Правомірна поведінка та історичні типи держав

2



Зміст



1. Вступ

2. Історичні типи держави

3. Трудова дисципліна. Дисциплінарна відповідальність

4. Матеріальна відповідальність

5. Цілі покарання

6. Дуалістична та теократична монархії

7. Чи може правомірна поведінка бути виражена у формі бездіяльності?

Висновки

Література




1. Вступ



В юридичній науці вагома увага надається типам держави. Тому ряд питань потребує додаткового вивчення і переосмислення. Це торкається, зокрема, поняття історичного типу держави. Поширено наступне його визначення – це «сукупність характерних особливостей держави, що виражають його класове єство і властивих всім державам, що виникають на основі виробничих відносин даного типу».

На певних етапах історії людства існували різні історичні типи держав, котрі можна об’єднати за деякими найбільш суттєвими ознаками. Їх можна поділити на чотири типи: рабовласницький, феодальний, буржуазний та сучасний. Людство пройшло шлях від рабовласницького устрою до сучасної держави, важливою ознакою котрої є відсутність протилежності між державною формою організації суспільства та її соціальним змістом.

Трудова дисципліна виступає необхідною умовою для належної організації будь-якої колективної праці та виявляє собою сукупність не лише певних правил поведінки працівників, а й питань, пов’язаних із необхідністю дотримання встановленого порядку, методів його забезпечення.

Порушення трудової дисципліни є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарна відповідальність, як і будь-який процес, має певні особливості щодо порядку її застосування. У своїй роботі вказані основні особливості дисциплінарної та матеріальної відповідальності та їх застосування у різних випадках. Вказала обов’язки працівників та окремих категорій працівників щодо їх дотримання та виконання. Також перераховуються методи, якими забезпечується трудова дисципліна. 

Під час трудового процесу можуть виникати ситуації, що призводять до матеріальної відповідальності працівників. Чинним законодавством встановлено два види матеріальної відповідальності. У цій роботі описані випадки, коли вони настають.

Форма держави характеризує державу, визначає організацію державної влади і має відповідне правове закріплення. Всі її елементи фіксуються в конституції, законах і підзаконних актах. Існують форми правління, державного устрою та правового режиму.

Правомірна поведінка – це суспільно необхідна, бажана й допустима, під кутом зору інтересів громадянського суспільства, поведінка індивідуальних і колективних суб’єктів, що полягає у здійснені норм права, гарантується та охороняється державою. Правомірна поведінка являє собою соціальне явище, втілене в юридичній формі та відповідає нормам права, забезпечує організованість суспільного життя, гарантується та охороняється державою.

Правомірну поведінку суб’єктів можна класифікувати: за складниками юридичних фактів — юридичні вчинки та індивідуальні акти; за формою реалізації права — додержання, виконання, використання, правозастосування; за змістом правовідносин — здійснення суб’єктивних прав, свобод, юридичних обов’язків, законних інтересів; за формою вияву назовні — дія та бездіяльність; за способом детермінації — активна і пасивна; за способом формування в нормативних актах — прямо і побічно передбачена правовими нормами.

Можна навести й інші підстави кваліфікації правомірної поведінки, серед яких слід звернути увагу на поділ правомірної поведінки залежно від активності суб’єкта: соціально активна, позитивна (звичайна); конформістська; маргінальна.




2. Історичні типи держави



Держава – особлива політико-територіальна організація, що має суверенітет, спеціальний апарат управління і примусу та здатна надавати своїм приписам загальнообов’язкової сили для всього населення країни.

Історичний тип держави – це сукупність найбільш суттєвих ознак, властивих державам, що існували на певних етапах історії людства.

За критерії історичної типізації держав береться поняття суспільно-економічної фармації, яке включає сукупність усіх суспільних відносин у їх взаємозв’язку з домінуючим способом суспільного виробництва. 

