Ландшафт, як природно-територіальний комплекс

Ландшафт






ЛАНДШАФТ - це генетично однорідний ПТК, що має однаковий геологічний фундамент, один тип рельєфу, однаковий клімат і складається із властивих тільки даному ландшафту набору динамічно сполучених і закономірно повторюються у просторі основних і другорядних урочищ (Н. А. Солнцев).

ЛАНДШАФТ - це ПТК з закономірно побудованої системою морфологічних частин (фацій, урочищ, місцевостей), утворених на загальній структурно-літологічної основі. Він відрізняється своїм кліматом, характером рослинного покриву, грунтів, індивідуальної морфологічної структурою, яка дає можливість відрізнити один від іншого ландшафт (К. І. Геренчук).

Зонально-азональні однорідність ландшафту знаходить своє вираження, насамперед в спільності фундаменту, макрорельефа і клімату. За таких умов (за Солнцеву), в процесі розвитку ландшафту формується строго певний набір елементарних геокомплексов (фацій, урочищ), тобто своєрідна морфологія ландшафту.

А. Г. Ісаченко вважає, що ландшафт - це основна категорія фізико-географічного розподілу, і він як би займає вузлове положення в системі фізико-географічних одиниць. Причини відокремлення регіональних комплексів на верхніх і нижніх щаблях мають принципово різну природу. Регіональні комплекси формуються під впливом зовнішніх факторів - зонального розподілу сонячного тепла, і азональні диференціації земної кори. Морфологічна диференціація, тобто формування простих геокомплексов, є результат внутрішніх причин, слідство розвитку самого ландшафту при взаємодії всіх його компонентів.

Зональні і азональні чинники створюють свого роду фон, на якому розгортається складна сукупність географічних процесів, що призводять до внутрішньої диференціації ландшафту.

Порівнюючи ландшафт з регіональними комплексами більш високого рангу не можна не помітити, що між ними є істотна відмінність: жодна азональні одиниця більш високого рангу не має зовнішніх властивістю ландшафту - неподільна як зональному, так і в азональні відношенні. Отже, жодна з цих одиниць у силу своєї складності та генетичної неоднорідності не може розглядатися як основне еталон фізико-географічних умов.

Елементарні комплекси не дають кожен окремо повного уявлення про типових природних особливості території. Серед фацій і урочищ нерідко зустрічаються комплекси, нетипові для даної ландшафтної зони, області, провінції. В. В. Сочава відзначав, що урочище або група урочищ не можуть бути основною таксономічної одиницею тому, що вони не дають повного уявлення про місцеву структурі географічного середовища. Подібні фації і урочища багаторазово повторюються. Індивідуальні риси комплексів відступають на останній план, а на перше місце виступають риси подібності, або типологічні ознаки. Тому, морфологічні одиниці, як правило, вивчаються в морфологічному плані, тоді як при дослідженні ландшафтів необхідно в першу чергу звертати увагу на індивідуальну специфіку.

Ландшафт відрізняється від елементарних геокомплексов незрівнянно більш тривалою історією існування і більшою стійкістю по відношенню до зовнішніх впливів, в тому числі і до впливу людини. Фації ж змінюються на наших очах, і, до того, корінним чином, так що від колишньої їх природної структури майже не залишається слідів.

Інакше кажучи, основним об'єктом географічного вивчення повинна бути така територія, в межах якої виявляється весь закономірний ряд географічних комплексів - фацій і урочищ - в їх типових поєднаннях, тобто ландшафт в його регіональному розумінні.

Ландшафт - це значно більше автономна система, ніж урочищі або фація. У рамках ландшафту можна ставити питання про всебічне вивчення географічних взаємозв'язків і процесів, чого не можна сказати про простих географічних комплексах.

На користь уявлень про ландшафт. Як основний одиниці фізико-географічної диференціації, свідчить практичний підхід до ландшафту як до об'єкта господарської діяльності. В. В. Сочава і Четиркін В. М. показали, що ландшафт - це саме такий ПТК, щодо якого можна ставити питання про єдиного напрямку господарського розвитку.

