талії, стегон, вузький таз і тонкі ноги.

У гімнастів сильно розвинуті м'язи верхніх кінцівок, грудної клітки і спини, ноги стрункі з невеликим мускульним рельєфом. У загальній вазі тіла велику частку складають активні тканини; середня питома вага тіла— 1,0434. Гімнасти мають невеликий підшкірний жировий шар, рівномірно розподілений по всій поверхні тіла. М'язова тканина в чоловіків складає 48,99%, у жінок—47,9% від загальної ваги тіла (у не спортсменів —42,18%). У гімнастів краще постава, чим у представників інших видів спорту.

Гімнасти характеризуються не тільки антропометричними, але також функціональними і морфофункціональними особливостями. Як показано в табл. 1, у них менше обсяг серця, загальний обсяг крові, гемоглобін і максимальне споживання кисню, чим, наприклад, у бігунів.



Таблиця 1 Антропометричні і функціональні показники в гімнастів і бігунів (по Чермаку й ін.)

Показники

Гімнасти

Бігуни

Довжина тіла, см

Маса тіла, кг

Безжирова маса тіла, кг

Безжирова маса тіла, %

Жирова маса, кг

Жирова маса, %

Об`єм серця, мл

Об`єм серця, мл/кг

Об`єм крові, мл

Обсяг крові, мл/кг

Загальний гемоглобін, г

Максимальне споживання кисню мл/хв

170,5

66,0

63,2

95,8

2,8

4,2

738

11,67

4269

68,1

667

3393

181,7

68,4

66,5

97,4

1,7

2,6

927

13,55

5105

76,7

895

4001


1.5 Боротьба



Накопичені дані свідчать про те, що великий ріст тіла позитивно впливає на досягнення борців. Високорослі атлети мають значні потенційні можливості. Це, видимо, можна пояснити тим, що споживання кисню пропорційно поверхні тіла. Особливі переваги можуть мати високорослі атлети важкої вагової категорії, вага тіла яких, як відомо, не обмежений. Атлети-гіганти відрізняються своєрідністю технічного арсеналу завдяки довгим важелям, значною м'язовою силою і масою тіла. Але й в інших вагових категоріях середня довжина тіла у видатних борців звичайно більше, ніж у менш кваліфікованих спортсменів [20,55].

Для борців характерні великі поперечні розміри, значні величини обхватів грудної клітки, шиї, плеча, стегна, гомілки і відносна коротконогість.

Борці здебільшого мають широкі плечі і різну (у залежності від вагової категорії) довжину ніг. Представники найлегшої ваги відрізняються від більш короткими ногами, борці легкої і напівлегкої ваги мають ноги середньої довжини, представники інших вагових категорій — довгоногі. У порівнянні з не спортсменами в них короткі руки, що можна пояснити законами механіки: відносна сила назад пропорційна довжині плеча важеля, тобто чим довші руки, тим більшу силу потрібно прикласти, що практично невигідно. Тому в боротьбі відбувається добір короткоруких.

Процентний вміст м'язової маси у всіх борців майже однаково (48%), жирів - збільшується в ряді вагових категорій від легень (8,8%) до важкого (15,15%), а кісткової, незначно варіюючи, різко від 15,98% у легковаговиків до 12,40% у великовагових поїздів. Відповідно до цього питома вага тіла найбільший у легких категоріях і найменший — у важких.




1.6 Баскетбол



Приведені дані демонструють велику практичну важливість дослідження фізичного розвитку спортсменів. Ці дані здобувають особливу вагомість у тих випадках, коли вони погоджуються з особливостями функціонального стану організму спортсмена, його працездатністю і підготовленістю.

Ведучою соматотиповою особливістю баскетболістів є високий зріст при великій масі тіла, що зв'язано з розвитком як м'язового її компонента, так і організму у цілому. Очевидно, що зміни внутрішніх органів і їхній функціональний стан у баскетболістів визначаються двома факторами — розмірами тіла і фізичною підготовленістю. Роль останнього фактора може бути значною мірою нівельована, якщо аналізові піддаються спортсмени однакової кваліфікації, що тренуються по подібній програмі. Як випливає з табл. 2, у спортсменів дуже високого зросту (2—2,15 м) багато функціональних показників в умовах спокою істотно відрізняються від таких навіть у-спортсменів, що мають ріст 1,9—1,99 м і 1,8—1,89 м. Це стосується таких показників, як обсяг серця, дихальний обсяг, легенева вентиляція, споживання кисню в спокої.



Таблиця 2 Морфофункціональні показники у висококваліфікованих баскетболістів різного зросту (середні дані по В. Л. Карпману й ін.)

Показники

Довжина тіла (см)



215-200

199—190

189—180

Середньогрупова довжина тіла, см

206 100

193 91

184 83

Маса тіла, кг

54

48

43

М'язова маса, кг

11

9

10

Жирова маса, кг

51

53

' 52

ЧСС, хв-'

1340

1135 

1084

Об`єм серця, мл 

6,4 

5,7

6,0 

Хвилинний обсяг крові, л/хв

6750

6100

5740

ЖЕЛ Дихальний мертвий простір, мл

323

315

244

Частота подихів, хв

Дихальний об`єм, мл

Легенева вентиляція, л/хв

Споживання О2 у спокої, мл/хв

Фізична працездатність по тесту

17

939

15,9

571

1699

14

821

11,6

440

1707

16

674

10,4

422

1605



Поряд з цим деякі параметри виявилися незалежними від довжини тіла: ЧСС, хвилинний обсяг крові, частота подиху, фізична працездатність. Таким чином, перша група показників є морфозалежною і тому буде далі обговорена. Друга ж група параметрів відбиває безпосередній вплив спортивного тренування на системи кровообігу і дихання і не залежить від структурних особливостей тіла баскетболістів.

Збільшення об`єму серця визначається, головним чином, зростом спортсменів. На користь цього говорить факт незалежності фізичної працездатності від довжини тіла. У звичайних умовах обсяг серця і фізична працездатність тісно взаємозалежні: об`єм серця збільшується під впливом ефективного спортивного тренування [19,62].

У людей високого й особливо надвисокого зросту істотно посилені газообмін і, зокрема, споживання кисню у середньому дорівнює 571 мл/хв замість 200— 300 мл/хв у нормі. Це, очевидно, зв'язано в двома факторами. Перший з них (чисто морфологічний) — у високорослих спортсменів значно збільшена маса біологічно активних тканин, харчування яких вимагає збільшення споживання кисню. Другий фактор — це посилення роботи самої дихальної мускулатури, що також забезпечується збільшенням споживання кисню з навколишнього середовища.




РОЗДІЛ 2. ВИЗНАЧЕННЯ РІВНІЯ ПРИДАТНОСТІ ДО ЗАНЯТЬ СПОРТОМ



2.1 Тестування в діагностиці фізичної роботоспроможності і функційної готовності спортсменів



У функціональній діагностиці важлива роль належить інформації, яка одержана за допомогою різноманітних проб (у педагогічній практиці синонімом терміна "функціональна проба" є термін "тест"), що проводяться як у лабораторних умовах (у кабінетах функціональної діагностики), так і безпосередньо під час тренувань у спортивних залах і на стадіонах. Проби дозволяють оцінювати функціональний стан організму в цілому, його готовність до змагальної діяльності, рівень загальної фізичної працездатності і т.д. Останній термін визначається різними авторами неоднозначно. У самому загальному виді фізична працездатність пропорційна тій кількості механічної роботи, що організмові спортсмена здатна виконувати довгостроково і з досить високою інтенсивністю. Оскільки тривала робота м'язів лімітується доставкою до них кисню, загальна фізична працездатність значною мірою залежить від кардіо-респіраторної продуктивності. Очевидно, поряд з терміном "загальна" доцільно користуватися терміном "спеціальна" фізична працездатність, що характеризує можливості спортсмена виконувати специфічну для даного виду спорту роботу. Очевидно, що рівень загальної і спеціальної фізичної працездатності може істотно розрізнятися в того самого спортсмена.

Усі матеріали функціональних проб розглядаються не ізольовано, а комплексно з врахуванням інших медичних критеріїв. Тільки комплексна оцінка даних лікарського обстеження, результатів застосування інструментальних методів дослідження і матеріалів, отриманих при проведенні функціональних проб, дозволяє давати об'єктивну оцінку готовності організму спортсмена до змагань [19,126].

Варто нагадати, що медична інформація повинна розглядатися у взаємозв'язку з педагогічними і психологічними показниками, що дозволить педагогові об'єктивно судити про стан тренованості.

Функціональні проби почали застосовуватися в спортивній медицині ще на початку XX століття. Реакція організму вивчалася по даним серцевої діяльності. У наступному спортивні медики в значній мірі розширили арсенал проб, що застосовувалися, запозичаючи них із клінічної медицини.

Треба відмітити, що раніше функціональні проби в спортивній медицині застосовувалися найчастіше для оцінки ефективності роботи тієї або іншої системи організму. Так, бігові тести застосовувалися для судження про функціональний стан серцево-судинної системи, проби зі зміною подиху — для оцінки ефективності роботи апарата зовнішнього дихання, ортостатичні проби — для оцінки діяльності вегетативної нервової системи і т.д. Такого роду підходи до використання функціональних проб у спортивній медицині не цілком обґрунтовані. Справа в тім, що зміни роботи тієї або іншої вісцеральної системи, зв'язані з впливами, що обурюють, на організм, значною мірою визначаються регуляторними нейрогуморальними впливами. Тому, оцінюючи, наприклад, пульсову реакцію на фізичне навантаження, не можна сказати, чи відбиває вона функціональний стан самого виконавчого органа — серця або ж зв'язана з особливостями вегетативної регуляції серцевої діяльності. Зовсім аналогічні зміни серцевої діяльності у відповідь на зміну положення тіла в просторі спостерігаються як в осіб з інтактною симпатичною нервовою системою, так і в осіб, яким зроблена функціональна десимпатизація серця шляхом уведення пропранолола — речовини, що блокує бета-адренергічні рецептори в міокарді.