Згідно з класифікацією суспільно-економічних фармацій все розмаїття держав в історичному контексті поділяється таким чином:

		Рабовласницький;

		Феодальний;

		Буржуазний;

		Сучасний.

Рабовласницький тип держави – це перший в історії людства тип держави, який не мав загального поширення і був перехідним. Це обумовлює наявність у рабовласницькому суспільстві залишків устрою влади первіснообщинного ладую але домінуючої сили в ньому набирає тенденція державної організації суспільства. Рабовласницький тип держави характеризується тим, що його економічну основу становила приватна власність і такий засіб виробництва, як рабська праця. Членами держави визнавалась меншість населення – передусім рабовласники та деякі представники інших прошарків (селяни-общинники, ремісники, торгові люди).

Феодальний тип держави характеризується тим, що селянин визнавався членом держави, він володів деякими засобами виробництва (будинками, інвентарем), не маючи права власності на землю. Феодальна держава об’єднує всіх членів суспільства, але вони не рівні за своїм соціальним статусом і поділяються на різні стани. Головною закономірністю становлення феодального суспільства є централізація управління, а провідною формою державної організації – монархія.

Буржуазне суспільство характеризується поділом на державу як форму політичної організації і громадське суспільство, в якому загальний суспільний інтерес забезпечувався іншими механізмами, безпосередньо тваринним способом виробництва. Товар поєднував на певній території виробників як його власників, а у вигляді капіталу створив інші недержавні форми централізації і конкретизації суспільної влади.

Сучасний тип держави характеризується соціальною спрямованістю, демократичним режимом утворення державних органів і здійснення державної влади, правовою формою державної діяльністю. 

Сучасні держави в найбільш розвинених суспільствах забезпечують задоволення загальнолюдських потреб, реальне здійснення і захист основних прав людини. Їхньою економічною основою є наявність серед населення значної кількості саме власників засобів виробництва та результатів їх виробничої діяльності, рівноправність різних форм власності – приватної, муніципальної та державної.

Важливою ознакою сучасної держави є відсутність протилежності між державною формою організації суспільства і її соціальним змістом. На відміну від держави буржуазного типу, сучасна “пост буржуазна” держава є всеохоплюючою організацією суспільства, в якому вона виступає формою виявлення і забезпечення інтересу більшості його членів і протистоїть особливим інтересам монополістичного капіталу.



3. Трудова дисципліна. Дисциплінарна відповідальність



Трудова дисципліна виступає необхідною умовою для належної організації будь-якої колективної праці та являє собою сукупність не лише певних правил поведінки працівників, а й питань, пов’язаних із необхідністю дотримання встановленого порядку, методів його забезпечення.

Трудову дисципліну характеризують такі чинники: чесна й сумлінна праця; своєчасне і точне виконання розпоряджень власника (уповноваженого органа); підвищення продуктивності праці; поліпшення якості продукції; виконання технологічної дисципліни; додержання вимог охорони праці; дотримання безпеки та виробничої санітарії; збереження та зміцнення власності підприємств, установ, організацій.

Трудова дисципліна спирається на свідоме ставлення працівників до праці, що забезпечується методами переконання, заохочення, а часом примусу. Головним є, поза сумнівом, метод переконання, спрямований на виховання відповідних якостей працівників, а також метод заохочення, тобто морального і матеріального стимулювання. Заохочення працівника є визнанням його професіоналізму та вираженням із боку власника поваги. Тому таких метод застосовується в разі досягнення високих трудових показників, поліпшення якості продукції, творчого підходу до трудової діяльності.

Дисциплінарна відповідальність є одним із видів юридичної відповідальності й застосовується виключно до порушників трудової дисципліни. Тому підставою для її застосування, поза сумнівом, є порушення трудової дисципліни (невиконання чи неналежне виконання працівником покладених на нього обов’язків).

Дисципліна праці – це встановлений нормами права, правилами внутрішнього трудового розпорядку порядок взаємовідносин суб’єктів колективної праці, який виражається у свідомому й точному виконанні працівниками своїх трудових функцій.

