Хімія в нашому житті

ПЛАН



Хімія в ванній кімнаті	3

		Вода	3

		Поверхнево-активні речовини (ПАР)	3

		Зубні порошки і пасти	4

Хімія на кухні	5

		Щавлева кислота	6

		Лимонна кислота	6

		Цукор	6

		Синтетична їжа	7

Хімія у косметичці	8

		Лосьони та маски	8

		Крем корисний всім	9

		Руки: догляд і краса	10

		Турботи від поту	10

Хімія в аптечці	11

		Аптечні старожили	11

Хімія і перша допомога потерпілим	14

		Рани і забиті місця	14

		Нариви і подряпини	14

		Лікування опіків	15

		Отрути і протиотрути	15

Хімія в сільському господарстві	16

		Хімічні засоби захисту рослин	17

		Гормони росту рослин	18

Хімія у військовій справі	19

		Сильнодіючі отруйні речовини (СДОР)	20

Хімія у будівництві	21

		Скло	22

		Цемент	22

		Клеї	22

		Замазки, ґрунтовки, шпаклівки	23

Фарби	24

		Покриття та його складові частини	24

Хімія та запахи	26

Хімія і одяг	29

		Види тканин	29

		Догляд за одягом	30

Хімія у портфелі	31

		Папір	31

		Олівці й акварельні фарби	32

		Чорнила	32

Полімери у промисловості і побуті	33

		Одержання полімерів	33

		Класифікація	33

		Властивості і найважливіші характеристики полімерів	34

		Застосування полімерів	34

Список використаних джерел	35

	


ХІМІЯ В ВАННІЙ КІМНАТІ



Ні для кого не є таємницею, що вода в нашому житті займає далеко не останнє місце. Величезна кількість води щодня використовується в промисловості й у побуті. Вона є найважливішим елементом у здійсненні санітарно-гігієнічних заходів.



Вода



Водопровідна вода відрізняється від дощової і снігової. Справа в тім, що така вода містить підвищену кількість солей кальцію, магнію, заліза. Ці солі (гідрокарбонати, сульфати, хлориди) прийнято називати солями твердості. Солі твердості, а точніше їхні катіони Ca2+, Mg2+, Fe3+ реагують з аніонами жирних кислот, що входять до складу мила, і утворюють мало розчинні сполуки, такі як Ca(C17H35COO)2 й ін. Ці опади забивають пори тканини, роблячи її грубою і нееластичною; вона перестає пропускати повітря і вологу. Псується і зовнішній вигляд виробу: тканина здобуває сіро-жовтий відтінок, блякнуть фарби малюнка. Осілі на тканині "вапняні мила" позбавляють її міцності. У такій воді погано милиться мило, на шкірі утворюється наліт погано розчинних солей, і вона неприємно стягається. Все це означає, що вода тверда. 

Ясно, що природну воду із солями твердості треба "пом'якшати". 

Щоб позбутися від домішки гідрокарбонату кальцію у воді, варто додати соду чи лугу, прокип'ятити тверду воду. Хімічна реакція між лужними реагентами і кислою сіллю – гідрокарбонатом кальцію приведе до осадження карбонату кальцію. При кип'ятінні гідрокарбонат кальцію руйнується, виділяючи осад карбонату кальцію і вуглекислий газ.

А  пом'якшити воду можна, додаючи молочну, винну чи лимонну кислоту. 

Для умивання, звичайно, краще використовувати не просто зм'якшену, а м'яку природну (дощову чи снігову) воду, зібрану в місцевості зі сприятливими екологічними умовами, а не у великому місті, де в атмосфері навряд чи не більше забруднень, ніж у твердій воді. Але приходиться бути реалістами, тому, умившись водопровідною водою, протріть обличчя тампоном, просоченим кип'яченою чи навіть дистильованою водою. 



Поверхнево-активні речовини (ПАР)



ПАР обов'язково входять до складу  будь-якого мила і будь-якого миючого засобу – і для прання, і для миття. 

Узагалі говорячи, для прання можна використовувати різні засоби: у якихось випадках підійде і мило, і сода, і пральний порошок. Головне, щоб обраний миючий засіб більш-менш успішно виконував дві функції: 

видалення часток бруду з поверхні, що очищається

перенос їх у розчин. 

Для цього мило чи пральний порошок повинні містити у своєму складі миючі речовини з молекулами, що мають гідрофобну ("водовідштовхувальну") і гідрофільну ("водолюбну") частини. Перша буде взаємодіяти з поверхнею забрудненої тканини, а друга – з водою; частки бруду перейдуть у водяний розчин разом з миючими речовинами. Це ефективніше відбувається в теплій воді.