Тому більшість функціональних проб характеризує діяльність не однієї окремо узятої системи, а організму людини в цілому. Такий інтегральний підхід не виключає, природно, використання функціональних проб для оцінки переважної реакції якої-небудь окремої системи у відповідь на вплив.

У відповідності зі вказаними основними задачами тестування в спортивній медицині є: 1) вивчення адаптації організму до тих або інших впливів (за даними дослідження ряду найбільш інформативних систем) і 2) вивчення відбудовних процесів після припинення впливу. З цього випливає, що тестування в загальному вигляді ідентично вивченню функціональних властивостей систем регулювання в технічній кібернетиці..

До числа загальних вимог до проведення функціональних проб відносять насамперед забезпечення нормального мікроклімату в приміщенні для тестування. Приміщення повинне бути добре провітрено, температура в ньому повинна підтримуватися на рівні температури комфорту. У випадку виконання великих і тривалих навантажень, що супроводжуються інтенсивним потовиділенням, доцільно іспитову установку, на якій проводиться проба, оснастити вентилятором.

Приміщення повинно бути естетично оформлено. У тестуванні повинен брати участь мінімум медичного персоналу. Необхідно виключити виникнення звукових, світлових і інших не стосовних до дослідження сигналів. Обов'язково треба мати аптечку першої допомоги з препаратами, що стимулюють кровообіг і дихання.

Апаратура, на якій проводиться тестування, повинна бути чистою, добре заземленою відповідно до загальноприйнятих правил, без неохайного накопичення електричних проводів.

Безпосередньо в процесі проведення функціональної проби необхідно вести протокол тестування. У ньому поряд з паспортними даними повинні бути зазначені тип функціональної проби, усі її елементи, час їхнього виконання і моменти запису показників, а також застосовувана вимірювальна апаратура. Протокол проби остаточно заповнюється після розшифровки кривих, що характеризують фізіологічні функції, досліджувані в процесі тестування [23,127].

Перед початком тестування повинна бути дана докладна інструкція про його поводження під час проведення функціональної проби. У протилежному випадку результати тестування можуть значною мірою визначатися емоційними реакціями спортсмена. Це особливо часто спостерігається в юних спортсменів. У деяких з них навіть при отриманій докладній інструкції перший іспит виявляється недостатньо достовірним. Лише практично освоївши пробу, спортсмен при повторних тестуваннях дає результати, реально відповідному функціональному станові його організму. Особливо важлива бесіда зі спортсменом у тих випадках, коли здійснюється забір крові.

Сучасні спортивно-медичні функціональні проби одержали досить широке поширення й у практиці педагогічного контролю. У ряді випадків лікар може навіть не залучатися до проведення функціональних проб (він лише оцінює результати проби). Однак функціональні проби з граничними навантаженнями, коли можливий розвиток деяких гострих патологічних станів, повинний проводити лікар. Це в першу чергу відноситься до визначення МПК.

Виконання всіх перерахованих вимог до процедури тестування забезпечує надійні результати, на підставі яких досить обґрунтовано може бути оцінені фізична працездатність і підготовленість спортсмена.

Функціональні проби доцільно проводити на кожнім етапі тренувального макроциклу. Так, для спостереження за динамікою функціональної готовності відповідні проби варто проводити на початку і наприкінці підготовчого періоду й у середині змагального періоду. У цих випадках рекомендується і поглиблене комплексне обстеження спортсмена. Поряд з цим функціональні проби можуть використовуватися для спостереження за поточним функціональним станом організму.

Знання раціональної класифікації функціональних проб, проведених у лабораторії, допомагає тренерові і лікареві вирішувати конкретні задачі, зв'язані з об'єктивною оцінкою стану тренованості, працездатності спортсмена, вибирати саме ті функціональні проби, що потрібні на даному етапі тренувального циклу і які дозволяють відповідати на найбільш актуальні питання, що виникають у процесі тренування даного спортсмена.

Розрізняють наступні види вхідних впливів, використовуваних при тестуванні: а) фізичне навантаження; б) зміна положення тіла в просторі; в) напруження; г) зміна газового складу вдихуваного повітря; д) медикаментозні засоби й ін.

Найбільше часто як вхідний вплив застосовується фізичне навантаження. Форми її виконання різноманітні. Це насамперед найпростіші форми, що не вимагають спеціальної апаратури: присідання (проба Мартине), підскоки (проба Гцифка), біг на місці (проба С. П. Летунова) та інші.

В даний час застосовуються різні види м'язової роботи, інтенсивність якої може бути кількісно оцінена. Наприклад, одержали поширення проби, у яких як фізичне навантаження використовується сходження з визначеною частотою на сходинку (або сходинки) визначеної висоти. До числа таких проб відносяться степи-тести Майстра, Гарвардський і ін.

Умовно прийнято вважати, що різні види м'язової роботи, які задаються в лабораторних умовах, відносяться до неспецифічних форм впливу (наприклад, біг на місці). Специфічними ж формами впливу є ті, котрі характерні для локомоцій у конкретному виді спорту: бій з тінню в боксера, кидки опудала в борців і т.д. Однак такий підрозділ у значній мірі умовно, коли мова йде про визначення загальної працездатності; реакція вісцеральних систем організму на фізичне навантаження залежить головним чином від її інтенсивності, а не від форми. Специфічні ж проби корисні для оцінки ефективності навичок, придбаних у процесі тренування, і для оцінки спеціальної працездатності.

Зміна положення тіла в просторі є одним з важливих впливів, застосовуваних при так званих орто-кліностатичних пробах. Реакція, що розвивається під впливом ортостатичних впливів, вивчається у відповідь як на активну, так і на пасивну зміну положення тіла в просторі. Активна зміна положення тіла полягає в тому, що піддослідний самостійно переходить з горизонтального положення у вертикальне. Достоїнство проби — її надзвичайна простота.

Функціональні проби можуть бути розділені на дві великі групи, у залежності від того, коли досліджуються реакції організму — безпосередньо під час впливу або відразу після його припинення. Наприклад, за допомогою електрокардіографа можна реєструвати ЧСС протягом усього часу, протягом якого випробуваний виконує фізичне навантаження, а також у відновному періоді. Очевидно, що вимірювання ЧСС у цих випадках дає зовсім різну інформацію: у першому випадку вона дозволяє судити про адаптацію до м'язової роботи, а в другому — про закономірності відновних реакцій. При цьому адаптація до фізичних навантажень може бути задовільною, у той час як відновні процеси протікають недостатньо ефективно [26,132].

Розвиток сучасної медичної техніки дозволяє безпосередньо вивчати реакцію організму на те або інший вплив і одержувати важливу інформацію для діагностики працездатності і функціональної готовності спортсмена. Вивчати ж відновний період випливає в тому випадку, коли він є об'єктом тестування. Необхідно мати у виді, що дані відбудовного періоду не є досить адекватними для судження про адаптацію організму до навантаження.



2.2 Лікарсько-педагогічний контроль



Під лікарсько-педегогічними спостереженнями (ЛПС) розуміються дослідження, проведені спільно лікарем і тренером (викладачем фізичного виховання) з метою оцінки впливу на організм фізичних навантажень, установлення рівня функціональної готовності і на підставі цього удосконалювання навчально-тренувального процесу. У спорті ЛПС є складовою частиною комплексного контролю, що включає в себе педагогічні, медичні і психологічні дослідження.

Теоретичні і практичні основи ЛПС були розроблені представниками радянської спортивної медицини в 40—50 роках (С. П. Летуновим, Р. Е. Мотилянською, Н. Д. Граєвською).

Необхідність таких досліджень викликана тим, що рівень функціональної готовності спортсмена може бути щонайкраще вивчений і оцінений у природних умовах тренування, при використанні специфічних навантажень. У процесі ЛПС виявляються ознаки неповного відновлення після фізичних навантажень і розвитку станів перевтоми або перенапруги. Такого роду інформація дозволяє тренерові вчасно внести в навчально-тренувальний процес відповідні корективи.

Ефективність тренувального процесу залежить від того, наскільки правильно обрані тренувальні засоби і їхнє дозування в одному занятті, мікроциклі, мезоциклі і т.д. Тренер у значній мірі працює наосліп, якщо він не знає, який вплив на організм спричиняє окрема вправа, серія вправ, окреме заняття, один тренувальний день, етап тренування. В однаковій мірі це відноситься і до оздоровчих занять фізичними вправами [19,161].

В даний час з метою з'ясування впливу фізичних навантажень на організм прийнято вивчати термінові, відставлені і кумулятивний тренувальні ефекти.

Під терміновим тренувальним ефектом розуміються зміни, що відбуваються в організмі безпосередньо під час виконання вправи й у найближчий період відпочинку. Під відставленим тренувальним ефектом мають на увазі зміни в пізніх фазах відновлення — після тренування, у наступні дні. Кумулятивний тренувальний ефект — це зміни, що відбуваються в організмі протягом тривалого періоду тренування в результаті підсумовування термінових і відставлених ефектів великого числа окремих занять.