Трудова дисципліна передбачає:

		Чесну і сумлінну працю;

		Своєчасне і точне виконання розпоряджень власника;

		Підвищення продуктивності праці;

		Виконання технологічної дисципліни;

		Додержання вимог охорони праці;

		Дотримання техніки безпеки та виробничої санітарії;

		Збереження та зміцнення власності підприємства;

		Поліпшення якості продукції.

Стаття 139 (КЗпП).		Обов’язки працівників

Працівники зобов’язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Всі обов’язки працівника можна поділити на три групи:

Обов’язки, що стосуються виконання персональних посадових функцій, покладених на працівника умовами трудового договору;

Обов’язки, які випливають із наказів і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу;

Обов’язки, пов’язані із дотриманім іншого діючого законодавства.

Трудова дисципліна забезпечується:

Методами переконання;

Методами заохочення (подяка, премія, нагорода), які оголошуються роботодавцем і записуються до трудової книжки;

Методами примусу (заходи дисциплінарного, матеріального та громадського впливу).

Стаття 140 (КЗпП).	Забезпечення трудової дисципліни

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов’язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

(Стаття 140 із змінами, вписаними згідно з Указами ПВР № 8474-10 від 27.02.85, № 5938-11 від 27.05.90)

За несумлінне виконання обов’язків до працівника можуть застосовуватись дисциплінарні стягнення. 

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни.

Дисциплінарна відповідальність, як і будь-який процес, має певні особливості щодо порядку її застосування.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосоване тільки одне з таких заходів стягнень:

Догана;

Звільнення.

Для окремих категорій працівників (працівників органів прокуратури, суду, зв’язку, державні службові) встановлюються й інші види стягнень.

Чинне законодавство (Закон України “Про державну службу”), відомчі (органи прокуратури, зв’язку, залізничного транспорту) статути й положення про дисципліну для окремих категорій працівників установлюють й інші дисциплінарні стягнення. 

Зокрема, до державних службовців, окрім загальних видів дисциплінарної відповідальності, застосовуються:

		Попередження про неповну службову відповідальність;

		Затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Дисциплінарне стягнення може бути застосоване власником (уповноваженим ним органом) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня виявлення і шести місяців з дня вчинення проступку.

За одне порушення може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

Для застосування дисциплінарного стягнення власник (або уповноважений ним орган) зобов’язаний зажадати письмового пояснення порушення.

Стягнення оголошується наказом і повідомляється працівнику під розписку протягом трьох робочих днів.

Якщо протягом року до працівника не будуть застосовані дисциплінарні стягнення, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Дисциплінарне стягнення може бути зняте і до закінчення одного року.

Протягом дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення не застосовуються.

Дисциплінарні стягнення до трудової книжки не заносяться.



4. Матеріальна відповідальність



Працівник, який завдав матеріальної шкоди підприємству, організації, установі, несе матеріальну відповідальність незалежно від того, чи був він притягнутий до дисциплінарної відповідальності за діяння, що ним спричинено цю шкоду.

Підставами для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є:

		Пряма дійсна шкода;

		Протиправність поведінки працівника;

		Причинний зв’язок між протиправними діями та заподіяною шкодою;

		Вина працівника.

Трудовий процес – явище багатогранне, і його порушення може призвести до матеріальної відповідальності як працівника, так і власника підприємства.

Матеріальна відповідальність працівника – це його обов’язок відшкодувати в установленому законом порядку і розмірах пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації) протиправним і умисним невиконанням чи неналежним виконанням своїх трудових обов’язків.

Чинне законодавство встановлює два види матеріальної відповідальності:

		Обмежену, яка не перевищує середнього заробітку працівника;

		Повну, яка настає у випадках, якщо:

	Між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за цілість майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

	Майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або іншими разовими документами;

Шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

Шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

Шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуванням матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

Відповідно до законодавства, на працівника покладено повну матеріальну відповідальність;

Шкоди завдано не при виконанні трудових обов’язків;

Службова особа, винна в незаконному звільнені або переведенні працівника на іншу роботу.