Способи виготовлення найпоширенішого ПАР – мила були відомі вже в далекій давнині й описані в "Природній історії" Плінія Старшого (23–79 р. н.е., Рим), включаючи навіть одержання твердого мила (використовувалася сода – карбонат натрію, і мило містило катіони натрію) і рідкого мила (замість соди застосовували поташ – карбонат калію). Джерелом жирних кислот служили сало і рослинна олія. Особливо славилося, починаючи з IX і аж до початку XX століття, марсельське мило на основі маслинової олії. 

Зараз для виробництва мила використовують не тільки рослинні і тваринні жири, але і синтетичні жирні кислоти, які одержуються з продуктів переробки нафти, а також каніфоль (суміш смоляних кислот із соку хвойних дерев – "живиці"). 

Вищі сорти мила варять на природній сировині – кокосовій і пальмовій оліях. Такі мила добре розчинні у воді і дають стійку піну, відрізняються низькою лужністю. 

У господарське мило, як правило, уводять наповнювачі – солі, що у воді піддаються гідролізу і створюють лужне середовище (наприклад, карбонат натрію, тетраборат натрію – бура, метасилікат натрію, триполіфосфат натрію). 

Оскільки мило витягає з поверхневого шару шкіри не тільки забруднення, але і жири, часом надмірно її висушує, тому у туалетні мила додають речовини, що допомагають зберегти нормальний зміст жирів і вологу в шкірі. Це такі добавки, як вищі спирти, ефіри бурштинової і молочної кислот, гліцерин.

Гарне мило має приємний, ненав'язливий запах за рахунок введених у нього парфумерних добавок – отдушок. Крім того, до складу туалетних сортів мила додають наповнювачі (наприклад, диоксид титана TiО2) і барвники. 

Спеціальні сорти мила включають також антисептики (триклозан, хлоргексидин, саліцилову кислоту і т.п.) і біологічно активні речовини, у тому числі отримані з природної сировини – лікарських рослин. 

Сортів і марок мила існує безліч.

Синтетичні миючі засоби, скорочено СМЗ, а попросту пральні порошки, найчастіше містять у своїй основі не солі карбонових кислот, а інші поверхнево-активні речовини, що полегшують прання і не бояться твердої води. Найчастіше в пральних порошках і рідких сумішах для прання роль ПАР грають сполуки, у молекулах яких гідрофобний вуглеводневий радикал зв'язаний з гідрофільною сульфатною чи сульфонатною групою. Синтетичні миючі засоби – це складні суміші ПАР з різними відбілювачами (хімічними й оптичними), піноутворювачами, пом'якшувачами води й біодобавками ферментів, що розкладають білкові чи жирові забруднення. 

Хімічні відбілювачі – це окислювачі, похідні перекиси (пероксида) водню (пероксокарбонат чи пероксоборат натрію). Вище 70 оС (при кип'ятінні білизни) вони виділяють активний атомний кисень, що окисляє і знезаражує забруднення. Утім, існують й інші відбілювачі, не потребуючі кип'ятіння, з похідними хлору, наприклад хлораміном, і сірчисті відбілювачі, що виділяють диоксид сірки. 

Іноді в СМЗ уводять ще пом'якшувачі (найчастіше це амонієві підстави), що роблять тканину м'якше на дотик, і антистатики, що запобігають електризації тканини. 

Важливе місце у ванній займають не тільки мила, пральні порошки, солі, гелі, але і зубні порошки, пасти.



Зубні порошки і пасти



Зубні порошки, добре знайомі людям старшого покоління, –  це досить складні суміші, основою яких служить крейда (рідше – гидроортофосфат кальцію). Природну крейду використовувати для чищення зубів не можна: вона подряпає зубну емаль, оскільки містить дуже тверді включення – панцири і раковини морських молюсків, котрі утворилися з донних відкладень доісторичних морів. Крейду для чищення зубів у виді найтоншого порошку одержують хімічним осадженням з розчинів солей – хлориду кальцію і соди. У зубні порошки додають небагато білої магнезії (суміші оксиду і карбонату магнію), що додає їм легкість і крихкість, і пероксид магнію, що служить відбілювачем і дезинфікуючим засобом. 

Зубні пасти, яких випускається безліч, бувають гігієнічного типу (тільки очищають і освіжають) і лікувально-профілактичного (запобігають хворобі зубів і ясн та сприяють їх лікуванню).