ЛПС повинні здійснюватися лікарем разом із тренером (викладачем) і являють собою найважливішу форму їхньої спільної роботи, що дозволяє виявляти сприятливі і несприятливі зміни в організмі що займаються й у необхідному ступені індивідуалізувати навчально-тренувальний процес. Однак лікар далеко не завжди має можливість брати участь у ЛПС, тому тренер (викладач) повинний володіти простими медичними методами дослідження, уміти зі знанням справи використовувати них у своїй роботі як для оцінки впливу навантажень, так і для рішення інших питань, зв'язаних із правильною організацією тренувального процесу (занять фізичною культурою).

Основні задачі лікарсько-педагогічних спостережень:

1. Вивчення впливу фізичних навантажень на організм, що займаються з метою оцінки адекватності їхньому рівневі підготовленості даного спортсмена й ін.

2. Визначення стану здоров'я і функціонального стану організму рівня, що займається для оцінки, функціональної готовності на різних етапах підготовки.

3. Оцінка відповідності застосовуваних засобів і системи тренування її задачам і можливостям спортсмена з метою удосконалювання планування й індивідуалізації учбово-тренувального процесу (аналогічна задача може бути поставлена і при заняттях оздоровчою фізичною культурою).

4. Оцінка і вибір медичних, педагогічних і психологічних засобів і методів, спрямованих на поліпшення відбудовних процесів після великих фізичних навантажень.

5. Оцінка умов і організації учбово-тренувальних занять.

Задачі ЛПС повинні бути конкретними, спрямованими на рішення строго визначеного питання. Їх може визначити лікар, але частіше це повинен робити тренер (викладач). Якщо мова йде про вивчення умов і організації занять, оцінку стану здоров'я спортсменів, правильності їхнього розподілу по групах і т.д., то ініціатива в постановці задач належить лікареві. Якщо ж необхідно оцінити рівень тренованості спортсменів, удосконалювати планування навчально-тренувального процесу, вирішувати питання, пов'язані з поліпшенням відновних процесів, то ініціатива у визначенні конкретних задач повинна належати тренерові (викладачеві). Лікар же, усвідомивши поставлену задачу, повинен вибрати таку форму організації ЛПС і такі методи дослідження, що дозволять щонайкраще її вирішити.

У процесі ЛПС продовжується вивчення впливу на організм фізичних вправ, почате в лікарському кабінеті. Під час виконання тренувальних і змагальних навантажень можуть проявитися приховані відхилення в стані здоров'я, що не удалося виявити при дослідженні в кабінеті лікаря.

Вивчення впливу навантаження на організм спортсменів, які мають відхилення в стані здоров'я або знижені показники фізичного розвитку, дозволяє перевірити правильність віднесення його до визначеної медичної групи [2,103].

Дослідження, проведене безпосередньо на заняттях і змаганнях за допомогою специфічних тестів, допомагає оцінити функціональний стан організму, без чого не можна визначити рівень спеціальної підготовленості спортсмена.

Найбільше значення дані ЛПС мають для удосконалювання керування тренувальним процесом. Прикладом індивідуальних задач при цьому можуть бути: оцінка правильності побудови тренування, вибору і розподілу засобів в одному занятті або мікроциклі; визначення оптимального числа повторень вправ, інтервалів відпочинку між ними; визначення величини навантаження і її відповідностей можливостям що займається, тривалості і повноцінності відновлення після одного (найбільш важкого) заняття, протягом одного або декількох мікроциклів; оцінка результатів тренування за визначений етап (після тренувального збору, підготовчого періоду, передзмагальної підготовки і т.д.); оцінка ефективності застосовуваних засобів відновлення й ін.

Лікар може поставити завдання вивчити умови й організацію занять, щоб виявити, наприклад, недоліки, пов'язані з мікрокліматом спортивного залу, його освітленістю, а також методикою проведення занять. Разом із тренером або викладачем він повинен ужити заходів для їхнього усунення.

ЛПС проводяться під час оперативних, поточних і етапних обстежень, що входять у структуру медико-біологічного забезпечення підготовки спортсменів. Форми організації ЛПС, використовувані при цих обстеженнях, з успіхом можуть бути застосовані й у масовій фізичній культурі.

Оперативні обстеження передбачають оцінку термінового тренувального ефекту, тобто змін, що відбуваються в організмі під час виконання вправ і в найближчий відновний період. У процесі оперативних обстежень використовуються наступні форми організації ВПН: а) дослідження безпосереднє на тренувальному занятті — протягом усього заняття, після окремих вправ або після різних частин заняття; б) дослідження до тренувального заняття і через 20—30 хв після його (у спокої або з застосуванням додаткового навантаження); в) дослідження в день тренування, вранці і ввечері.

До дослідження протягом заняття або після окремих його частин вправ варто звертатися в тих випадках, коли тренера (викладача) цікавить правильність побудови заняття: варіанти сполучення і послідовності застосування різних тренувальних засобів на одному занятті; доступність числа повторень вправи й інтенсивності її виконання; раціональність встановлених інтервалів відпочинку; відповідність інтенсивності вправи вирішенню запланованої задачі (наприклад, розвиткові аеробної працездатності) [12,136].

При цій формі організації ЛПС визначені показники досліджуються перед тренуванням, після окремих частин заняття, відразу після виконання вправи, після відпочинку або періодів зниження інтенсивності роботи і по закінченні заняття. При використанні радіотелеметричної апаратури дослідження можуть проводитися безупинно.

У поточних обстеженнях оцінюється відставлений тренувальний ефект, тобто ефект у пізніх фазах відновлення (через день після тренування й у наступні дні). Форми організації цих спостережень можуть бути різними: а) щодня ранком в умовах тренувального збору або перед тренувальними заняттями; б) щодня ранком і ввечері протягом декількох днів; в) на початку і наприкінці одного або двох мікроциклів (ранком або перед тренуванням); г) наступного дня після тренування (ранком або перед тренуванням, тобто через 18—20 ч після 1-го тренування), а іноді й у наступні 1—2 дні (у той же час, що і попередні дослідження).

При плануванні навантажень у мікроциклі, виборі днів для найбільш напружених тренувань, визначенні ступеня відновлення після різних тренувань застосовуються щоденні дослідження (вранці перед тренуванням або ранком і ввечері) протягом мікроциклу.

Коли необхідно установити терміни повного відновлення організму спортсмена після тренувальних мікроциклів різної напруженості, визначити його здатність до відновлення в ході менш напруженого мікроциклу, що застосовують після напруженого, проводять дослідження на початку і наприкінці одного або двох (іноді більш) мікроциклів.

До оперативних досліджень наступного дня (вранці або перед тренуванням) вдаються у тих випадках, коли потрібно оцінити ефективність відновлення перед черговим тренувальним днем.

Етапні обстеження мають величезне значення для удосконалювання планування й індивідуалізації навчально-тренувального процесу, тому що в них оцінюється кумулятивний тренувальний ефект за визначений період. Вони дозволяють визначити, у якому ступені виконані задачі, поставлені на даний період занять.

Порівняння проведеного об`єму роботи, засобів і методів тренування (занять фізичною культурою) зі змінами фізичних якостей, які були виявлені, рівня техніко-тактичної майстерності і функціонального стану різних систем організму, загальною його працездатністю, психологічним станом дозволяє зробити необхідні висновки про подальше планування тренувального процесу.

Задача лікаря — оцінити зміни функціонального стану окремих систем організму, що мають найбільше значення для досягнення високих результатів у конкретному виді спорту (функціональну готовність), а також загальну працездатність організму. Задача психолога — оцінити відповідно його профілю сторони тренованості. Задача тренера — прийняти загальне рішення про рівень тренованості (функціональної готовності) даного спортсмена.

Етапні дослідження рекомендується організовувати кожні 2—3 місяці, використовуючи тренувальні збори, щоб виключити вплив попередньої фізичної діяльності на результати спостережень. Дослідження варто проводити після дня відпочинку (бажано, щоб заняття перед днем відпочинку в повторних етапних дослідженнях істотно не розрізнялися), вранці, через 1,5—2 год. після легкого сніданку. Перед дослідженням спортсмен не повинний робити зарядку.

Важливу інформацію тренер і лікар одержують при аналізі даних самоконтролю спортсмена. Ці дані зіставляються з матеріалами поточних обстежень, результатами різноманітних проб, що проводяться при ЛПС, ці дані дозволяють об'єктивно оцінювати ефективність побудови тренувального мікроциклу, своєчасно виявляти тенденцію до розвитку перетренованості. Кожен спортсмен повинен вести щоденник самоконтролю, а тренер і лікар зобов'язані періодично знайомитися з представленими в ньому матеріалами.



2.3 Медичний контроль за дітьми, підлітками, юнаками і дівчатами у масовому спорті



Заняття фізичною культурою і спортом у дитячому, підлітковому і юнацькому віці стимулюють ріст і розвиток організму, обмін речовин, зміцнюють здоров'я і фізичний розвиток, підвищують функціональні можливості всіх систем, а також мають велике виховне значення. Однак ці заняття забезпечують гармонійний розвиток організму тільки за умови проведення їх з урахуванням особливостей вікового розвитку і під контролем спортивного лікаря.

На підставі динаміки вікового розвитку організму виділяються наступні вікові групи: 1) переддошкільна (1—3 роки); 2) дошкільна (4—6 років), 3) молодша шкільна (7—11 років); 4) середня шкільна (12—15 років) і 5) старша шкільна (16—18 років).

Вік до 7 років вважається дитячим, з 8 до 14 років включно — підлітковим, а з 15 до 20 років — юнацьким.