Представлення А. А. Борзова, Л. С. Берга про поняття "ландшафт" надалі уточнювалися, виникло безліч визначень. Запропоновані різними авторами визначення, незважаючи на відмінності в деталях, в більшості своїй близькі. Це дає підставу зробити висновок, що переважаючою і найбільш обгрунтованою є так звана регіональна трактування ландшафту.

Проте до цих пір різні автори вкладають у це поняття різний зміст. В даний час є три трактування поняття "ландшафт": регіональна, типологічна і трактування ландшафту як цілого поняття.

Трактування ландшафту як регіональної одиниці, тобто як географічного індивідуума, як основний регіональної одиниці, бере свій початок від робіт Л. С. Берга, який розглядав ландшафт як основну одиницю географії, географічний індивід або особина. Регіональний напрям розуміння "ландшафт" вперше було найбільш докладно обгрунтовано Л. Г. Ременскім. Регіональної або індивідуального трактування ландшафту дотримувалися і дотримуються А. А. Григор 'єв, С. В. Колесник, А. Г. Ісаченко, Н. А. Солнцев та інші.

Відповідно до регіональної трактуванні ландшафт це, по-перше, конкретна (індивідуальна) територіальна одиниця, по-друге, це досить складний географічний комплекс, по-третє, ландшафт являє собою основну фізико-географічну одиницю, основний об'єкт територіального дослідження.

Регіональне тлумачення ландшафту поєднує як індивідуальний, так і типологічний підхід до вивчення географічних комплексів і передбачає обов'язкову систематизацію останніх в типологічному плані. Але на відміну від "типологічного" розуміння регіональне подання про ландшафт виходить з наявності різноякісних, разнопорядкових геокомплексов і з визнання первинності конкретних географічних одиниць, розглядаючи поняття про види і типи як результат подальшого їх узагальнення. Умовне найменування цього напряму означає тільки те, що ландшафт розуміється як конкретний регіональний комплекс і як початкова одиниця фізико-географічного районування.

Типологічне трактування ландшафту закладена роботами О. М. Пономарьова, М. А. Первухін, Б. Б. Полинова, фактично також С. С. Невструева, частково Л. С. Берга . А. І. Перельман в спеціальному примітці до статті про геохімічних принципах класифікації ландшафтів обмовляється, що він дотримується типологічного розуміння терміну "ландшафт" і не вважає його синонімом "фізико-географічне району", як це роблять деякі дослідники. Активним захисником і пропагандистом цієї трактування є М. А. Гвоздецький.

Слід зазначити, що типологічне трактування поняття "ландшафт" виникла ще в 30-і роки, але не зустріла особливо широкої підтримки в даний час серед географів, оскільки вона відкидає вішають значення регіональних одиниць. Наприклад, Н. А. Гвоздецький вважає, що якщо виходити з уявлення про індивідуальність ландшафту, визнати його як основну одиницю територіального дослідження, виникає необхідність вивчення кожного ландшафту окремо. Це може призвести до безперспективність такого підходу, особливо в умови нашої країни, величезна територія представляє складну мозаїку дрібних регіональних одиниць. Тим часом, типологічний підхід, значення якого ясно представляв Берг, має колосальні переваги, дозволяючи здійснювати широку інтерполяцію і навіть екстраполяцію при використання для дослідження аерофотоматеріалов, еталон дешифрування аерознімки та ін

Згідно так званому поданням ландшафт - це тип території або вид географічних комплексів, тобто не сама територія, а лише сукупність деяких загальних типових властивостей, притаманних тим чи іншим однорідним ділянок території незалежно від їх рангу і особливості функціонування. Як відомо, всяке поняття про тип може виникнути лише остільки, оскільки існують конкретні об'єкти. Інакше кажучи, уявлення про конкретні явища первинно, а ідея "типу" - вторинна.

Представники типологічного напрямку вважають, що термін "ландшафт" застосовувати до будь-класифікаційними категоріями, до будь-яких одиницям класифікації території або місцевості за їх властивостями. Наприклад, можна говорити про пустельному ландшафті взагалі, про ландшафт піщаної пустелі т. д.