До складу будь-якої зубної пасти обов'язково входять абразивні речовини для механічного очищення зубів від нальоту і для полірування їхньої поверхні. Найчастіше це   крейда, фосфати кальцію, оксид і гидроксид алюмінію, диоксид кремнію, ортосилікат цирконію. Щоб пасти не розслаювалися і не тверділи при збереженні, абразивні речовини змішують з желатіноподібними компонентами, синтезованими з целюлози, із грузлими багатоатомними спиртами – гліцерином, сорбітом та іншими. У пасти вводять також небагато формаліну або хлорфенолу, тоді вони не псуються і мають дезінфікуючу дію. Піноутворюючою добавкою в пастах служить не звичайне мило, а сульфірованне, наприклад, натрієва сіль алізаринової олії: тоді і піна краще, і мильного присмаку не виникає. 

Лікувально-профілактичні пасти обов'язково включають компоненти, які містять фтор – фторид натрію, фторофосфат натрію, фторид олова і т.п. Такі добавки допомагають утворенню і збереженню на поверхні зубної емалі твердого захисного шару, по хімічному складу подібного до природного мінералу фторапатиту Ca5(PO4)3F. Добавки, до складу яких входить фтор, крім того, сповільнюють утворення і поширення бактеріального нальоту на зубах – причини грізного карієсу. Для зменшення кровотечі ясень у зубні пасти вводять речовини з протизапальною дією, що зміцнюють слизову оболонку порожнини рота (алантоін, рослинні екстракти чи ефірні олії).

Гарна зубна паста має приємний смак і запах; це заслуга отдушек і смакових добавок – м'ятної, коричної, евкаліптової, гвоздикової олій, лимонної кислоти й інших речовин. 

Прозорі зубні пасти на основі гелю диоксиду кремнію і деяких полімерів дозволяють увести будь-які лікувальні і смакові компоненти, але їхня здатність до чисто механічного очищення зубів трохи гірша. 




Хімія на кухні



Міцне місце в нашому побуті займає тепер хімія. Вона пере білизну і чистить кухонне начиння, фарбує стіни і доводить до блиску підлоги, обновляє килими й одяг і допомагає доглядати за рослинами. Але ж усе це – звільнення від багатьох турбот, заощаджені години, які можна присвятити улюбленій  справі чи відпочинку. Товари побутової хімії стають усе більш популярними, розширюються області їхнього застосування, росте річний обсяг їхнього виробництва. 

Говорячи про те, що робить хімія для нашої зручності роботи на кухні, необхідно насамперед віддати данину полімерам. Їх роль у сучасному житті просто неможливо переоцінити. Давайте заглянемо в сучасну квартиру. Тут усе, починаючи із синтетичного дверного дзвоника і блискучої білої дверної ручки, і, кінчаючи пластмасовими плитами і кольоровим огородженням зі склопластику на балконі, зв'язане з ними. На підлогах — синтетичні килими, на вікнах — портьєри із синтетичної тканини. На кухні — стіл і табуретки з полімерів, холодильник зі стінками з органічного скла, пластмасовий посуд і багато чого іншого.

Кожній господарці приємно, коли на кухні в неї все блищить. Віддавна для миття посуду використовують кальциновану соду (Na2CO3). Але кальцинована сода дуже потрібна промисловості, а для побутових нестатків хіміки запропонували інші препарати, що одержують усе більше визнання. Наприклад, один з них — порошок «Трона». Його виробляє Слов'янське виробниче об'єднання «Химпром». До складу «Трони» входять та ж кальцинована сода і сода харчова (NaHCO3). Вона чудово очищує кухонне начиння та водночас є кращим засобом для зм'якшення води при пранні бавовняних тканин. Порошок цей не залишає подряпин на поверхні скла і порцеляни, він не містить добавок, що шкідливо впливають на шкіру й організм людини. Однак останнім часом ринок заполонили порошкові і гелеві синтетичні органічні миючі засоби, що належать, як правило, до групи детергентів. Такими є, наприклад, «Bref», «Domestos» і «Fairy».

Крім цього хімія допомагає нам видаляти шумовиння зі стінок каструль та чайників, чистити вироби з металів, без неї не можна обійтися при митті ванн і раковин.

Наприклад, для видалення шумовиння, промисловість побутової хімії випускає спеціальний засіб – «Адипинка». Порошок розчиняють у гарячій воді і розчин заливають у ємність, що очищається. І через дві години шумовиння наче й не було. Препарат для видалення шумовиння випускає Северодонецьке виробниче об'єднання «Азот». 



Щавлева кислота



Щавлева кислота Н2С2О4 дійсно була спочатку отримана з зелених листів щавлю. Але там вона міститься у вигляді калієвої солі — оксалату калію: К2С2О4. Крім щавлю, солі цієї кислоти містять і шпинат, і ревінь, і конюшина, і навіть помідори. Шведський хімік Карл Шееле в 1784 році встановив, що невідома речовина, раніше виділена із соку щавлю і лісової травички кислиці («заячої капусти») німецьким хіміком і аптекарем Иоганном Виглебом, — це кислота, і дав їй назву «щавлева».