При проведенні занять фізичними вправами з дітьми й у процесі лікарського контролю за ними необхідно враховувати, що розвиток організму в кожному віці має свої особливості. Так, ріст тіла в довжину відбуваються нерівномірно: періоди щодо уповільненого росту (у 7—10 років середнє збільшення рости 4—5 см) змінюються більш прискореним ростом (у хлопчиків у 13— 14 на 7—9 см у рік, у дівчинок у 11—12 на 7—8 см).

Найбільший приріст маси тіла відзначається в періоди щодо уповільненого росту тіла в довжину, тобто з 7 до 10 років і з 17 до 20 років.

Періоди посиленого росту характеризуються значною активізацією енергетичних і пластичних процесів в організмі. У ці періоди організм найменш стійкий стосовно несприятливих факторів зовнішнього середовища, наприклад до інфекції, недоліків харчування, великим фізичним навантаженням. У періоди ж найбільшого збільшення ваги тіла і щодо уповільненого росту відзначається велика стійкість до цих факторів [19,192].

Темпи і рівень фізичного розвитку підлітків значною мірою залежать від ступеня статевого дозрівання. У підлітків з ознаками більш раннього статевого дозрівання показники фізичного розвитку і підготовленості вищі, ніж у тих, у кого вторинні статеві ознаки з'являються пізніше. Відомо, що система фізичного виховання, усі нормативні вимоги розроблені з урахуванням паспортного віку. Однак орієнтація тільки на нього недостатня. При тому самому паспортному віці. нерідко зустрічаються великі розходження в темпах статевого дозрівання і рівня фізичного розвитку. Наприклад, 12-літній підліток по своїх біологічних показниках може відповідати 14-літньому, а 14-літній—11-літньому. Тому важливою умовою правильної побудови занять фізичними вправами є визначення біологічного віку дітей і підлітків і відповідність його паспортному. Біологічний вік з 6 до 12 років визначається по термінах прорізування і зміни зубів, а після 12 років — по розвитку ознак статевого дозрівання; у хлопчиків оцінюють стадію розвитку волосяного покриву в пахвовій западині (Ах) і на лобку (Р), а в дівчинок, крім того, — розвиток грудних залоз (Ма) і вік, при якому настає перша менструація (Ме).

Феномен, що спостерігається в дійсний час, акселерації виражається не тільки в збільшенні розмірів і маси тіла, прискоренні темпів морфологічного і функціонального дозрівання дітей, але й у збільшенні числа випадків невідповідності між паспортним і біологічним віком. Подібні особливості росту і розвитку сучасних дітей, підлітків і юнаків обумовили той факт, що серед однолітків можна виділити індивідуумів з різними варіантами розвитку: звичайний розвиток, гармонічна акселерація або ретардація, негармонійна акселерація або ретардація. Варіант розвитку, при якому дитина випереджає однолітків або відстає від них на 1—2 роки по всім морфофункціональним показниках, визначається як гармонічна акселерація або ретардація. Якщо він випереджає однолітків або відстає від них по одному або декільком морфофункціональним показникам, говорять про негармонійну акселерацію або ретардацію.

Найбільше різко внутрішньо групові розходження в індивідуальних темпах росту і розвитку, тобто в біологічному віці, виражені в період статевого дозрівання. У гармонійно акселерованих підлітків показники, що характеризують фізичний розвиток, рівень прояву сили, швидкості і витривалості, функцію кровообігу і зовнішнього подиху, істотно не відрізняються від аналогічних у дорослих. У негармонійно акселерованих підлітків частіше, ніж в однолітків, зустрічаються випадки підвищеного АТ, порушення серцевого ритму, гіпоеволютивних варіантів розвитку серця. У гармонійно ретардорованих підлітків морфофункціональні показники відповідають нормативам для більш молодших вікових груп [19,195].

Дітям властива велика збудливість нервової системи, у тому числі і центрів, що регулюють діяльність рухового апарату і внутрішніх органів. До 13—15 років відбувається інтенсивний і різнобічний розвиток рухової функції — легко утворяться найрізноманітніші рухові навички, добре розвиті м'язова система (якщо в 8 років м'язова маса складає 27% маси тіла, то в 13 років — 33%) і сила м'язів. Разом з тим функціональні можливості серцево-судинної і дихальної систем у дітей, підлітків і навіть у юнаків і дівчин значно нижче, ніж у дорослих. Зокрема, серце в них по вазі і розмірам менше, і тому ударний і хвилинний обсяги серця не досягають тих величин які відзначаються в дорослих. Так, обсяг серця в 10-літніх дітей дорівнює в середньому 364 мл, а ударний обсяг — 29,2 мол; у наступні роки ці показники поступово збільшуються і до 16 років подвоюються.

У дітей недостатньо висока скорочувальна здатність міокарду, малоефективна насосна функція серця і невеликий його функціональний резерв. Чим молодший організм, тим менше при фізичній роботі може збільшуватися ударний обсяг крові, що обумовлюється меншим обсягом серця і його функціональних особливостей.

Навіть при невеликому фізичному навантаженні ЧСС у дітей збільшується в більшому ступені, чим у дорослих. У дітей молодшого шкільного віку АТ при фізичному навантаженні підвищується значно менше, ніж у дорослих, що порозумівається недостатнім розвитком серцевого м'яза, малим обсягом серця і більш широким просвітом судин щодо розмірів серця.

Зіставлення показників функцій кровообігу і дихання зі споживанням кисню свідчить про те, що при м'язовій роботі кисневі режими організму дитини менш економічні, чим у дорослих. У дітей 7—11 років більше вентиляційний еквівалент, але менше коефіцієнт використання кисню і менш ефективне постачання тканин киснем. Доставка кисню до працюючих м'язів забезпечується в основному за рахунок посилення кровотоку, у той час як у дорослих велику роль грає висока утилізація кисню.

У підлітковому віці (12—15 років) значно збільшуються адаптаційні можливості; зміна співвідношення симпатичних і парасимпатичних впливів забезпечує більш ощадливу роботу серця, розширює резерв працездатності системи кровообігу і підвищує її стійкість.

Разом з тим у період статевого дозрівання відбувається глибока перебудова в ендокринній системі: починається посилений ріст полових залоз, підвищується активність щитовидної залози і наднирників, активізується гормональна функція задньої частки гіпофізу. У цьому періоді збільшується збудливість кори головного мозку і загальна реактивність нервової системи, що приводить до підвищеної емоційності.

Цим же порозуміваються стрімкі рвучкі дії без обліку фізичних сил і можливостей.

У підлітків і юнаків іноді відзначається деяке відставання збільшення розмірів серця від збільшення росту і ваги тіла — варіант гіпоеволютивного серця ("мале" серце). Найчастіше це відставання з віком ліквідується. При малому серці адаптація апарату кровообігу до фізичного навантаження відбувається з великою напругою і менш ощадливо. У зв'язку з цим працездатність у таких підлітків і юнаків виявляється зниженою.

Пристосування функції дихання як і функції кровообігу до фізичних навантажень у дітей і підлітків протікає по менш раціональному шляху, чим у дорослих. При фізичних навантаженнях, що вимагає прояви витривалості, відзначається наступне: чим менше вік, тим раніш при підвищенні навантажень зменшується відсоток утилізації кисню з вдихуваного повітря внаслідок значного збільшення легеневої вентиляції. Таким чином, чим молодше дитина, тим більше повітря потрібно йому провентилювати для забезпечення працюючих органів і тканин необхідною кількістю кисню. Економічність роботи при цьому відносно знижена.

У дітей і підлітків у меншому ступені в порівнянні з дорослими розвинута здатність до роботи в анаеробних умовах, тобто величина максимального О2-боргу в них менше, ніж у дорослих. Гірше переносять діти і гіпоксичні умови [28,97].

Ці й інші особливості організму дітей, підлітків вимагають ретельного спеціального лікарського контролю в процесі занять фізичною культурою і спортом.

Лікарський контроль за фізичним вихованням дітей дошкільного віку, учнів і студентів включає: 1) розподіл на медичні групи за результатами дослідження стану здоров'я, фізичного розвитку і функціональних можливостей; 2) визначення впливу навантажень на організм у процесі навчальних занять по фізичному вихованню; 3) санітарно-гігієнічний контроль за місцями й умовами проведення занять; 4) педагогічні, педагогічно-лікарські спостереження в процесі занять; 5) профілактику травм і захворювань, зв'язаних з нераціональною методикою проведення занять; 6) медичне обслуговування масових оздоровчих фізкультурних і спортивних заходів у дошкільних установах, піонерських і оздоровчо-спортивних таборах; 7) санітарно-просвітню роботу з питань фізичного виховання; 8) пропаганду оздоровчого впливу фізичної культури і спорту.

Медичне обстеження дітей дошкільного віку, учнів і студентів у процесі лікарського контролю за фізичним вихованням проводиться за комплексною методикою, прийнятої у вітчизняній спортивній медицині для обстеження фізкультурників і спортсменів. Як уже говорилося, комплексне лікарсько-контрольне обстеження включає: анамнез (загальний і спортивний), зовнішній огляд, антропометричні виміри, інструментальне дослідження окремих органів і систем, проведення функціональних проб.

Особлива увага приділяється дослідженню фізичний розвитку. У віці від 4 до 11—12 років м'яза тулуба ще недостатньо добре фіксують хребет при утриманні статичних поз. Тому, а також у зв'язку з великою пластичністю кісткового кістяка легко виникають порушення постави і сколіози. Це вимагає постійного спостереження за збереженням правильної постави. Важливо також звертати увагу на симетричний розвиток м'язів правої і лівої половини тулуба, кінцівок і м'язів стопи. Останнє необхідно для попередження плоскостопості, що може розвитися унаслідок високої еластичності в дітей м'язів і зв'язувань стопи і гомілки.