Поняття ландшафту в типологічному розумінні в сенсі слововживання аналогічно поняттю грунту. Можна сказати "степова грунт", "степовий ландшафт", але не можна говорити "грунт Руської рівнини", "грунт Кавказу". На думку представників типологічного напрямку, ландшафт існує в такому розумінні і на тих самих правах як тип, підтип, вид і т. д. грунту в грунтознавстві, як тип рельєфу в геоморфології.

ЛАНДШАФТ - як загальне поняття найбільш активно пропагує Ф. М. Мілько. Поняття "ландшафт" у цьому трактуванні тотожне поняттю географічного комплексу взагалі, не залежно від обсягу та таксономічного значення. Деякі географи вважають за можливе іменувати "ландшафтом" і всю Руську рівнину, і окремий яр, і взагалі будь-який шматочок земної поверхні. Однак навіть із термінологічної точки зору, як зазначає Н. А. Солнцев, нераціонально іменувати "ландшафтом" такі різні і незрівнянні географічні поняття, як Російська рівнина і яр або Середньо-Сибірське плоскогір'я і ялинник. Крім того, в ландшафтознавство вже є два тотожних "загальних" терміну-ПТК і ТК і немає потреби в третьому синоніми.

Ландшафтами з цієї точки зору можуть бути названі як типологічні, так і регіональні одиниці будь-якого класифікаційного та територіального рангу. У сенсі слововживання поняття ландшафту в цьому випадку аналогічно рельєфу, клімату. Можна сказати "рельєф Руської рівнини", "рельєф Мещери" або "клімат Руської рівнини", "клімат Мещери". Також з цієї трактуванні можна сказати: "ландшафт (тобто фізико-географічний комплекс) Російської рівнини", "ландшафт Мещерської низовини" і т. п. Однак, ландшафт не будь-який фізико-географічний комплекс, як це випливає з уявлення про ландшафт як загальному понятті, а щодо однорідний фізико-географічний комплекс. Трактування ландшафту як загального поняття заперечує його однорідність, оскільки ландшафтами рахуються навіть дуже різнорідні за природними умовами фізико-географічні країни.



Антропогенні модифікації сучасних ландшафтів



ПТК являє собою закономірно побудовані системи, в яких всі складові частини (геологічні породи, водні і повітряні маси, рослинність і тваринний світ) пристосувалися і тісно пов'язані між собою обміном тепла, вологи. Мінеральних речовин, завдяки чому всі компоненти ПТК знаходяться в тісному взаємозв'язку і взаємної обумовленості і відносної стабільності. Тому зміна будь-якого компоненту ПТК (наприклад, рубка лісу, розорювання території, зрошення та підняття грунтових вод, осушення, активну забруднення повітряних мас і ін) викликає досить швидкі і помітні зміни інших компонентів. Поступово змінюється вигляд ПТК, його структура, природні особливості, процеси і, звичайно, його ресурси.

Господарська діяльність людини протікає в межах природно-територіальних комплексів, ніж безперервно порушуються створені віковічні зв'язки і взаємозалежності між компонентами. З кожним роком кількість таких порушень ПТК зростає, а результат таких порушень не завжди бувають сприятливими для природного середовища і господарських підприємств. Тому, основним завданням сучасної фізичної географії є вивчення ПТК, їх структури і аналіз процесів, що відбуваються в ПТК. Це дозволить розробити рекомендації для найбільш раціонального господарського використання ПТК, що має привести до поліпшення природних умов і збагачення природних ресурсів.

Охорона природного середовища є однією з найважливіших завдань сучасної епохи. Інтенсивне використання земельних ресурсів, посилюється з року в рік, в різних географічних умовах призводить до значних порушень режиму природних комплексів та виникнення цілої серії небажаних, часто дуже шкідливих для людини і господарств процесів, наприклад, ерозії грунтів, формування яружно-балкової системи, забруднення водойм , підвищення рівня грунтових вод, засолення та заболочування грунтів та ін

Ці порушення природних зв'язків та режиму природних процесів у ландшафтах мають різну глибину і характер на окремих територіях. За ступенем змін, які викликані впливом людини на природу, А. Г. Ісаченко, К. І. Геренчук виділяють кілька категорій ландшафтів.

