Другий Зимовий похід УПА

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ





















Курсова робота

на тему:

«ДРУГИЙ ЗИМОВИЙ ПОХІД УПА»


План



Вступ

1.Бій під Малими Миньками.

2.Базар. За Україну , за її волю… 

3.В поворотній дорозі.

Висновок


Вступ



Спільний польсько-український виступ проти більшовицьких військ у 1920 році, спочатку досить успішний, закінчився для української сторони невдачею.

Польща змирилася з Радянською Росією 12 жовтня 1920 року і війська УНР залишилися сам-на-сам із супротивником.

Коли ж під час Визвольних змагань у 1917-1921 роках кращі сини і дочки України боролися з московсько-більшовицькою навалою, вони й самі не знали, якого страшного ворога мають перед собою. Яке велике і страшне фізичне і моральне знищення несла комуно- більшовицька влада Україні й українцям як народові. Якби народ не дав збаламутити себе лжепророком, своїм і чужим, і не став одностайно до боротьби з наїзником та його прибічниками в Україні, він мав би нагоду закріпити свою власну українську державність. Лише пізніше роки показали, як дорого мусив український народ заплатити за те, що не зумів стати господарем на своїй прабатьківській землі. Але винуватити народ за те, мабуть, не можна, бо не народ, а його провідники не знали, чого вони хочуть, на знали, куди вести той народ, щоб забезпечити йому щасливе майбутнє.

Бій під Малими Миньками був останнім боєм української армії періоду Визвольних змагань. На наш погляд, через помилки командування Повстанчої Армії повстання зазнало поразки і привело до розстрілу 359 вояків – повстанців під Базаром.

Ця сумна подія ось уже 85 років відома як «Базарська трагедія». Щоправда, слова «відома» і «трагедія» не стосувалась «якихось» п’ятидесяти мільйонів українців, яким за радянських часів шкідливо було знати серед багатьох інших і цю правдиву сторінку своєї власної історії. Тому, на жаль, у свідомості більшості тодішніх жителів України Григорій Косовський був героєм, а Юрій Тютюнник – «бандитом»; хоча саме за наказом «героя» було розстріляно 359 обеззброєних полонених українських вояків Ю.Тютюнника, які прийшли до своєї України з однією метою - повалення в рідній країні радянської влади і утвердження її як незалежної держави.

У світі стаються трагедії, яких не можна ані обминути, ані обійти, проте трагедія під Базаром 22 листопада 1921 року була наслідком зарозумілості й самовпевненості генерала Тютюнника. Трагічну роль відіграли і політики, які ставили свої партійні догми вище української державності. Не бракувало й таких, котрі намагалися забезпечити собі трудами і кров’ю Повстанчої армії поворот в Україну на добрі посади, славлячи персональний інтерес вище всенародного.

Ось чому я зацікавився цією темою. Працюючи з різними джерелами, я намагатимусь дослідити цю історичну подію. Адже «Базарська трагедія» - маловідома сторінка в історії України.

23 листопада 1920 року С. Петлюра звернувся до польської влади дозволити існування Армії УНР на польських теренах, супроводжуючи це клопотання і додатковими проханнями: щоб до українських військ не залучали полонених російських вояків, щоб не було порушено структурної організації української армії, щоби польська влада подбала про медичне обслуговування і харчування вояків, щоби старшинський склад одержав право вільного пересування у межах Польщі і право безперешкодного виїзду за кордон за дипломатичними паспортами. Також С. Петлюра прохав дозволити діяльність юнацької школи, створення скорочених курсів Генерального штабу і під старшинського вишколу, видання спеціальних газет для вояків, заснування шкіл для неписьменних.

Звичайно, польський уряд не міг дозволити все це у повному обсязі. Проте звернення С. Петлюри поклало початок виробленню умов перебування Армії УНР на території Польщі.

В результаті цих переговорів 2 грудня 1920 року військовим міністерством Польщі була видана інструкція, згідно з якою Армія УНР визнавалась як дружня і союзна. Польська адміністрація зобов’язувалася забезпечити нормальні умови життя українським воякам. Щоправда, такі умови так і не були створені. Вояки УНР мали обмежену свободу пересування. Мешкали у трьох спеціальних таборах, які знаходились поблизу населених пунктів Каліш, Шепйорно, Стршалково. Основна маса старшинського складу жила у місті Ченстохово. Загальна кількість армії УНР станом на січень 1921 року становила 17464 особи.

Грудень 1920-січень 1921 року пройшли у роботі над облаштуванням побуту. Польська влада не виконувала своїх обіцянок щодо забезпечення нормального харчування, відтак вояки нерідко потерпали від голоду, бракувало одягу і взуття. Проте і в цих умовах продовжувалась діяльність по зближенню з Польщею.