Істотне значення при лікарсько-контрольному обстеженні учнів і студентів має визначення функціонального стану різних органів і систем, а також загальної фізичної працездатності. Тому що по його результатах вирішується питання про припустимі фізичні навантаження при різних формах занять фізичною культурою, надзвичайно важливо оцінити функціональний стан серцево-судинної і дихальної систем. З цією метою використовуються нескладні функціональні проби з дозованим фізичним навантаженням, що дозволяють (у залежності від змін фізіологічних функцій) певною мірою судити про функціональні можливості обстежених.

Звичайно для оцінки функціонального стану серцево-судинної системи застосовується стандартне фізичне навантаження — 20 присідань за 30 с. При оцінці реакції на цю пробу використовуються дані про зміну ЧСС і АТ, а також про характер і час їхнього відновлення. У дітей шкільного віку відразу після 20 присідань спостерігається приріст ЧСС на 30—50%, збільшення максимальне АТ на 10—20 мм рт. ст., зниження мінімальне АТ на 4—10 мм рт. ст. Звичайно через 1—2 хв ЧСС і АТ відновлюються. Така реакція серцево-судинної системи розцінюється як сприятлива.

В даний час для оцінки функціональних можливостей учнів і студентів застосовують також Гарвардський степ-тест.

Фізичне навантаження в цих тестах дозуються в залежності від віку і статі досліджуваних. При проведенні Гарвардського степу-тесту навантаження регулюється висотою сходинки і часом сходження: до 8 років—35 см, 2 хв; 8—12 років—35 см, 3 хв; 12—16 років (хлопчики) —45 см, 4 хв; 12—16 років (дівчинки) — 40 см, 4 хв.

Важливе значення має оцінка в дітей і підлітків функції дихання. Для цього визначаються ЖЕЛ, МВЛ і резерви дихання (РД). Належна МВЛ для дітей і підлітків дорівнює основному обмінові, що знаходять по таблиці Гаріса — Бенедикта, помноженому на коефіцієнт відповідно до статі і віком індивіда.

За результатами щорічних лікарських обстежень учні і студенти в залежності від стану здоров'я, фізичного розвитку функціональних можливостей розподіляються відповідно до положення, затвердженим Міністерством охорони здоров'я, на основні, підготовчі і спеціальну медичні групи по фізичному вихованню.

До основної медичної групи відносяться особи без відхилень у стані здоров'я або з незначними відхиленнями при гарному фізичному розвитку. У залежності від стану здоров'я, морфологічних і функціональних особливостей учнів і студентів їм рекомендуються заняття визначеним видом спорту. Так, короткозорість є протипоказанням до занять боксом, стрибками у воду, стрибками на лижах із трампліна, гірськолижним спортом, важкою атлетикою і мотоспортом; захворювання середнього вуха, зокрема перфорація барабанної перетинки, — до занять усіма видами плавання, водними лижами. У той же час цим особам дозволяються заняття іншими видами спорту.

До підготовчої медичної групи відносяться особи з недостатнім фізичним розвитком і слабко фізично підготовлені, без відхилень або з незначними відхиленнями в стані здоров'я. Заняття по фізичному вихованню в цій групі проводяться відповідно до навчальної програми, але за умови більш поступового освоєння комплексу рухових навичок і умінь, особливо зв'язаних із пред'явленням організмові підвищених вимог. Крім того, проводяться додаткові заняття для підвищення рівня фізичної підготовленості учнів. Їм надається відстрочка для здачі контрольних іспитів і норм ГТО. При поліпшенні стану здоров'я, фізичного розвитку і підвищенні функціональних можливостей представники цієї групи після додаткового медичного огляду переводяться в основну медичну групу. Усім віднесеним до підготовчої групи заняття спортом забороняються [19,197].

До спеціальній медичній групі відносяться особи, що мають відхилення в стані здоров'я постійного або тимчасового характеру, що дозволяють виконувати звичайні навчальні навантаження, але є протипоказанням до занять по навчальній програмі фізичного виховання. Заняття по фізичному вихованню в цій групі проводяться по спеціальних навчальних програмах, затвердженим Міністерством освіти України, Міністерством вищої і середньої фахової освіти України і погодженим з Міністерством охорони здоров'я України. Усі, хто відноситься до цієї групи, звільняються від здачі норм ГТО. Переклад зі спеціальної медичної групи в підготовчу виробляється або при щорічному медичному огляді, або після додаткового медичного обстеження.

Після гострих захворювань або загострення хронічних захворювань учні тимчасово звільняються від навчальних занять по фізичному вихованню (терміни поновлення занять див. у додатку IV), а потім строго індивідуально, з урахуванням клінічного видужання і рівня фізичної підготовленості їм визначається медична група. Наступні лікарські огляди дозволяють об'єктивно враховувати вплив навчальних занять по фізичному вихованню, виявляти можливі зміни в стані здоров'я й у фізичному розвитку, вносити необхідні корективи в процес фізичного виховання, у тому числі вирішувати питання про зміну медичної групи.

Недооцінка усебічного фізичного розвитку, надмірні й одноманітні навантаження, до подолання яких організм дітей і підлітків не пристосований, можуть привести до його однобічного розвитку, до фізичних і нервових перенапруг, а іноді і до повного припинення росту майстерності. Особливо це відноситься до навантажень, спрямованим на розвиток витривалості.

Викладач і тренер повинні знати, що заняття дітей фізичною культурою і спортом повинні бути емоційними, різноманітними по побудові, змістові і прийомам. Необхідно чергувати навантаження окремих м'язових груп, робити часті перерви на кілька хвилин, широко застосовувати різні рухливі ігри. Відомо, що діти добре переносять навантаження швидкісного характеру і гірше (через швидку стомлюваність) тривалі (на витривалість) і статичні навантаження, добре виконують вправи на спритність, координацію рухів, але за умови дуже поступового підвищення їхньої складності.

Негативний вплив на стан здоров'я і розвитку дітей і підлітків можуть зробити передчасний початок занять деякими видами спорту, ранні виступи у змаганнях, участь у змаганнях з дорослими. Існують вікові норми початку занять різними видами спорту, початку виступів у спортивних змаганнях, їхнього масштабу і змісту, переходу в категорію дорослих спортсменів. Ці норми необхідно строго дотримувати.

Одним з важливих розділів спільної роботи лікаря і тренера (викладача) є спортивна орієнтація і спортивний відбір. Вибрати для кожного підлітка вид спортивної діяльності, найбільш відповідний його індивідуальним особливостям, — задача спортивної орієнтації. Задача спортивного відбору — відібрати дітей, найбільш придатних у зв'язку з вимогами виду спорту.

Проблема спортивної орієнтації і спортивного відбору є комплексної, потребуючої використання педагогічних, психологічних і медико-біологічних методів [20,95].

Процес спортивного удосконалювання — тривалий процес, що проходить у кілька етапів: попередня спортивна підготовка (вік 7—10 років), початкова спортивна спеціалізація (10—12 років), цілеспрямована спортивна спеціалізація (13—15 років), оволодіння спортивною майстерністю (15—17 років), спортивне удосконалювання (18 років і більше).

Існують не тільки оптимальні терміни початку спортивної спеціалізації, але і вікові зони максимальних спортивних досягнень. Наприклад, вік шести фіналісток олімпійських ігор у плаванні—17,5 років, у легкоатлетичних метаннях— 26,2 роки.

На перших етапах відбір і орієнтацію варто проводити не по окремих видах спорту, а по групах видів спорту, тому що інтереси підлітка ще досить невизначені.

Відомо, що одні фізичні якості порівняно швидко піддаються тренуванню, інші ж досить консервативні. Розвиток будь-яких здібностей дітей має детерміновану, вірогідну і випадкову складові. Варто також враховувати, що не тільки рівень розвитку тих або інших ознак, але і динаміка їхнього розвитку визначають перспективність спортсмена.




РОЗДІЛ 3. ПОПЕРЕДЖЕННЯ ВИНИКНЕННЯ ТРАВМАТИЗМУ ТА СПОСОБИ ЙОГО ПРОФІЛАКТИКИ



3.1 Загальна характеристика спортивного травматизму



Травма — це ушкодження з порушенням або без порушення цілісності тканин, викликане яким-небудь зовнішнім впливом. Розрізняють наступні види травматизму: виробничий, побутовий, транспортний, військовий, спортивний і ін.

Спортивна травма — це ушкодження, що супроводжується зміною анатомічних структур і функції травмованого органа в результаті впливу фізичного фактора, що перевищує фізіологічну міцність тканини, у процесі занять фізичними вправами і спортом. Серед різних видів травматизму спортивний травматизм знаходиться на останнім місці як по кількості, так і по вазі плину, складаючи усього близько 2%.

Травми розрізняють по наявності або відсутності ушкоджень зовнішніх покривів (відкриті або закриті), по просторості ушкодження (макротравми і мікротравми), а також по вазі плину і впливу на організм (легкі, середні і важкі).

При закритих травмах шкірні покриви залишаються цілими, а при відкритих ушкоджені, у результаті чого в організм може проникнути інфекція.

Макротравма характеризується досить значним руйнуванням тканин, обумовленим візуально. При мікротравмі ушкодження мінімальне і часто візуально не визначається [19,247].