1. Ландшафти незмінені або первісні, тобто такі, в яких діяльність людини за історичний період не виявлено. Це ландшафти непосещаемие або зрідка відвідувані людиною (наприклад, ландшафти Антарктиди).

2. Ландшафти слабоізмененние, в якому людиною порушені окремі компоненти (наприклад, тваринний світ в результаті полювання), але основні природні зв'язку не порушені; сюди можна віднести деякі тайгові і пустельні ландшафти, ще не залучені в активну господарське використання.

3. Ландшафти порушені (сильно змінені), в яких у результаті тривалого і не завжди раціонального використання людиною, суттєво порушені природні зв'язку та змінено структуру ландшафту в напрямку, зазвичай не сприятливому для людини. Виникли різні несприятливі шкідливі стихійні явища (ерозія, зсуви, повені, вітровали). Ландшафти цієї групи особливо різноманітні. Вони поширені й тундрі, де запеклим випас оленів призводить до зміни ягельного покриву непродуктивними пустках, і в тайзі, де мала поширення підсічна система землеробства і триває лесоістребленіе, і в інших зонах.

4. Ландшафти зруйновані, у яких людина змінила не тільки похідні компоненти природи (рослинність, тваринний світ), а й основні: геологічна будова і рельєф, клімат і води, що призвело до глибоких змін природних ландшафтів, до погіршення їх природних особливостей і виснаження природних ресурсів. Прикладами таких змін можуть бути великі гірські розробки (кар'єри, шахти, терикони), вдруге засолені або заболочені землі та ін.

5. Ландшафти, перетворені або власне культурні, в яких природні зв'язку змінені на науковій основі (шляхом раціонального розподілу угідь, штучних лісонасаджень, зрошення, меліорації, перетворення стоку і мікроклімату) з тим, щоб забезпечити повне і ефективне використання природних ресурсів, їх охорону і відтворення. Цей культурний ландшафт повинен мати більш високу біологічну продуктивність, найкращі кліматичні та гідрологічні умови, більш високу родючість грунтів у порівнянні з первісним природним ландшафтом. Прикладами культурних ландшафтів можуть бути раціонально перезволожені землі, високоврожайні поля, добре сплановані міста з відповідними приміськими зонами, санітарно-курортні зони та ін



Морфологія географічних ландшафтів



Вивчення географічного ландшафту починається з дослідження його геоморфологічної структури, тобто складових його частин. Аналіз морфології ландшафту має велике наукове і практичне значення. Він допомагає розкрити просторово різну динаміку місцевих природних процесів, встановити взаємозв'язки природних компонентів, зрозуміти закономірності формування морфологічних одиниць ландшафту. Без вивчення морфології ландшафту неможливо скласти ландшафтну карту, що дає науково правильну, комплексну, синтезовану характеристику природних умов с / г земель (місцевого та мікроклімату, грунтів, грунтів, рельєфу і процесів ерозії і дефляції, особливостей зволоження і стоку, рослинного покриву і т. д.). Природні умови всередині кожного ПТК підпорядковані закономірним змін з переходом від фації до фації, від подурочіща до подурочіщу, від урочища до урочища, від місцевості до місцевості. З цими закономірностями і знайомиться ландшафтовед, вивчаючи морфологічну будову ландшафту в польових умовах.