Стаття 138 (КЗпП).	Обов’язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 Кодексу законів про працю.

Стаття 130 (КЗпП).	Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов’язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Шкода, розмір якої перевищує середній заробіток працівника, може бути відшкодована працівником добровільно, а в разі відмови відшкодовувати заподіяну шкоду питання відшкодування вирішується судом.

Згідно з чинним законодавством, підприємство є суб’єктом матеріальної відповідальності у разі заподіяння шкоди працівникові й зобов’язане відшкодувати працівникові матеріальні збитки за наявності таких підстав:

		Незаконного звільнення, переведення чи відсторонення працівника;

		Неправильного формулювання запису у трудовій книжці під час звільнення працівника, що унеможливлювало б влаштування його на роботу;

		Затримки видачі трудової книжки або розрахунку при звільнені з роботи;

		Псування, знищення чи крадіжки особистих речей працівника під час виконання ним трудової функції та в інших, передбачених законодавством випадках.

Стаття 1352 (КЗпП).	Колективна матеріальна відповідальність.

При суспільному виконанні працівниками окремих видів робіт, пов’язаних зі зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна матеріальна відповідальність.

Колективна матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням профспілковим комітетом підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колектив.

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну матеріальну відповідальність розробляється за участю профспілкових об’єднань України та затверджується Міністерством праці України.



5. Цілі покарання



Покарання – це:

		Засіб державного примусу.

		Засіб, що призначається лише за вироком суду.

Кримінальне покарання – це особливий захід державного примусу, що застосовується судом від імені держави до особи, винної у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмежені прав і свобод засудженого.

Застосовуючи кримінальне покарання, держава переслідує наступні цілі:

		Настання негативних наслідків для винного (кара);

		Виправлення і перевиховання засудженого;

		Запобігання вчиненню засудженим нових злочинів (спеціальне попередження);

		Запобігання вчиненню злочинів іншими особами (загальне попередження).

Стаття 22 (КК). 		Мета покарання

Покарання не тільки є карою за вчинений злочин, але й мА на меті виправлення і перевиховання засуджених у дусі чесного ставлення до праці, точного виконання законів, поважання правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдавати фізичних страждань або принижувати людську гідність.

(Стаття 22 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2468-12 від 17.06.92)

Підставою для кримінальної відповідальності є факт учинення злочину та його склад. 

Додатковими покараннями визнаються:

Конфіскація майна;

Позбавлення військового або спеціального звання;

Позбавлення батьківських прав.




6. Дуалістична та теократична монархії



Організація державної влади великою мірою залежить від форм держави. Відомі дві форми правління: монархія і республіка.

Форма держави характеризує державу, визначає організацію державної влади і має відповідне правове закріплення. Всі її елементи фіксуються в конституції, законах і підзаконних актах. Існують форми правління, державного устрою та правового режиму.

Форма правління – це організація верховної державної влади, порядок її утворення і діяльності, компетенція і взаємозв’язок її органів, а також їх взаємовідносини з народом.

Розрізняють дві форми державного правління: монархія і республіка.







ФОРМИ   ПРАВЛІННЯ











Монархія



Республіка











Непрезидентська

Дуалістична

Змішана

Президентська

Парламентська

Обмежена

Абсолютна





Виборна







Теократична





Принципат


Монархія – це форма правління, при якій джерелом влади є одна особа, яка отримує владу у спадок (фараон, шах, цар, імператор). 

Існують дві форми монархії:

		Абсолютна монархія (історичний тип монархії, якому властива належність монарху необмеженої влади (Саудівська Аравія, Оман);

		Обмежена монархія (форма правління, що передбачає чітке обмеження влади монарха конституцією чи парламентом). 