Основна ознака травми — біль. При мікротравмах вона з'являється лише під час сильних напруг або великих по амплітуді рухів. Тому спортсмен, не почуваючи біль у звичайних умовах і при виконанні тренувальних навантажень, звичайно продовжує тренуватися. У цьому випадку загоєння не відбувається, мікротравматичні зміни сумуються і може виникнути макротравма.

Легкими вважають травми, що не викликають значних порушень в організмі і втрати загальної і спортивної працездатності; середніми —травми з не різко вираженими змінами в організмі і втратою загальної і спортивної працездатності (протягом 1—2 тижнів); важкими — травми, які викликають різко виражені порушення здоров'я, коли потерпілі мають потребу в госпіталізації або тривалому лікуванні в амбулаторних умовах. По вазі плину легкі травми в спортивному травматизмі складають 90%, травми середньої важкості — 9%, важкі —1%.

Для спортивного травматизму характерна перевага закритих ушкоджень: забитих місць, розтягань, надривів і розривів м'язів і зв'язок.

Число відкритих ушкоджень незначне, їх складають в основному напирання та синці. Співвідношення вивихів і переломів у спортивному травматизмі складає за даними різних авторів 1:3, 1:1,8; 1:1,5. В всіх інших видах травматизму вивихи спостерігаються в 8—10 разів рідше, ніж переломи.

Травматизм у різних видах спорту неоднаковий. Природно, що чим більше людей займаються тим або іншим видом спорту, тим відносно більше в ньому травм. Щоб нівелювати розходження в кількості спортсменів, прийнято розраховувати число травм на 1000 що займаються — це так званий інтенсивний показник травматизму.

Середнє число спортивних травм на 1000 спортсменів складає 4,7. Частота травм під час тренувань, змагань і на учбово-тренувальних зборах неоднакова. Під час змагань інтенсивний показник дорівнює 8,3, на тренуваннях—2,1, а на учбово-тренувальних зборах —2,0.

На заняттях, на яких за якимись причинами відсутній тренер або викладач, спортивні травми зустрічаються в 4 рази частіше, ніж у присутності викладача або тренера, що підтверджує їхню активну роль у профілактиці спортивного травматизму.

Деякі види спортивних ушкоджень найбільш характерні для того або іншого виду спорту. Так, забиті місця частіше спостерігаються в боксі, хокеї, футболі, боротьбі і ковзанярському спорті, ушкодження м'язів і сухожиль — у важкій атлетиці і гімнастиці. Розтягання зв'язувань досить часто зустрічають у борців, важкоатлетів, гімнастів, легкоатлетів (стрибки і метання), а також у представників спортивних ігор. Переломи кіст нерідко виникають у велосипедистів, автомотогонщиків і гірськолижників. Рані, садна і потертості переважають у велосипедистів, лижників, ковзанярів, гімнастів, хокеїстів і веслярів.

Струси головного мозку частіше зустрічаються в боксерів, велосипедистів, мотогонщиків і стрибунів у воду. Ушкодження менісків найбільш характерні для ігрових видів спорту (33,1%), боротьби, складних-координаційних і циклічних видів спорту [24, 19].

По локалізації травм у спортсменів найчастіше спостерігаються травми кінцівок (більш 80%), особливо суглобів (головним чином колінного і гомілковостопного). У спортивній гімнастиці переважають травми верхніх кінцівок (70%), а в більшості інших видів спорту — нижніх кінцівок (наприклад, у легкій атлетиці і лижному спорті 66%). Травми голови й особи характерні для боксерів (65%), пальців для баскетболістів і волейболістів (80%), ліктьового для тенісистів (до 70%), колінного суглобу, для борців, гімнастів, футболістів (до 50%).

Визначений інтерес представляє процентне співвідношення різних травм і хронічних захворювань опорно-рухового апарату (викликаних мікротравмами), що вимагають тривалого стаціонарного або амбулаторного лікування. Серед гострих травм найбільший відсоток складають ушкодження менісків колінного суглоба і капсульно-зв`язкового апарата суглобів. Хронічні захворювання м'язів, сухожиль (у місці прикріплення до кістки), захворювання окістя, хребта, включаючи остеохондрози, спонділези і спондилоартрози, також нерідко зустрічаються в спортсменів.


Таблиця 3 Процентне співвідношення ушкоджень і захворювань опорно-рухового апарата в спортсменів

Характер

ушкоджень

Види спорту



Єдино

борства

Складно-координаційні

Циклі

чні

Багато

борства

Ігрові

Швидкісно-силові

Технічні

і ін,

Усього

Гострі травми

















Переломи

7,59

8,74

6,56

21,83

4,42

3,33

15,84

7,09

Вивихи

4,54

2,82

2,32

1,41

3,22

0,62

5,07

2,91

Поранення

1,03

0,78

1,41

1,41

6,47

0,83

2,97

1,09

Синці

0,11

0,10

0,43

—

0,17

—

0,25

0,19

Забиті місця

5,06

6,02

6,16

13,38

6,82

4,51

9,65

6,23

Ушкодження м'язів

2,87

2,67

3,23

2,82

3,17

11,10

0,87

3,91

Ушкодження сухожиль

0,98

3,29

1,34

2,82

2,23

0,90

1,24

1,76

Ушкодження капсульно-зв'язкового апарата



















12,30

14,96

9,15

14,08

10,85

15,39

9,03

11,86

Ушкодження менісків

31,15

18,36

14,28

7,75

33,11

13,89

14,23

21,42

Хвороби суглобів

8,85

11,51

10,27

7,04

11,41

10,89

9,95

10,51

Хвороби кіст і надкісниці



















3,05

4,39

8,86

3,52

2,96

2,70

1,61

4,55

Хвороби хребта

5,52

9,26

7,14

2,11

3,17

11,16

7,85

6,92.

Хвороби м'язів

1,21

2,25

3,81

2,11

1,80

5,48

2,35

2,81

Хвороби сухожиль

0,98

2,09

6,49

6,34

1,88

3,61

1,73

3,19

Хвороби стіп

0,57

0,78

3,15

0,70

0,26

0,55

2,10

1,29

Інші хвороби

4,13

2,93

7,33

5,64

3,90

1,53

7,55

4,60



Слід зазначити, що хронічні захворювання опорно-рухового апарату в спортсменів, як і гострі травми, мають свою специфіку, що відрізняє їхній від подібної патології в інших видах діяльності. Ці захворювання в спортсменів обумовлені характером спортивної діяльності, особливостями тренувального режиму, періодом підготовки, кваліфікацією, віком, морфофункціональними особливостями спортсмена, віком початку спеціалізації в даному виді спорту і спортивним стажем.

Хронічні захворювання суглобів найбільш часто зустрічаються в циклічних і ігрових видах спорту, мікротравматична тендопатія власної зв'язки надколінка — у швидкісно-силових видах, остеохондрози хребта і хронічна патологія міоентезичного апарату — у циклічних, складних-координаційних і швидкісно-силових видах спорту, захворювання стоп (подовжня і поперечна плоскостопість) — у циклічних видах спорту.

Крім цього, особливості видів спорту знаходять висвітлення й у розходженні співвідношень частоти макротравм і мікротравм.



3.2 Аналіз причин, механізмів і профілактика спортивних травм у різних видах спорту



Число травм при заняттях спортом повинне бути зведене до мінімуму. У профілактиці спортивного травматизму повинні активно брати участь не тільки лікарі, але і кожен викладач, кожен тренер. Для цього необхідно добре знать особливості, основні причини й умови, що сприяють виникненню різних травм. Ці знання необхідні і спортсменові.

У етіології спортивних травм, як і будь-якої іншої форми патології, тісно переплітаються зовнішні і внутрішні фактори, кожний з яких може бути в одних випадках причиною ушкодження, в інші — умовою його виникнення. Нерідко зовнішні фактори, викликаючи ті або інші зміни в організмі, створюють внутрішню причину, що приводить до травми [19, 251].

Недоліки і помилки в методиці проведення занять є причиною травм у 30—60% випадків. Вони зв'язані з порушенням тренером або викладачем основних дидактичних принципів навчання і тренування — регулярності занять, поступовості збільшення й ускладнення навантажень, послідовності в оволодінні руховими навичками, індивідуалізації учбово-тренувального процесу.

Форсування тренування, систематичне застосування надмірних навантажень, невміння забезпечити в ході занять і після них умови для відновлення функціонального стану, недооцінка систематичної і регулярної роботи над технікою, включення в тренування вправ, до яких спортсмен не готовий у силу недостатнього розвитку фізичних якостей або стомлення від попереднього тренування, відсутність або неправильне застосування страхування, недостатня або неправильна розминка — усе це може бути причиною спортивних травм.

Основами профілактики спортивних травм, викликаних цими причинами, є:

— найсуворіше виконання усіх вимог загальної методики занять фізичними вправами;

— складання планів і вибір методики занять у відповідності не тільки з програмами, але і зі станом здоров'я, з рівнем фізичного розвитку і тренованості;

— уміння швидко перебудовувати методику занять у відповідності із зміною стану, їх поведінки, гігієнічними, кліматичними й іншими умовами;

— послідовність розташування матеріалу в тренувальних планах, що забезпечує підготовку технічно складних вправ, нормативів; широке використання підвідних вправ;

— забезпечення повноцінної розминки, збереження оптимальних перерв між вправами; розробка раціональної системи підвідних вправ, і вправ самострахування (у боротьбі, спортивній гімнастиці, стрибках на лижах і інших технічно складних видах спорту);

— виключення гострого перевантаження на заняттях;

— індивідуалізація в підборі і дозуванні вправ для відстаючих спортсменів, що відновили заняття після травм або хвороби;

— забезпечення страхування, взаємострахування і самострахування;

— систематичне підвищення кваліфікації викладачів і тренерів.