При ландшафтно-морфологічному аналізі території для визначення рангу складових частин ландшафту необхідно враховувати:

а) складність морфологічної структури ПТК,

Як і в інших природних науках у ландшафтознавство є своя найбільш просто влаштована і практично неоднорідна одиниця, завершальна систематичний ряд ПТК - фація. Елементарне морфологічну будову фації А. Г. Ісаченко визначає як "ділянка території, в межах якого всі взаємопов'язані географічні компоненти представлені своїми найбільш дробовими територіальними підрозділами. Поняттю географічної фації відповідають такі подібні класифікації інших авторів, як епіформа Р. І. Аболіна, елементарний ландшафт Б. Б. Полинова, мікроландшафтів І. Л. Ларіна, біогеоценоз В. М. Сукачова, епіфація Л. Г. Раменського.

Фація, як нижня межа природно-географічного розчленовування в даний час визнається більшістю географів, провідних детальне польове картування. Подальше поділ фації на більш дрібні частини недоцільно.

Само собою зрозуміло, що на просторі фації властивості компонентів залишаються практично однаковими, іншими словами, всередині однієї географічної фації не може бути двох елементів рельєфу, двох мікрокліматом, двох літологічних різних наносів або водних режимів і, тим більше, двох біоценозів або грунтових різниць. Оскільки в межах однієї фації не може бути двох біоценозів, на територіях з порівняно порушеним рослинним покривом рослинні співтовариства є прекрасними індикаторами, що розміщаються точно в межах одного місцепроживання - фації. На просторі фації всі компоненти мають певне якісне єдність, відмінне від єдності суміжні фацій з іншими властивостями компонентів. Як вказує А. А. Відін, коли рослинний покрив фації зазнає істотні зміни при втручанні людини, фаціальні кордону можна виявити за характером інших компонентів, наприклад, по грунтовим різницям, комплексно відображає місцепроживання або по сукупності природних властивостей досліджуваної ділянки: по місцю розташування в рельєфі, режиму зволоження, літологічним складом і т. д.

Фація - це ПТК, який характеризується однаковим літологічним складом поверхневих порід, єдиним елементом рельєфу однаковим характером зволоження, одним мікрокліматом, однієї грунтової різницею і одним біоценозом. Фація - це найменший за розмірами і за будовою ПТК. на місцевості фація займає, як правило, частина мікроформи рельєфу, рідше - всю мікроформ цілком і дуже рідко весь елемент мезоформи рельєфу.

Нижче наводяться приклади різної морфогенетичні приуроченості фацій.

Фації, що займають частину мікроформи: а) центральна частина суфозійних западини з осокових травостоєм на лучно-болотних грунтах, б) вершина піщаного валу на надзаплавній терасі з бором-беломошніком на слабопідзолистого піщаному грунті.

Фації, що займають всю мікроформ: а) неглибокі блюдцеобразние зниження з лучно-степовою рослинністю на лучно-каштанових грунтах, б) прируслових вал з сосняком лишайником на опідзолених слаборозвиненою грунті, в) мікропоніженія староречного типу на заплаві з щучніком на заплавній дерново-глеєві важкосуглинковому грунті .

Фації, що займають частину елемента мезоформи: а) зсувну ділянку схилу яру східній експозиції з зріджені ковилово-типчаково угрупуванням на чорноземах південних змитих, б) підвищені ділянки днища балки з типчаково-різнотравною рослинністю на лучно-чорноземних грунтах, в) комплекс фацій на схилах моренних пагорбів: сухі фації вершин, вологі нижніх частин схилів і підстав, г) фації неоднорідних частин яру, балки: схили різних експозицій та днищ та ін.

Фації, що займають весь елемент мезоформи рельєфу: а) плоскі ділянки межиріччя, складені лесовидними суглинками з типчаково-ковиловими угрупованнями на чорноземах південних, б) рівна суглинних заплава низького рівня з різнотравно-пирейно угрупованнями на алювіально-лугових грунтах, в) фації однорідних складових частин ярів, балок: схилом різних експозицій та днищ.

Як видно з наведених прикладів, головною причиною фаціальні диференціації є зміна літологічного складу поверхневих порід і рельєфу. Різні ділянки, залежно від рельєфу (експозиції, крутизни та форми схилу), літологічного складу поверхневих порід відрізняються тепловим режимом, глибиною залягання грунтових вод, балансом вологи і мінеральних речовин. Внаслідок цього кожному ділянці відповідають свої умови місцепроживання (екологічні умови). У залежності від них формується фітоценоз і притаманні йому жовтня. У процесі матеріально-енергетичного обміну між компонентами формується і грунт, і водний режим, і геохімічні умови, тобто складаються основні природні властивості фацій.