Серед обмежених монархій розрізняють:

Дуалістичну (у руках монарха зосереджена виконавча і, частково, законодавча влада (Йорданія, Марокко);

Конституційну (парламентську), яка характеризується певним співвідношенням повноважень монарха і парламенту (Англія, Данія, Швеція, Японія);

Виборну;

Теократичну (монархія, у якій релігійний лідер є одночасно і главою держави);

Принципат (форма рабовласницької монархії, за якої зберігають республіканські установи, але влада фактично належить одній особі – принце псові (першому у списку сенаторів).

Дуалістична монархія (від латинського «dualis» подвійний) – один з двох видів конституційної монархії. Являється історичною перехідною формою від абсолютної монархії до парламентської. При дуалістичній монархії влада монарха обмежується конституцією, але монарх формально (в силу конституційних норм), і ще фактично (в силу слабкості демократичних інститутів) зберігає обширні повноваження, що ставить його в центр всієї політичної системи держави. Так, при дуалістичній монархії уряд несе формально подвійну відповідальність – перед монархом і парламентом, але підпорядковується, як правило, волі монарха. В даний час дуалістична монархія існує у Марокко, Йорданії, Таїланді, Непалі та Малайзії.


7. Чи може правова поведінка бути виражена у формі бездіяльності?



У суспільних науках є чимало визначень цього поняття. Зазначимо, що в теорії права вирізняють декілька аспектів, а саме: поведінка криє в собі деякі особливості діяльності й спілкування, поведінка характеризує лише такі діяльність і спілкування, які зовні виявляють внутрішній стан людини; поведінка має бути соціально значущою; явище мусить бути виявлене зовні та фіксоване органами інших суб’єктів відчуття; поведінка обов’язково повинна контролюватися волею людини.

Для глибшої характеристики правомірної поведінки треба розглянути її об’єктивні та суб’єктивні ознаки.

Виходячи з цього, можна сформулювати такі ознаки правової поведінки:

соціальне значення поведінки; 

знаходження поведінки під контролем свідомості й волі людини; 

регламентованість поведінки правом; підконтрольність поведінки державі; 

здатність поведінки потягнути за собою юридичні наслідки.

У теорії права розроблено також поняття механізму правової поведінки як сукупність засобів, із допомогою яких здійснюється регулювання поведінки людини правом.

Механізм правової поведінки криє в собі: 

		правові норми, що регулюють поведінку людини;

		юридичні факти, з якими закон пов’язує настання юридичних наслідків чи виникнення, зміну або припинення правовідносин;

		правовідносини як взаємозв’язок суб’єктів права та юридичні обов’язки;

		акти здійснення суб’єктивних прав і юридичних обов’язків.

Універсальними засобами механізму правової поведінки є законність, правосвідомість і правова культура. Вони взаємодіють з іншими елементами цього механізму в кожному окремо взятому випадку правової поведінки.

Правова поведінка поділяються на правомірну і протиправну.

Правомірна поведінка – це відповідна юридичним нормам дія чи бездіяльність особи.

Правомірна поведінка – це суспільно необхідна, бажана і допустима під кутом зору інтересів громадянського суспільства поведінка індивідуальних і колективних суб’єктів, що проявляється у здійснені норм права, гарантується та охороняється державою.

Правомірна поведінка має ряд ознак:

Являє собою соціальне, суспільно корисне явище, втілене в юридичній формі;

Відповідає нормам права;

Задовольняє різноманітні інтереси всіх і кожного, забезпечує організованість суспільного життя;

Носить свідомо-вольовий характер, що має зовнішній прояв у формі дій чи бездіяльності;

Гарантується та охороняється державою.

Існує декілька видів правомірної поведінки:

		Передбачена – поведінка, яка передбачає виконання покладених на особу обов’язків, здійснення тих чи інших активних дій (платити податки);

		Дозволена – поведінка, яка передбачає використання наданих суб’єкту можливостей певної власної поведінки (володіти, розпоряджатись майном);

		Заборонена – пасивна поведінка, коли суб’єкт повинен стримуватись від порушення заборон, установлених правовими нормами (не порушувати громадський порядок).