Недоліки в організації занять і змагань — порушення інструкцій і положень по проведенню учбово-тренувальних занять і змагань, недотримання правил безпеки їхнього проведення, неправильне складання програм змагань — приводять до травм у 4—8%.

Причинами травм можуть бути комплектування груп, що займаються без достатнього обліку рівня їхньої підготовленості, кваліфікації, статі, віку, а також вагових категорій (у боротьбі, боксі); проведення занять фізичними вправами у відсутності тренера або викладача; велика кількість одночасна займаються в одного тренера або викладача; неправильне розміщення що займаються, велике скупчення спортсменів або глядачів на місцях занять (наприклад, одночасне проведення на одному спортивному полі метань і гри у футбол, у басейни-плавання і стрибків у воду й ін.); неорганізована або неправильно організована зміна груп що займаються (наприклад, перехід по ділянці полючи, де в цей час тренуються в метанні й ін.).

Основними профілактичними заходами в зв'язку з цими причинами травм є:

— правильний і своєчасний розподіл спортсменів на групи за статтю віком, рівню підготовленості, вагових категоріях, даних лікарського контролю;

— правильне розміщення в спортивному залі, на площадці, стадіоні й ін.;

— недопущення скупченості;

— правильне чергування вправ при почерговому виконанні, чіткий порядок зміни груп при переміщенні з одного сектора стадіону (залу) в іншій;

— організоване закінчення занять (відповідальний за заняття іде з залу останнім);

— обов'язкова присутність на заняттях відповідальної особи (викладача, тренера й ін.) з того моменту, коли починають збиратися спортсмени;

— строгий порядок самостійного проведення тренувань, а також вправ перед заняттями і тренуваннями і після них (при спостереженні відповідальної особи);

— строге виконання інструкцій і правил безпеки. З особливостями техніки виконання вправи зв'язані травми в 15—23% випадків. Вони зводяться до нанесення ударів, обумовлених сутністю силових вправ (при заняттях боксом, фехтуванням, футболом), до "силової боротьби" як елементові спортивної техніки (при грі в хокей, футбол), падінням при виконанні вправ (у боротьбі, акробатиці, стрибках, спортивних іграх і ін.). Крім того, виконання вправ, амплітуда яких перевищує межі активної рухливості в тих або інших суглобах, а також вправ, що вимагають граничної швидкості.

Профілактика ушкоджень через ці причини наступна:

— спеціальна підготовка м'язового і зв'язкового апаратів до виконання спортивних рухів, підготовка визначених ділянок шкіри до незвичайних впливів (сильного тертя, удару) і т.д.;

— навчання "небезпечним" вправам з використанням необхідного числа вправ, що підводять, навчання техніці самостраховки, умінню падати;

— застосування "небезпечних" вправ у формі навчальних сутичок, ігор; допуск до змагань тільки при достатнім освоєнні цих вправ;

— строгий розподіл підготовленості, що займаються на групи по ступені, і вагових категоріях;

— ретельне виконання повноцінної розминки;

— беззастережне виконання вимог, що стосується застосування захисних пристосувань; висока якість захисних дій (у боксі);

— безкомпромісна боротьба з будь-яким проявом брутальності в єдиноборствах і спортивних іграх.

Неповноцінне матеріально-технічне забезпечення занять веде до травм у 15—25% випадків. При цьому мається на увазі низька якість устаткування, спортивних споруджень і спорядження спортсменів (одягу, взуття, захисних пристосувань), погана підготовка до занять і змагань снарядів, площадок, залів, стадіонів і т.п., порушення вимог і правил їхнього використання. Причиною травм нерідко є нерівна поверхня футбольного поля, ігрової площадки або бігової доріжки (легкоатлетичної, ковзанярської), твердий ґрунт у місцях тренування в бігу і стрибках, несправна або слизька стать гімнастичного залу, низька якість гімнастичних матів.

Погана матеріально-технічна підготовка до занять або змагання може, наприклад, проявитися в поганому зміцненні снарядів, невиявлених дефектах (надірваний трос на гімнастичних кільцях), недостатній кількості матів для стрибків, виборі дистанції кросу або лижної гонки [2,145].

До порушення правил використання спортивного спорядження й устаткування відносяться: застосування снарядів, розміри і вага яких відрізняються від прийнятих (наприклад, гра у волейбол футбольним м'ячем); проведення занять і змагань з неповним комплектом захисних пристосувань і ін.

Причиною травми може бути невідповідність одягу і взуття спортсмена особливостям даного виду спорту і метеорологічних умов занять. Наприклад, тісна, нерозношене взуття веде до стирання, а в зимових умовах створює небезпеку відморожень.

Профілактичні заходи у відношенні спортивних ушкоджень, обумовлених неповноцінним матеріально-технічним забезпеченням занять, припускають:

— контроль за станом і будівництвом спортивних споруджень і інших місць занять;

— систематичний контроль за спортивним устаткуванням, спорядженням, спортивним одягом;

— установлення форми спортивного одягу в залежності від кліматичних умов, стану тренованості і загартованості що займаються;

— розробка і строге виконання правил використання, установки, збирання і збереження спортивного устаткування, спорядження і захисних пристосувань; систематичне проведення інструктажу працівників спортивних споруджень і що займаються.

Несприятливі гігієнічні і метеорологічні умови є причиною травм у 2—6% випадків. Сюди відносяться незадовільний санітарний стан спортивних споруджень, недотримання гігієнічних норм освітлення, вентиляції, температури повітря або води, підвищена вологість повітря, дуже низька або дуже висока температура повітря, сніг, туман, відлига, що засліплюють промені сонця, сильний вітер і ін.

Збільшення числа травм може бути викликано недостатньою акліматизацією до гірських умов. Це особливо важливо враховувати в зв'язку з тим, що в багатьох видах спорту широко застосовується тренування в середньогір`ї.

Профілактика травм, зв'язаних з цими причинами, зводиться до ретельного дотримання нормативів, передбачених гігієною фізичних вправ і спорту. Вони повинні стосуватися кліматичних факторів (температура, вологість, вітер і т.д.), режиму (годинник занять і змагань, відпочинку, прийому їжі), харчування, одягу, відходу за тілом і т.д., а також загартовування спортсменів.

У випадку проведення тренувань і змагань у середньогір`ї дуже важливо правильно організувати адаптаційний період.

Неправильне поводження спортсменів приводить до травм у 5—15% випадків. До них відносяться поспішність у діях, недостатні уважність і дисциплінованість, що приводить до нечіткої, несвоєчасному виконанню фізичної вправи і створює тим самим умови для зриву, перенапруги, неможливості зробити допомога. До цієї ж групи причин відносяться навмисна брутальність або інші неприпустимі прояви (особливо в спортивних іграх і єдиноборствах), що є наслідком недостатньої виховної роботи.

Виникненню травм сприяє також недостатня кваліфікація і часом лібералізм суддів, що не перетинають проявів неправильної поведінки спортсменів.

Профілактика травм повинна насамперед здійснюватися за рахунок добре поставленої виховної роботи, боротьби з брутальністю, недисциплінованістю. Особливо велику увагу необхідно приділяти азартним, легко збудливим спортсменам. Випадки навмисної брутальності повинні в обов'язковому порядку обговорюватися в колективі, а на змаганнях негайно каратися суддями дискваліфікацією.

Порушення лікарських вимог до організації процесу тренування веде до травм у 2—10% випадків. Це допуск до занять без лікарського огляду, невиконання тренером і спортсменом лікарських рекомендацій, що стосуються термінів поновлення тренувань після травм і захворювань, рекомендацій, зв'язаних зі станом здоров'я спортсмена, неправильне зарахування осіб, що займаються, в ту або іншу медичну групу, невиконання рад лікаря по застосуванню відбудовних засобів [16,10].

Профілактика ушкоджень у зв'язку з цією групою причин — чітке виконання лікарських рекомендацій, підвищення рівня медичної грамотності викладачів, тренерів і спортсменів, гарний контакт у їхній роботі з лікарем.

До внутрішніх факторів спортивного травматизму відносяться зміни в стані спортсмена, що виникають під впливом несприятливих зовнішніх або внутрішніх умов, — мова йде про деякі індивідуальні особливості спортсмена в який-небудь період часу.

Невідповідність рівня фізичної, технічної, психоемоційної і вольової підготовки спортсмена поставленим задачам часто є причиною виникнення травм.

Найбільше важливо враховувати наступне.

— Особливо небезпечні наступаючі при стомленні і перевтомі розладу координації, а також погіршення захисних реакцій і уваги. Це вносить дисгармонію в координовану роботу м'язів-антагоністів, зменшує амплітуду рухів в окремих суглобах, супроводжується утратою швидкості і спритності при виконанні рухів і веде до ушкоджень.

В окремих випадках причиною розриву м'язів у спортсменів може бути порушення процесу розслаблення.

Унаслідок стомлення або перевтоми можуть відбуватися зміни збудливості і лабільності нервово-м'язового апарата, особливо в недостатньо тренованих осіб. У результаті неоднакової зміни цих характеристик порушується правильне виконання руху, що може викликати травму.

Зміни функціонального стану окремих систем організму спортсмена, викликані перервою в заняттях у зв'язку з захворюванням або іншими причинами, можуть привести до травм. Припинення систематичних тренувань на тривалий термін викликає зниження сили м'язів, витривалості, швидкості скорочення і розслаблення м'язів, що утрудняє виконання вправ, що вимагають значних зусиль і координованих рухів. Перерва в заняттях веде до "стирання" сталого динамічного стереотипу, що також може викликати травму внаслідок порушення координації рухів. Тому тренер і викладач повинні чітко витримувати встановлені лікарем терміни допуску спортсмена до тренувань, поступово збільшувати й ускладнювати навантаження.