Ландшафтне дослідження, перш за все, пов'язано з вивченням типових фацій. Грунтовий розріз, точка мікрокліматичного вивчення, геоботанічна майданчик завжди закладаються на який-небудь типової однорідної в природному відношенні території (фації). Таким чином, дослідження на цих точках служать розкриттю, перш за все природних властивостей фації. Оскільки фації не оригінальні, а завжди типових повторюються на тій чи іншій території, то навіть при великомасштабних ландшафтних дослідженнях немає сенсу вивчати кожну фацію. Практично цілком достатньо вивчати тільки основні типи фацій.

Картирование фацій, внаслідок їх малих розмірів, не представляється можливим, тому їх об'єднують в більші одиниці.



Подурочище



Зазвичай фації утворюють поєднання - ряди або поєднані групи фацій приурочені до елементів мезоформ рельєфу. Такі ПТК прийнято називати подурочіщамі. Термін "подурочіще" був запропонований Д. Л. Армандом в 1952 році. Наводимо найбільш поширене визначення цього природно-територіального комплексу.

Подурочіще - це ПТК, що складається з групи фацій, тісно пов'язаних генетично і хімічно, внаслідок їх загальної положення на одному з елементів мезорельефа одній експозиції. Фації утворюють поєднання, що повторюються в подібних умовах, а в міру зміни місця проживання і гідрологічного режиму, змінюючись, утворюють зв'язані ряди. Ці стійкі угруповання фацій об'єднання на будь-якому елементі мезоформи рельєфу. Рельєф, як потужний ландшафтостворюючих фактор, виступає тут як особливо яскравий зовнішній ознака освіти закономірних сполучень фацій, що групуються в більш великі морфологічні одиниці. Єдність фацій, що входять до складу певного подурочіща обумовлено, крім того, подібним гідрологічним режимом, спрямованістю поверхневого стоку, характером ерозійних процесів, однаковою кількістю що надходить сонячної енергії, розподіл снігового покриву та ходом весняного сніготанення і взагалі Місцевим єдністю динаміки природних процесів. Всі фації подурочіща володіють типологічним єдністю.

Як відзначає А. А. Відін використання в якості зовнішнього ознаки для виявлення подурочіщ їх положення на елементах мезоформ рельєфу перевірено при ландшафтних дослідженнях. Було встановлено, що в районах з строкатим літологічного складу поверхневих відкладень, при двочленну будові почвообразующіх порід, а також на слаборозчленована і слабодреновані рівнинах, сукупність фаціальні-східних місцеперебувань приурочується не тільки до елементів мезорельефа, але й до ділянок з різним співвідношенням потужностей наносів, що входять до складу почвообразующіх порід у межах одного і того ж елементу мезорельефа.

Наприклад, слабодреновані "вершинні" поверхні водно-льодово-моренних рівнин, що представляють один елемент рельєфу, поділялися на кілька подурочіщ залежно від потужності поверхневого піщаного (супіщаного) наносів, тривалості стояння верховодки на підстилаючої суглинку, ступеня опідзоленості і глеюваті грунтів. Тут для картографування подурочіщ одна ознака геоморфологічний виявився недостатнім і був доповнений топографічним, гідрологічними ознаками і властивостями генетичних категорій грунтів.

У польових умовах доводиться картувати ПТК, що включають дві, три або більше фацій, які суміщають не з елементом, а з порівняно невеликою мезоформой рельєфу. До таких комплексів належить, наприклад, піщані вали типу озов, суфозійних западини - блюдця з сирими або тимчасово сирими луками, заплавними староріч'ями та ін ці комплекси чітко контрастують з навколишнім їх територією за характером протікають у них процесів. Вони відрізняються від суміжних комплексів: 1) по типу грунтоутворення, 2) за ступенем зволоження, 3) з процесів поверхневого і підземного стоку. Фаціальні угруповання, обмежені межами невеликий форми мезорельефа, в значній мірі "ізольовані" від сусіднього фонового урочища.