У січні 1921 року Рада міністрів УНР видала «Закон про Раду Республіки», яку тимчасовий найвищий орган народної влади. Польща не виявила заперечення щодо таких політичних рішень уряду УНР. Чому? Радянська Росія зволікала з підписанням договору і Польща не відкидала можливості використати українську армію. Але 18 березня 1921 року цей договір був підписаний і ставлення до Ради Республіки з боку Польщі змінилося, як і загалом до українців – політика стала жорстокіша. Стало зрозуміло, що варто покладатись тільки на власні сили. Дії по зміцненню боєздатності української армії стали пріоритетними. Надалі всі накази і положення видавались таємно.

28 квітня 1921 року з метою відновлення централізації керівництва Вища Військова Рада ухвалила «Закон про Вище Військове Управління» - всю владу зосереджував у своїх руках Голова Директорії і Головний Отаман військ УНР

С. Петлюра. Здійснюється реорганізація армії, налагоджується зв’язок з військовими підрозділами армії УНР у Румунії, Болгарії, Туреччині, а головне – зі старшинами і козаками, які залишились у тилу більшовиків для організації партизанських виступів. Активнішою стає діяльність створеного ще наприкінці 1921 року Партизансько – Повстанського Штабу, який підпорядкувався безпосередньо С.Петлюрі, як головнокомандуючому усіх українських регулярних повстанських військ. На чолі штабу стояв генерал – хорунжий Ю.Тютюнник.

Спочатку штаб перебував у м. Тарнові, а з кінця червня 1921 року – у Львові.

Головним завданням цього штабу була підготовка і проведення збройного виступу у тилу більшовиків.

Територію України з метою кращої організації повстанського руху поділили на чотири Повстанські фронти. Згодом їх реорганізували у п’ять Повстанських груп і двадцять два Повстанських райони, налагоджено було координацію дій між ними. На території нашого краю було спочатку визначено Північний повстанський фронт, реорганізований невдовзі у Другу Повстанську групу, яку очолив підполковник Ю. Мордалевич. Важливим координаційним центром став Всеукраїнський Центральний Повстанський Комітет, створений таємно у Києві на чолі з полковником І.Чепілком. До цього Комітету входив і талановитий поет Григорій Чупринка ( у 1930-ті роки репресований). Комітет підтримував постійний зв’язок з Партизансько – Повстанським штабом. Разом вони координували діяльність повстанських загонів. На території Житомирщини діяли загони, які підпорядковувалися загалом командиру другої повстанської групи Ю. Мордалевичу. Це загони під командуванням отаманів Струка (Радомишильський повіт), Лисиці ( Коростень і навколишні села), Бабича (Попільня,Паволоч, Верхівня).

На початку літа 1921 року партизансько – повстанський рух був дуже потужний і охоплював усю територію України. Саме тоді склались найсприятливіші умови для походу: селянство, розчароване більшовицькою владою, розгніване примусовим вилученням усіх продовольчих запасів і жорстокістю червоного терору, масово йшло у повстанські загони. На жаль, початок виступу було перенесено на пізніший час. Головна причина – нестача зброї, набоїв. А тим часом протягом літа 1921 року РСЧА (робітничо – селянська Червона Армія) завдала відчутного удару повстанським загонам в Україні. Частину повстанців звабили амністією. У селян реквізували увесь врожай – вони були приречені на голодну смерть. Розгорнувся так званий терор голодом. Разом з тим це унеможливило надавати допомогу продовольством повстанським загонам. Але відмовитись від походу в Україну вояки УНР не бажали – метою свого життя вони вбачали визволення України.

Підготовка до походу проводилась в умовах, коли польська влада згідно з умовами Ризького договору, підписаного з Радянською Росією, не повинна була допускати існування військових формувань, налаштованих проти Червоної Армії. Разом з тим, С. Петлюра звертався до поляків з проханням допомогти озброєнням. 12 жовтня 1921 року Головний Отаман військ УНР С. Петлюра призначив генерала – хорунжого Ю. Тютюнника командуючим усіма повстанськими силами в Україні, а начальником Генерального Штабу Повстанської армії УНР – полковника Ю. Отмарштайна. Командиром Другої Повстанської Групи після Ю. Мордалевича став підполковник Ступницький.