— Недостатня фізична підготовленість спортсмена до виконання напружених або складних-координаційних вправ.

— Похилість до спазмів м'язів і судин.

По механізму виникнення травми поділяються на прямі, непрямі і комбіновані.

Прямий механізм спортивних травм характерний для ударів. У більшості випадків удари відбуваються при падінні на землю, стать, лід, воду. У 5,8% випадків його наносить спортивний супротивник (наприклад, у боксі, хокеї, футболі), у 5,7% випадків має місце удар об снаряд.

Непрямий механізм виникнення ушкоджень — перевищення фізіологічних меж рухів по амплітуді. Вони є звичайно результатом порушення біомеханічної структури руху з появою яких-небудь перешкод, порушення керування рухом (перенапруги м'язів і зв'язок, підгортання стопи, надмірне і різке згинання або розгинання в суглобі й ін.). По механізму тяги або скручування відбуваються ушкодження, викликані надмірно різким некоординованим скороченням м'язів або порушенням процесу їхнього розслаблення (наприклад, м'язів задньої поверхні стегна в спринтерів).

Нерідко бувають ушкодження, що виникають по механізму тяги або здавлення при переміщенні спортсменом великої ваги (наприклад, при підйомі штанги, партнера, супротивника) [16,12].

Профілактика спортивного травматизму не є суто лікарською проблемою. Ця проблема стосується усіх, хто готує спортсменів і забезпечує нормальні умови проведення учбово-тренувальних занять і змагань: тренерів, лікарів, суддів, технічного персоналу, проектувальників і будівельників спортивних споруджень, представників спортивної науки, преси. Профілактика спортивного травматизму — це комплекс організаційно-методичних заходів, спрямованих на постійне удосконалювання матеріально-технічного забезпечення, поліпшення умов проведення навчально-тренувальних занять і змагань, постійне підвищення кваліфікації тренерсько-викладацького складу, неухильне дотримання правил лікарського контролю, дидактичних принципів підготовки спортсменів, забезпечення планомірного підвищення рівня їх фізичної і техніко-тактичної підготовленості, моральних і вольових якостей, зміцнення здоров'я. Іншими словами, профілактика спортивного травматизму — це постійне удосконалювання організаційно-методичних принципів багаторічної підготовки спортсменів. Тому необхідно детально вивчати причини травм і обставини, що їх викликали. Навіть незначна травма повинна аналізуватися лікарем команди, тренером і самим потерпілим для того, щоб вчасно усунути її конкретну причину і виключити можливість повторення.




ВИСНОВОК



У функціональній діагностиці важлива роль належить інформації, яка одержана за допомогою різноманітних проб (у педагогічній практиці синонімом терміна "функціональна проба" є термін "тест"), що проводяться як у лабораторних умовах (у кабінетах функціональної діагностики), так і безпосередньо під час тренувань у спортивних залах і на стадіонах. Проби дозволяють оцінювати функціональний стан організму в цілому, його готовність до змагальної діяльності, рівень загальної фізичної працездатності і т.д.

Лікарсько-педагогічні спостереження повинні здійснюватися лікарем разом із тренером (викладачем) і являють собою найважливішу форму їхньої спільної роботи, що дозволяє виявляти сприятливі і несприятливі зміни в організмі спортсменів й у необхідному ступені індивідуалізувати навчально-тренувальний процес.

Заняття фізичною культурою і спортом у дитячому, підлітковому і юнацькому віці стимулюють ріст і розвиток організму, обмін речовин, зміцнюють здоров'я і фізичний розвиток, підвищують функціональні можливості всіх систем, а також мають велике виховне значення. Однак ці заняття забезпечують гармонійний розвиток організму тільки за умови проведення їх з урахуванням особливостей вікового розвитку і під контролем спортивного лікаря.

Необхідність таких досліджень викликана тим, що рівень функціональної готовності спортсмена може бути щонайкраще вивчений і оцінений у природних умовах тренування, при використанні специфічних навантажень. У процесі ЛПС виявляються ознаки неповного відновлення після фізичних навантажень і розвитку станів перевтоми або перенапруги. Такого роду інформація дозволяє тренерові вчасно внести в учбово-тренувальний процес відповідні корективи.

На заняттях, на яких за якимись причинами відсутній тренер або викладач, спортивні травми зустрічаються в 4 рази частіше, ніж у присутності викладача або тренера, що підтверджує їхню активну роль у профілактиці спортивного травматизму.

Деякі види спортивних ушкоджень найбільш характерні для того або іншого виду спорту. Так, забиті місця частіше спостерігаються в боксі, хокеї, футболі, боротьбі і ковзанярському спорті, ушкодження м'язів і сухожиль — у важкій атлетиці і гімнастиці. Розтягання зв'язувань досить часто зустрічають у борців, важкоатлетів, гімнастів, легкоатлетів (стрибки і метання), а також у представників спортивних ігор. Переломи кісток нерідко виникають у велосипедистів, автомотогонщиків і гірськолижників. Рани, садні і стирання переважають у велосипедистів, лижників, ковзанярів, гімнастів, хокеїстів і веслярів.

Профілактика травм повинна насамперед здійснюватися за рахунок добре поставленої виховної роботи, боротьби з брутальністю, недисциплінованістю. Особливо велику увагу необхідно приділяти азартним, легко збудливим спортсменам. Випадки навмисної брутальності повинні в обов'язковому порядку обговорюватися в колективі, а на змаганнях негайно каратися суддями і дискваліфікацією.




ЛІТЕРАТУРА



Боген М.М. Обучение двигательным действиям. — М.: ФиС, 1985.

Волков Л.В. Физическое воспитание учащихся: Пособие для учителей. – М., 1988. – 360 с.

Волков В.Н. Спортивна тренированность: парадоксы и диагностика. // Теория и практика физической культуры. – 2002. - № 10. – С. 10 – 13.

Гринь Л.В. Травматизм у спортсменов-борцов и его профилактика. // Педагогіка, психологія і медико-біологічні проблеми фізичного виховання і спорту. – Харків, 2002. - № 24. – С. 94 – 98.

Зюзіна І.А. Основи педагогічної майстерності. – Освіта, 1989. – 302 с.

Иванов Н.Д. Обучение метанию малого мяча в VI классе // Физическая культура в школе, 1975. — №7. — С. 20-23.

Капланський В.Е. Самоконтроль в тренировке юного лыжника // Физическая культура в школе. – 2003. - № 8. – С. 51 – 57.

Комплексне тестування рухових здібностей людини. За ред. Сергієнко Л. П.-Миколаїв: УДМТУ, 2001.

Коссов Б.Б., Озернюк А.Г. Произвольность движений у младших школьников: диагностика и способы формирования // Физическая культура в школе, — 1989. — № 7. — С. 60-64.

Матвеев Л.П. Теория и методика физической культуры. – М.: ФиС, 1991. – 543 с.

Методика физического воспитания школьников /Под ред. Г.Б. Мейксона, Л. Е. Любомирского. – М.: Просвещение, 1989. – 143 с.

Минаев Б.Н., Шиян Б.М. Основы методики физического воспитания школьников. М., 1989. – 320 с.

Литвинов Е.Н. Обучающая программа по технике попеременного двухшажного хода // Физическая культура в школе, 1982. — №1. — С. 27-29.

Новосельський В.Ф. Методика урока физической культуры в старших классах. — К.: "Радянська школа", 1989. — 127 с.

Паукова М.В., Черемисин В.П. Учить оценивать свои движения // физическая культура в школе, 1984. — № 12. — С. 26-29.

Профилактика травматизма на уроках физической культуры. // Спорт в школе. – 2001. - № 5. – С. 9 – 13.

Сінчаєвськйй С.М. Фізичне виховання школярів (теоретична підготовка) // Фізичне виховання в школі, 1999. — №2. — с.25-28.

Слупский Л.Н. Волейбол. Активные методы обучения // Физическая культура в школе, 1987. — №11. — С. 23-25.

Спортивная медицина: учебное пособие. / Под ред. В.Л.Карпманаю. – М.: Физкультура и спорт, 1987. – 304 с..

Уилмор Дж.Х., Костилл Д.Л. Физиология спорта и двигательной активности. -Київ: Олімпійська література, 1977.

Фізіологія людини (За ред. Кучерова І. С. та ін.). - К.: Вища школа, 1981.

Физическая культура и спорт в общеобразовательной школе. Пособие для учителя. / Под ред. Д. Рупы. – М.: Просвещение, 1985. – 87 с.

Физкультурно-оздоровительная работа в школе: Книга для учителя / Под ред. А.М. Шлемина. – М.: Просвещение, 1988.

Чирков А. Травмы бегунов и самолечение. // Физкультура и спорт. – 2003. = № 5. – С.18 – 19.

Шиян Б. М. Методика фізичного виховання школярів (Практикум ). – Львів: Світ, 1993. – 184 с.

Шиян Б.М. Теорія і методика фізичного виховання школярів. Ч.1. – Тернопіль: Навчальна книга. – Богдан, 2001. – 248 с.

Экология, здоровье, спорт. Под ред. Агаджаняна Н.А., Полатайко Ю.А. - Ив.-Франковск -Москва: Пласт, 2002.

Экологическая физиология человека и восстановительная медицина (Под ред. Денисова И.Н.). - М.: ГЭОТАР Медицина, 1999.