За зовнішньою формою виразу правомірна поведінка поділяється на дію та бездіяльність. За характеристиками суб’єктів: на індивідуальну і колективну, посадову та ін. За галузевою належністю: на адміністративно-правову, цивільно-правову, сімейно-правову та ін.

Правомірну поведінку суб’єктів можна диференціювати за різними критеріями, як-от: за складниками юридичних фактів — юридичні вчинки та індивідуальні акти; за формою реалізації права — додержання, виконання, використання, правозастосування; за змістом правовідносин — здійснення суб’єктивних прав, свобод, юридичних обов’язків, законних інтересів; за формою вияву назовні — дія та бездіяльність; за способом детермінації — активна і пасивна; за способом формування в нормативних актах — прямо і побічно передбачена правовими нормами.

Можна навести й інші підстави кваліфікації правомірної поведінки, серед яких слід звернути увагу на поділ правомірної поведінки залежно від активності суб’єкта: соціально активна, позитивна (звичайна); конформістська; маргінальна.

Бездіяльність або дія, що здійснюється всупереч встановленим у суспільстві правовим нормам є правопорушенням.




Висновок



Виникнення тих або інших типів держави нерозривно пов'язано з історичними особливостями розвитку класового суспільства, обумовлено специфікою тієї або іншої класової загально-економічної формації. Отже, окремі типи держав відрізняються в першу чергу своєю класовою сутністю. 

Організація державної влади великою мірою залежить від форм держави. Форма держави характеризує державу, визначає організацію державної влади. Розрізняють дві форми державного правління: монархія і республіка.

До обмеженої монархії належать дуалістична, виборна, теократична та принципат. При дуалістичній монархії в руках монарха зосереджена виконавча і частково законодавча влада. Наприклад у Марокко, Таїланді та Йорданії. При теократичній монархії голова держави є одночасно релігійним лідером.

У теорії права розроблено поняття механізму правової поведінки як сукупність засобів, із допомогою яких здійснюється регулювання поведінки людини правом.

Правова поведінка поділяються на правомірну і протиправну. Правомірна поведінка являє собою суспільно корисне явище, втілене в юридичній формі, відповідає нормам права, забезпечує організованість суспільного життя та ін. 

За зовнішньою формою виразу правомірна поведінка поділяється на дію та бездіяльність. Правомірну поведінку суб’єктів можна диференціювати за формою вияву назовні — дія та бездіяльність. Бездіяльність або дія, що здійснюється всупереч встановленим у суспільстві правовим нормам є правопорушенням.




Література



1. Шпиталенко Г.А., Шпиталенко Р.Б. Основи правознавства: Навч. посіб. / За заг. ред. І.П. Лаврінчук. – К.: Каравела, 2004.

2. Рабинович П.М. Основи загальної теорії права і держави. – К., 2001.

3. Конституційне право України: Хрестоматія: Навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. / Упоряд. В.С. Журавський, Ю.М. Тодика. – К.: Концерн «Видавничий Дім «Ін Юре», 2004.

4. Правознавство: Навч. посібник / А.М. Колодій, І.В. Опришко, С.Є. Демський та ін., За ред. В.В. Копейчикова – 3-є вид., – К.: Юрінком Інтер, 2000.

5. Кодекс законів про працю України з постатейними матеріалами. У 45 / За ред. В.М. Вакуленка, О.П. Товстенка. – К.: Юрінком Інтер, 1998.

6. Кримінальний кодекс України. Кримінальне процесуальний кодекс України. Постанови Верховного Суду України із загальних питань судової діяльності та в кримінальних справах / Відп. ред. В.Т. Маляренко. – К.: Юрінком Інтер, 1999.