Обставини, серед яких розпочинався Другий Зимовий похід УПА під проводом Юрка Тютюнника, нічого доброго не віщували. По-перше, насувалася зима, по-друге, партизанський рух в Україні різко пішов на спад – навіть вцілілі повстанські загони напередодні холодів саморозпускалися. По-третє, всі три групи Української повстанської армії (Волинська, Подільська і Бессарабська) не були як слід забезпечені: не вистачало зброї, набоїв, амуніції, не було коней, зимового одягу та взуття. «Все було за тим, щоб рейд (в окуповану більшовиками Україну) відкласти»- зазначав генерал-полковник УНР Олександр Вишнівський 2. Та ейфорія повернення в Україну, пам`ять про Зимовий похід 1919 – 1920 років, який починався в не менш драматичних умовах, а завершився переможно, й бажання рішуче порвати з жахливою дійсністю польських таборів для інтернованих кликали козаків і старшин у смертельну, хоч й обнадійливу дорогу.

Дехто з учасників походу, наприклад старшина Кузьма Кузь, розуміли, що обеззброєні та обідрані частини висилаються на вірну смерть. Та коли він «мав відвагу сказати правду у вічі», правду, яку ніхто не хотів чути, на нього накинулись, як на зрадника і боягуза . І він, присоромлений, мусив, щоб зберегти свою честь, йти на вірну загибель.

Цей смертельний рейд могли зупинити лише дві людини: Симон Петлюра та Юрко Тютюнник. Але дезорієнтовані оптимістичними повідомленнями про готовність українського народу до широкого повстання на великій Україні, Петлюра і Тютюнник не перенесли цього походу на більш сприятливий час (весну 1922 р.) – бо вірили, що поява Української повстанської армії навіть пізньої осені призведе до всенародного повстання, яке змете окупаційний режим.

Напередодні переходу польсько–совєтського кордону, на початку листопада 1921 року, Юрко Тютюнник переконував козаків, що «ми йдемо на Україну наводити порядок і що там вже ніякої влади немає».

Оптимізм, який запанував у частинах Української повстанської армії, демонструє й звернення командира групи особливого призначення Михайла Палія до українського народу від 25 жовтня 1921 року: «Старайтесь на протязі одної доби покінчити з самим головним завданням… Вам йдуть на поміч всі повстанці організації з Збруча до Дону… Несем вам поміч, а комуністам і чекістам неминучу смерть…»

Та народ, який на думку українського командування, «не зрікся надії здобути собі волю» (звернення «Головного Повстанського Командування» від 25 жовтня 1921р. «Громадяни України!» ), застрашений безпрецедентним червоним терором, холонув у жорстоких пазурях більшовицького окупанта. «Одностайний збройний виступ» виявився черговою ілюзією, яка призвела до масакри найкращих.

Але настрій напередодні листопадового апокаліпсису був чудовий: козаки і старшини вертались в Україну з найсвятішою метою – визволити Батьківщину, дати свободу своєму народові. У козаків від радості світилися очі. Особливо у тих, хто тримав у руках зброю. Але цього щастя була позбавлена більшість – поляки в дорогу дали лише чотириста, переважно зіпсованих рушниць.

«Був прекрасний приморозний осінній ранок, - згадував полковник Роман Сушко, командир однієї з повстанських бригад. – Сонце світило нам в очі, немов вітало ясно й радісно наші перші кроки по рідній землі. Всі звернули на це увагу. По колоні пронеслося: «Яке ясне українське сонце! Слава українському сонцю!» Всіма опанувала загальна радість. Колона прискорила кроки…Полковник Отмарштайн (начальник штабу Української повстанської армії) п’янів від радості…»

Другий Зимовий похід розпочався успішно і для відділу генерала Нельговського, і для Подільської групи Михайла Палія, і для Волинської групи Юрка Тютюнника. Перші перемоги над червоними відділами і повстання селян в Олевську, творення нових партизанських відділів у Кам`янецькому повіті, активізація загонів Струка та Орлика, розгубленість, а то й паніка серед червоних, насаджували, стверджували віру у непереможність командарма Юрка Тютюнника – героя і вождя успішного Першого Зимового походу Армії УНР.

Та настало 17 листопада – день трагічного бою під селом Малі Миньки Овруцького повіту, в якому Волинська група зазнала нищівної поразки. Сам Юрко Тютюнник, попри клятьбу, що ніколи не покине козаків, покинув їх на полі смертельної січі…


Бій під Малими Миньками



Всім було зрозуміло, що становище робилося критичним. Завважив це і ген. Тютюнник і, не чекаючи полудня, десь близько 11-ї дав наказ вирушати у напрямку на село Звіздаль, де вороже кільце ще не було замкнене. Першим вирушив туди зі своїм штабом і кіннотою сотн. Хмари й сам Тютюнник. Колона спішно почала виїжджати з села, й з'явилися перші ознаки паніки. Кожний, хто мав підводу, намагався проїхати наперед. Внаслідок того дорога з села була забита возами.