У молекулі щавлевої кислоти дві карбоксильні групи,  її формулу можна зобразити так: НООС-СООН. Виходить, щавлева кислота двухосновна. Ця кислота середньої сили.

Щавлева кислота утворює білі кристали, добре розчинні в гарячій воді і схожі на цукор (раніш у неї була ще назва «цукрова сіль»). Але зовнішній вигляд оманний: кислота ця досить отрутна. Якщо її одержують кристалізацією з водяного розчину, то звичайно в осад випадає гідрат наступного складу: Н2С2О4 • 2 Н2О.

Для чого потрібна в господарстві ця кислота? Більш за все вона використовується при фарбуванні тканин, там її застосовують як протравлення, що створює кисле середовище.

Щавлева кислота є в складі багатьох препаратів побутової хімії, що призначені для видалення іржі з металевих чи емальованих поверхонь. Справа в тім, що оксалати-іони С2О42– утворюють безбарвні, міцні і добре розчинні комплекси з катіонами заліза.



Лимонна кислота



Лимонна кислота міститься не тільки в лимонах, але й у земляниці, смородині, ананасах та інших фруктах, а також у молоці та в крові. Лимонна кислота — трьохосновна. Формула її така: (НООССН2)2С(ОН)СООН. Солі лимонної кислоти називаються цитратами.

Лимонна кислота утворює великі безбарвні і прозорі кристали, розчинні у воді, в етиловому спирті. На смак вона дуже кисла. 

Найчастіше лимонну кислоту використовують як смакову речовину, щоб додати потрібний смак  напоям чи кондитерським виробам.

Ще одне застосування лимонної кислоти придумав німецький хімік Юстус Либих. «Порошок Либиха» застосовувався дуже широко для готування житнього тіста. До його складу входить харчова (питна) сода — гідрокарбонат натрію NaHCO3 і лимонна кислота. Дія цього порошку, як і інших замінників дріжджів, полягала в тому, щоб при легкому нагріванні виділявся газоподібний диоксид вуглецю, що розпушує тісто:







Можна використовувати лимонну кислоту так само, як щавлеву, — для виведення плям від чорнила й іржі на білизні (треба тільки приготувати з неї кашку) та металевих поверхнях. Солі — цитрати заліза — теж безбарвні, міцні і добре розчинні у воді. 


Цукор



Сахароза (бурячний чи очеретяний цукор) С12Н22О11 являє собою безбарвну кристалічну речовину з температурою плавління 160˚С. Добре розчиняється у воді. У значній кількості міститься в цукровому буряку й у стеблах цукрового очерету, а також у багатьох плодах і овочах. Одержують сахарозу з цукрового буряка чи цукрового очерету. Сахароза не дає реакцій, характерних для альдегідів (серебрянного дзеркала) і не є відновлювачем.

Сахароза має праве обертання площини коливань поляризованого променя. При гідролізі, наприклад, при нагріванні з водяним розчином кислоти, сахароза розпадається на α,D-глюкозу і β,D-фруктозу, що у молекулі сахарози з'єднані кисневим містком за рахунок обох глікозидних гідроксилів. 

Майже немає жодної людини у світі, яка б не знала що таке цукор (сахароза) та навіщо він потрібен. Цукор знаходить надзвичайно широке застосування в харчовій промисловості і, насамперед, у виробництві кондитерських виробів. 

Цукор грає дуже важливу роль у працездатності і здоров'ї людини. Це пояснюється тим, що глюкоза, яка входить до складу молекули сахарози, є центральним метаболітом більшості біохімічних реакцій, котрі відбуваються в організмі людини.



Синтетична їжа



Одержання нашої їжі тісно пов'язано з хімічними перетвореннями речовин. Академік А.Н. Бах писав, що виробництво печеного хліба — найважливіше хімічне виробництво у світі.

Сучасна їжа одержує близько 2500 нехарчових добавок – ароматичні речовини, згущувачи, піноутворювачи, консерванти, антисептики. Більшість з них дають хіміки. Це складні ефіри, кислоти, солі. З незапам'ятних часів до ковбаси додають нітрати. Без них вона буде сірою, непривабливою. Один з компонентів запаху сиру — фенілоцтова кислота (C6H6–CH2–COOH). Цукор має білий колір завдяки синьці.

Консерванти у виробництві їжі пригнічують дію шкідливих організмів. Так, при переробці фруктів і ягід використовується  універсальний консервант –  сірчистий ангідрид ( діоксид сірки SO2). Для стерилізації консервів застосовують сорбінову кислоту (2,4-гексадієнова кислота: CH3CH=CHCH=CHCOOH). Очищення олії ведуть за допомогою лугів. А при витягу олії з насіння застосовують бензин (суміш вуглеводнів різної будівлі з довжиною ланцюга переважно C4–C12). Синтетичними барвниками підфарбовують харчові продукти. Звичайно, усі добавки до їжі проходять ретельну перевірку.