У подурочіще пофаціально можуть варіювати: а) механічний склад грунтів (від піщаного до супіщаного або від легко-і середньосуглинистого до важкосуглинковому і глинистого), б) умови грунтово-грунтового зволоження і промивного режиму (різна стадія перезволоження, оглеєння, вилуговування, осолоденія, оподзоліванія ), в) інтенсивне засолення (незасоленние, засолені, осолонцованние), г) інтенсивність поверхневого змиву або дефляції (слабо-, середньо-і сільносмитие, слабо-, середньо-і сільнодефлірованние).

Подурочіща виділяються:

На схилах ярів, де зустрічаються грунту різного механічного складу з різним ступенем зволоження і промивного режиму, різним ступенем смитості, оподзоліванія, оглеєння.

У широких днищах балок, складених делювіальними, лесовидними суглинками з різним ступенем гідроморфності, остепнено, намитої, засолення.

На плоских поверхнях терас з різними рівнями - низьким, високим, в прітеррасной, прируслової частини заплави.

На корінних схилах долини річки, яру, балки, складених літологічних різними породами: лесових товщами, вапняками, кристалічними породами, моренними і флювіогляціоннимі відкладеннями.

На пагорбах різної експозиції з остепнено, осипних перезволожених частинами.

На ували: пологі південні схили, круті північні і виположенние вершини з блюдцеобразнимі зниженнями.

Як вказувалося вище, внаслідок зміни умов зволоження змінюється грунтово-рослинний покрив і інші складові морфологічних одиниць ландшафту. Наприклад, на днищі яру літологічних породи однакові, складені делювіальними і лесовидними суглинками. Але в одному випадку на днище в залежності від ступеня зволоження розвиваються болотні грунти, а в іншому - лучно-чорноземні, в третьому - лугові. Рослинний покрив відповідає умовам зволоження. Таким чином, на днищі яру виділяється не одна фація, а комплекс фацій одного елемента рельєфу - мезоформи, які об'єднуються в подурочіще. Тут у самостійне подурочіще виділяється: схил західної експозиції з чорноземами південними різного ступеня смитості під розрідженої різнотравно-злакового рослинністю та схил східної експозиції з чорноземами південними слабосмитимі і комплексом різнотравно-злакового і чагарникової рослинності.

Подурочіще займає проміжне положення серед морфологічних одиниць ландшафту між фаціямі і урочищами.

Приклади повних назв подурочіщ: 1) зсувні схили балки з чорноземами південними суглинних на лесовидних відкладеннях, стелить щільними глинами, з різнотравно-злаковим травостоєм; 2) похилий прібалочний схил північної експозиції, складений делювіальними суглинками, з сірими лісовими легко-і середньосуглинистих слабко-і среднесмитимі грунтами, розорані.






Урочище



Основний морфологічної частиною ландшафту є урочище. При будь-якому ландшафтному дослідженні воно є основною одиницею вивчення і картування. На ландшафтної карти повинні оконтурювати по можливості все урочища досліджуваної території. Оскільки ландшафт є ще більш складним ПТК, ніж урочищі, то, не вивчивши характерних поєднань урочищ, не можна оконтурювати і весь ландшафт.

В основу виділення урочищ покладені: мезорельеф, субстрат (генезис відкладень), умови зволоження та дренажу. Вони формуються найчастіше на основі якої-небудь опуклою або увігнутою єдиної за генезисом і віком мезоформи рельєфу, володіють однотипним поєднанням режимів тепла і зволоження, різниць грунтів і фітоценозів.

Вперше термін "природне урочище" був ужитий Л. Г. Раменському в 1938 році. У 1948 році М. А. Солнцевим цей термін був запропонований як морфологічної одиниці ландшафту. Наведемо кілька основних визначень основний морфологічної одиниці ландшафту - урочища.