Поки основну їжу людині дає Земля — рослинний і тваринний світ, але цілком можливо, що швидке суперництво з природною їжею почне синтетична. 

На думку А.Н. Несміянова, біологи повинні вишукувати білки у своїй області, хіміки — у своїй. Білок у харчовому тракті розпадається на амінокислоти, з яких він побудований. А амінокислоти можна одержувати синтетичним шляхом, зокрема з метану. Є й інший шлях одержання білка — із дріжджів. Дріжджі роблять білок із сільськогосподарської сировини, з парафінів нафти.

Дріжджові організми ростуть дуже швидко, приблизно через кожні п'ять годин їх вага подвоюється, а це значить, що вони синтезують білок у кілька тисяч разів швидше, ніж тварини. Кілограм нафти може дати кілограм дріжджів.

Глибоко переконаний у безмежних можливостях науки, Д.І. Менделєєв писав: «...Еще возможно, что из угля, с его помощью сделают, произведут питательные вещества, потому что в угле все для этого начала содержатся». Це дало привід деяким сучасникам Менделєєва вважати його фантазером і мрійником. Але не пройшло і півстоліття, як хіміки навчилися виготовляти з продуктів переробки вугля штучні жири.

Наприкінці другої світової війни німецькі хіміки одержали з вугілля, води і повітря замінник вершкової олії. І по зовнішньому вигляді, і по запаху, і по смаку вона була схожа на звичайну олію, яка зовсім не псувалася. Але виявилась шкідливою. Справа в тім, що одержати зовсім чистими вихідні речовини — жирні кислоти — не вдалося. Звідси і виникла небезпека застосування таких недосконалих продуктів.

Виробництво кормового білка на основі вуглеводнів нафти чи вугілля зв'язано з мікробіологічним процесом. Він заснований на використанні мікроорганізмів. Людство почало використовувати мікроорганізми для одержання сиру, хлібного тіста, вина й інших продуктів ще тисячі років тому. Але таємниці світу мікроорганізмів цілком не розкриті дотепер.

Здатність мікроорганізмів окислювати вуглеводні нафти була доведена в 1925 році нашим співвітчизником мікробіологом і фізіологом рослин В.О. Таусоном. Зараз гігантська синтетична енергія мікроорганізмів широко використовується для виробництва кормового білка. Він призначений для тваринництва. Але якщо дріжджовий білок у присутності спеціальних ферментів піддати гідролізу, то отриманий гідролизат, що містить суміш амінокислот, може бути основою для кулінарії.

Амінокислоти синтезуються у світі десятками тисяч тонн. З них отримані вже перші зразки синтетичної їжі. 

Наприклад, із синтетичного білка виготовляють штучне м'ясо. Білок роздрібнюють у розчиннику і для формування ниток під тиском пропускають через багатоканальний мундштук. Тонкі волокна, що утворилися, опускають у спеціальний розчин, в якому відбувається коагуляція, згортання. Потім продукт змішують із тваринним чи рослинним жиром, додають йому потрібний смак і колір. І, нарешті, використовуючи яєчний білок, волокна при підвищеній температурі з'єднують у грудку. При цьому одержують не сиру, а уже зварену «яловичину», «свинину», «птаха» і навіть «рибу». Штучне м'ясо можна різати, сушити, консервувати.

Аналогічним способом виготовляють штучні макарони, сири. Дріжджі, отримані мікробіологічним шляхом з вуглеводнів нафти, вже випробувані при випічці хліба і виробництві сосисок. Створені синтетичні рисові та гречані крупи. Вони містять білка в три рази більше природних круп.

Шлях синтетичній їжі відкритий. Безсумнівно, її значення в харчуванні людей буде зростати. 




Хімія у косметичці



Чи знайдеться жінка, що не хотіла б бути красивою, улюбленою і бажаною? Однак бути красивою в епоху стресів і екологічних катастроф дуже важко. І тут приходить на допомогу косметика. 

У юності всі ми виглядаємо свіжо, а в цьому віці є краса. Але з роками більшості з нас приходиться прибігати до косметичних процедур і засобів догляду за зовнішністю. 

В основі практично всіх косметичних процедур лежать хімічні процеси. 



Лосьони та маски



Легендарна красуня, дружина імператора Нерона щодня приймала ванну з молока 500 ослиць, а знатні єгиптянки в часи фараонів купалися в кислому молоці, вірячи, що це збереже їм молодість і здоров'я. 

Молочні ванни залишилися надбанням історії, а от умиватися чи принаймні протирати обличчя молоком, кефіром, сметаною може кожна наша сучасниця. 

Але частіше для очищення шкіри користуються лосьонами. Імовірно, першим лосьоном було старе вино, яким протирали обличчя середньовічні француженки, щоб зберегти свою красу.

До складу косметичних лосьонів, крім води, входять до 40% етилового спирту, а також різні неорганічні й органічні добавки, наприклад, борна кислота, солі алюмінію, консерванти. Етиловий спирт допомагає успішному розчиненню корисних біологічно активних добавок, введених у лосьон, борна кислота забезпечує антимікробну дію, а солі алюмінію – стягуючий і ефект, що коагулює. 

Лосьони застосовують для очищення обличчя (наприклад, при знятті макіяжу), освіження і зм'якшення шкіри; є лосьони, спеціально призначені для рук. 

Огірковий лосьон містить натуральний сік огірка і володіє завдяки цьому легкою вибілюючою і стягуючою дією. 

Лосьон з ромашки володіє противоалергійною, болезаспокійливою дією, а також дією, що загоює, завдяки біологічно активній речовині азулену. Він придатний для будь-якої шкіри обличчя. 

Лосьон із соку подорожника чи настою його сухих листів володіє кровоспинною і протизапальною дією. Біоэфект обумовлений наявністю в подорожнику лимонної й аскорбінової кислот, дубильних речовин, глікозидів, фітонцидів, мінеральних солей і вітаміну К. 

Крім перерахованих "натуральних" лосьонів, шкірі бувають потрібні і чисто хімічні. Наприклад, при неправильній пігментації шкіри застосовують лосьон, що містить бактерицидний реагент – буру, зволожувачи шкіри – сечовину, лактат натрію, молочну кислоту й вибілювач – перекис водню. Такий лосьон корисно мати в будинку, і він допоможе в потрібний момент справитися з неприємними наслідками перебування на сонці. 

 Маски для обличчя по своєму призначенню бувають різноманітні: зм'якшуючі (живильні), що тонізують, в'язкі, вибілювачі, очищаючі, що воложать, стягуючі, заспокійливі, проти зморщок і т.д. Готові косметичні маски складаються з основи і додаткових лікувальних засобів. Основою можуть служити жири (тварини, рослинні), крохмаль, яєчний білок, желатин, а також різні порошкоподібні очищаючі речовини (каолін, тальк, оксид алюмінію, оксид цинку чи оксид магнію). З лікувальних засобів у маски входять освіжаючі компоненти, наприклад, камфора, що стягають добавки (солі алюмінію), що заспокоюють речовини (азулен), що воложать шкіру (наприклад, карбоксиметилцелюлоза). Тонізуючі маски можуть містити вітаміни A, B, C, D, Е, вибілювальні  маски – оксид цинку і перекис водню, що в'яжуть – квасци, буру. 




Крем корисний всім 



Можна скільки завгодно сперечатися про тім, чи корисно шкідливо постійно зволожувати шкіру кремом; аргументів досить і "за", і "проти". Якщо шкіра звикає до підтримуючого режиму, то без крему вона буде виглядати злегка зів'ялою.

З іншого боку, недоглянута шкіра теж "занедужує" – лупиться, дратується, передчасно покривається сіткою зморщок. 

Креми, якими користується зараз, імовірно, майже кожна жінка, бувають різноманітні: нічні і денні, жирні і зволожуючі, що очищають і омолоджують шкіру, рідкі і густі, емульсійні і т.д. 

Жирні креми для сухої шкіри зм'якшують і мають очищувальну дію. Емульгійні креми містять багатоатомні спирти – емульгатори і тому добре змиваються водою. 

Емульсійні креми містять водорозчинні речовини у водяній, а жиророзчинні – у масляній фазі суспензії дрібних крапельок. Коли такий крем наносять на шкіру, він дуже активно усмоктується: водорозчинні речовини проникають у водяні розчини тканин шкіри, а жиророзчинні – у тканинні жири. 

До складу нежирних кремів-гелів (для жирної шкіри) входять вода, етиловий спирт, гліцерин і речовини, що додають крему консистенцію желе (желатин, агар, карбоксиметилцелюлоза). 

Щороку з'являються нові й нові види кремів, що містять біологічно активні добавки самого різного походження. Тут і рослинні екстракти, витяжки з лікарських трав і фруктів – хмелячи, папороті, женьшеню, плодів манго, вишневих кісточок, і препарати з меду, прополісу, бджолиного молочка, і компоненти лікарських брудів (наприклад, солі Мертвого моря), і вітаміни. 