1. Урочищем називають природно-територіальні комплекси, складові закономірно побудовану систему генетично, динамічно і територіально пов'язаних фацій або їх груп - подурочіщ (А. А. Відін, Н. А. Солнцев та ін)

2. Урочищем називається частина ландшафту. Представляє собою комплекс фацій, пов'язаних переважно з окремими опуклими або увігнутими мезоформамі рельєфу на однорідному субстраті і об'єднаних загальною спрямованістю процесів руху вод, перенесенням твердого матеріалу і міграції хімічних елементів. (А. Г. Ісаченко)

3. Урочищем називають складно влаштований ПТК, що складається з фацій, згрупованих у подурочіща і ланки (ланка-ПТК, що складається з фацій, динамічне і генетичне єдність якого зумовлено становищем на одній мікроформи рельєфу). Це проміжна одиниця між фаціей і урочищем, а також з окремих фацій, що зустрічаються крім ланок і подурочіщ (А. А. Відін).

У зв'язку з тим. Що урочища відокремлюються в межах мезоформ рельєфу, їх генетичне і динамічна єдність виступає дуже яскраво. Проте в даному випадку. Як і в розглянутому раніше простих сполучень фацій (подурочіще, просте урочище), діагностика ПТК по рельєфу - зовнішньому маркована ознакою - є лише методичним прийомом. При польовий зйомки відокремлюються балки від рівнин, тераси від плакорах і т. д., тобто відбувається поділ території за такими властивостями, як власне рельєф і залежна від нього спрямованість поверхневого стоку, місцеве перерозподіл тепла і світла і інтенсивність ерозійних процесів. Частково при цьому враховується характер генезису та вікові відмінності комплексів. Проте всього цього недостатньо. Адже фактори, що обумовлюють складна єдність і динамічну спільність природних умов в урочищі, це не тільки рельєф, а й речовинний склад ділянки земної поверхні, на якому утворилася дана форма рельєфу, характер залягання поверхневих відкладень і такі важливі властивості порід як проникність, водоутримуюча здатність і хімізм грунтово-грунтових вод, характер внутрішньогрунтовий і підземного стоку, режим зволоження та хімічні властивості субстрату.

Тому для виявлення урочищ конкретного ландшафту недостатньо призвести поділ території тільки за геоморфологічними ознаками, за мезоформам рельєфу. Ували, Ками, балки, яри, улоговини, тераси, заплави і т. д. повинні додатково класифікуватися за віком і генезисом, літологічним складом, потужностям поверхневих відкладень, режиму зволоження і деяким іншим факторам.

Так, наприклад, після того як виявлено групу терасове ПТК у долині якої-небудь річки. Тераси можуть бути підрозділені на старі і молоді (низькі та високі); на акумулятивні, цокольні або структурні; на піщано, суглинкові, глинисті і шаруваті, сухі, умеренновлажние, сирі і заболочені.

До основних зовнішніми ознаками, за якими можна виділити урочища, належить:

а) обмеженість ПТК межами однієї мезоформи рельєфу,

б) літологічних однорідність будови товщі, охопленої процесами грунтоутворення,

в) один тип гідрологічних умов,

г) складна морфологічна структура вивчається комплексу (такий комплекс включає подурочіща, окремі фації і ланки).

Виділені у відповідності з цими ознаками урочища збігатимуться з контурами геоморфологічного поділу території на мезоформи рельєфу, контурами генетично різних четвертинних відкладень, контурами з різними гідрологічними умовами. Отже. Сітка контурів ландшафтної карти, що зображає урочища, є синтез найважливіших умов, що визначають розвиток грунтово-рослинного покриву, і кожному урочища буде властивий певний набір рослинних угруповань і грунтових різниць.

Типологічна схожість урочищ конкретної ділянки території обумовлено властивостями геолого-геоморфологічної основи, на якій вони розвиваються. Крім того, величезну роль грають однаковий клімат, характер поверхневого і підземного стоку, інтенсивність природних процесів.