Вважається, що противозморшкові й антистресові креми омолоджують шкіру; в них особливо великий вміст вітаміну А, що стимулює шкірний обмін речовин, вітаміну С, що зміцнює імунітет, і головне – вітаміну Е. Іноді вітамінні добавки вводять у креми у вигляді мікроскопічних капсул у желатиноподібній оболонці; у цьому випадку дія крему стає довгостроковою, тому що капсули поступово передають свій вміст шкірі. 

Креми, що очищають і воложать шкіру містять різні адсорбенти типу магнезії, "фруктові" кислоти – яблучну чи лимонну, рослинні олії у виді косметичного молочка чи мусу. 

У залежності від типу шкіри і переслідуваної мети вам належить  вибрати потрібний крем, часом аж ніяк не дешевий, і добре, якщо він зробить обіцяний ефект. 



Руки: догляд і краса



Лак для нігтів виконує не тільки декоративну, але і захисну функцію. Плівкоутворювальною речовиною найчастіше служить нітроцелюлоза. Щоб плівка лаку була пластична, у лак додають пластифікатори, наприклад, дибутилфталат. Синтетичні смоли, що входять до складу лаку, додають йому блиск і збільшують зчеплення з поверхнею нігтів. 

Для догляду за шкірою рук найчастіше рекомендують спеціальні емульсійні креми на основі вазелінової олії, у яких міститься до 14% бджолиного воску, близько 35% води і приблизно 1% бури. Силіконові захисні креми утворюють на поверхні шкіри гладку  плівку. 

Можна створити на руках і так називані "біологічні рукавички", що особливо корисні при роботі з отрутохімікатами, з органічними розчинниками й олійними фарбами в тих випадках, коли немає гумових рукавичок придатного розміру чи ви їх просто не любите. "Біологічні рукавички" наносять, розтираючи руками спеціальні  пасти чи занурюючи руки в напіврідкі суміші. Висихаючи, ці пасти чи суміші приблизно через півгодини перетворюються в тонкі плівки, що захищають шкіру, але дозволяють їй дихати. Якщо такі "рукавички" треба зробити помітними, у суміш додають барвники, наприклад, хну чи басму. 

Готування паст – справа нехитра. Спочатку воду змішують з іншими рідинами, зазначеними в рецепті, потім додають до отриманого розчину желатин, крохмаль чи каолін, а після цього – всі інші компоненти. От два рецепти сумішей для "біологічних рукавичок": 

40 мол води, 2 м желатини, 20 м тальку, 15 м крохмалю, 2 м борної чи бензойної кислоти; 

35 мол води, 15 мол гліцерину, 35 мол етилового спирту, 2 мол 25% водяного розчину аміаку, 10 м казеїну. Порошок казеїну попередньо замочують на добу в кип'яченій воді, а інші компоненти додають у суміш води і казеїну. 

Коли робота кінчена, "рукавички" разом із брудом змивають теплою водою з милом. Після цього досить змазати руки звичайним кремом, і ніяких неприємних відчуттів. 



Турботи від поту



Важка робота, жара, духота – от від чого піт звичайно "ллє струмком".  Поганий настрій, неприємний запах, неохайний зовнішній вигляд, схильність до застуд – усе це результати великого потовидділення.

Від запаху поту позбутися порівняно легко. Для цієї мети створено безліч дезодорантів; вони випускаються у виді аерозолей, олівців, пудр, кульок і т.п. Їхні звичайні компоненти – дезинфікуючі речовини й ароматичні добавки. Тверді дезодоранти включають також високомолекулярні спирти, мила і віск, а рідкі – водно-спиртові суміші. 

Дезодоранти попереджають розкладання поту (а неприємний запах викликаний саме цією обставиною), а заодно і маскують ці запахи за допомогою спеціально підібраних сумішей запашних речовин.

Однак при всій зручності дезодорантів це засоби короткочасної дії. Тим часом існують речовини, що запобігають потовиділенню дуже радикальним способом – антиперспиранти. Такі суміші включають солі алюмінію, що служать для коагуляції (згортання) білків і закупорки потовивідних каналів шкіри; оксид цинку, що володіє в'язкою, що підсушує і протимікробною дією; танин, що утворює з білками шкіри сполуки, що знижують активність потових залоз, і бактерицидну добавку – розведений (0,5-1%) формалін.

В аптеках продаються спеціальні присипки (наприклад, гальманин) і мазі (наприклад, паста Теймурова); це найпростіші, доступні і дешеві готові антиперспиранти. Якщо користуватися ними регулярно, можна істотно знизити потовиділення і зв'язані з цим неприємності. 

Якщо сильно упрівають ноги, рекомендується застосовувати готові присипки і креми, що рятують від запаху і повертають відчуття комфорту. При пітливості ніг допомагає обробка  корою дуба чи присипка порошком борної кислоти, обов'язково в сполученні з прохолодною “ножною ванною”.

Систематичне застосування цих процедур допомагає справитися з особливостями організму, що заподіюють незручності.




Хімія в аптечці



Нездужання підкрадається непомітно, а хвороба чи травма підстерігають зненацька. На той випадок, коли буде потрібно надати першу допомогу, треба мати в домашній аптечці найнеобхідніші перев'язні засоби і ліки. Але домашню аптечку створюють не для самолікування. Її призначення – перша допомога до звертання до лікаря.

У домашній аптечці рекомендується мати наступні засоби:

Валідол, валокордин чи корвалол, валеріанові краплі – заспокійливі при серцебитті і хвилюванні.

Борна кислота, настойка йоду, перекис водню, перманганат калію (марганцівка) – антисептичні засоби.

Стрептоцидова мазь, синтоміцинова мазь, спиртовий розчин прополісу – при опіках, для змазування невеликих ран і тріщин шкіри.

Бесалол (салол з беладоною), фталазол, фестал, активоване вугілля – болезаспокійливі і дезинфікуючі засоби при легких харчових отруєннях.

Аспірин, анальгін – болезаспокійливі і жарознижуючі засоби.

Иодинол, фурацилін, настойка календули – для змазування чи полоскання при хворобах носоглотки.

Нафтизин чи галазолін, ментолова олія, каметон (аерозоль) – при нежиті.

Гідрокарбонат натрію (питна сода) – від печії, для полоскання горла.

Нашатирний спирт (розчин аміаку) – при непритомностях, чаду, сильному сп'янінні.

Свинцева примочка (розчин ацетату свинцю у воді – свинцевий цукор), троксевазин (мазь) – при забитих місцях.

Крохмаль, тальк – присипки від попрілостей.

В аптечці повинні бути ще перев'язні засоби – бинти, марля, стерильні серветки, лейкопластир (у тому числі бактерицидний), перцевий пластир, а також піпетки, термометр, грілка, клізма. А тим, хто часто страждає застудами, можна порадити запастися гірчичниками і медичними банками. Якщо в аптечці є ще і пінцет, у вас не буде проблем з видаленням скалок. 

Серед лік, даних нам самою природою, крім меду і прополісу, добре мати в будинку мінімальний набір сухих трав. М'яту, ромашку, шавлію використовують у виді відвару для полоскання горла і при зубному болі; корінь валеріани, плоди шипшини і глоду – щоб приготувати заспокійливі чаї.



Аптечні старожили



Є стародавні лікарські засоби, що не втратили свого значення дотепер. Це перманганат калію (марганцівка), пероксид (перекис) водню, йод, нашатирний спирт, різні солі – нашатир, поварена, глауберова й англійська сіль, питна сода, , тіосульфат (гіпосульфит) натрію, ляпіс і інші срібні ліки, "свинцевий цукор" –  ацетат свинцю, борна кислота... До числа старожилів домашньої аптечки можна прилічити й аспірин – найрозповсюдженний з жарознижуючих засобів. 

				


Список використаних джерел



Аликберова Л. Цікава хімія. – М.: Аст-пресс, 1999. – С. 535-543.

Большой энциклопедический словарь: химия. / Под. ред. И.Л. Кнунянц – М.: Большая Российская энциклопедия, 1998. – 790 с.

Власов Л.Г., Трифонов Д.М. Цікаво про хімію. – К.: Техніка, 1968. – С. 165-168.

Домашняя химия: руководство на каждый день. – М.: Русское энциклопедическое товарищество, 2001. – 288с.

Допризовна підготовка: Підручник для 10-11 класів загальноосвітньої школи. – К.: Вежа, 1998. – С. 306-311.

Конарев Б.Н. Любознательным о химии. Органическая химия. – М.: Химия, 1982. – С. 166-168.

Курбатова С.В., Яшкин С.Н. Хімічні таємниці запаху. // http://www.uic.ssu.samara.ru/ 

Оудиан Дж. Основы химии полимеров. – М., 1974. – С. 32-37.

Седельников В.П. Эта всесильная химия. – Донецк: Донбасс, 1979. – С. 111-120.

Стрепихеев А.А., Деревицкая В.А., Слонимский Г.Л., Основы химии высокомолекулярных соединений. – М., 1967. – С. 21-26.

Сурова В.И. Химия в быту. – М.: Знание, 1977. – С. 21-25.

Химия на службе народного хозяйства. – Харьков: Прапор, 1966. – С. 18-25.

Химия в нашем доме. – Ужгород: Карпати, 1976. – С. 54-67.

Энциклопедия полимеров. – М., 1972-74, т. 1-2. 

4



2