Майже останнім виїхав полк. Отмарштайн, а разом з ним хворий полк. Роман Сушко «за довший час по втечі Тютюнника і його штабу», твердив підполк. Микола Тобілевич. При виїзді з села полк. Отмарштайн, з деякими старшинами штабу Армії, пробував наводити порядок, пропускати вперед підводи. Але колона ще не встигла вийти за село, як з лісу на відстані 300-400 кроків від дороги з'явилася велика лава большевицької кінноти й почала обстрілювати колону повстанців. Ген. Тютюнник прислав передні стежі назад, щоб допомогли навести порядок [7,129].

Була 12-та год., як колона остаточно рушила з місця. Сотня гарматників ішла посередині колони. Дорога на село Звіздаль, яке по прямій віддалене на якихось два кілометри, ішла через смугу поля шириною 40-50 метрів. З лівого боку дороги — величезне замерзле болото, вкрите малими корчами. До того болота вливалася річка Звіздаль, через яку був збудований дерев'яний місток. 

За тією смугою праворуч тягнулися рідкі соснові бори. Все було прикрите глибокими снігами [7,130]. Коли ж колона повстанців вийшла з села й почала витягуватися поза річку Звіздаль, ворожа кіннота наскочила на задні частини, які були іде в селі і прикривали відступ колони повстанців. Це викликало сполох у хвості колони, і звідти залунали крики: «кіннота, кіннота».

Ситуація була безнадійною, бо помогти головним силам було неможливо. Ген. Тютюнник, перейшовши річку Звіздаль на чолі кінного відділу, наказав розгорнути жовто-блакитний прапор і подався зі своїм відділом на північ до села Матейки. віддаленого на 14 кілометрів від Малих Миньків. Відбиваючись по дорозі від переслідування ворожої кінноти, ген. Тютюнник у Матейках переправився через річку Уж і під покриттям ночі зник у лісових болотах [3,40].

Багато повстанців почали пробиватися через старий і вузенький місток, який ворожий скоростріл влучно обстрілював. Туди ж рушили й залишені підводи з пораненими. В обозі з'явилися забиті візники і коні. Від великого скупчення людей і возів місток провалився, й усе падало в ріку, крига на якій не витримала й також проломилася. Поранені, якщо не загинули від большевицького скоростріла. топилися в крижаній воді ріки. Лише небагатьом удалося прорватися через той місток. До таких щасливців належав інженер Віктор Яновський, який уже за річкою стрів санки із сотн. Блощаневичем і двома вояками, і вони вчотирьох вже пізно ввечері наздогнали в якомусь лісі ген. Тютюнника. Там їх усіх разом, здорових і поранених, зібралося 94 особи. Начальник постачання урядовець Хоха, хоча і прорвався через місток, від пережитого збожеволів [8,75].

		Рештки 4-го і 5-го куренів під командою підполк. Григоряка, що були далеко попереду, подалися до ліска праворуч, щоб звідти краще боронитися й одночасно стримувати ворога, який намагався замкнути дорогу відступу голові колони зі сходу. Але й там на них чекав ворог. Бій тривав, доки повстанці не вистріляли останніх набоїв. Після того почалася різанина [2,119].

Деякі старшини намагалися затримати свої частини у селі й організувати протинаступ, щоб прорватися до лісу, бо кіннота найбільш небезпечна в чистому полі. В селі і в лісі ворожа кіннота не могла б атакувати з такою силою, бо там зручніше оборонятися. Але цього не вдалося зробити, бо паніка охопила вояцтво, коли воно побачило, що весь вищий командний склад, будучи на конях, — утік, і врешті-решт повстанці опинилися в чистому полі. Опис цього акту трагедії залишаємо очевидцям й учасникам бою підполк. Іванові Ремболовичеві та сотн. Грицеві Рогозному. 

Близько 11-ї години ранку при вході до села Малі Миньки заграли скоростріли. То сотник Іван Дарагань, командир застави. відбивав насіли большевицької кінноти. Гарматники сотн. Рогозного прибули йому на допомогу. А тим часом через рівнину поля було видко, як під лісом розгорталися лави кінноти Котовського. Куди лише сягало око — скрізь були вершники, які нашвидку формувалися в бойовий порядок до наступу.

Частина повстанців зайняла фронт біля села Малі Миньки й відкрила сильний скорострільний і крісовий вогонь, а москалі далі розгорталися, як на параді. Віддаль зменшувалася, й вогонь повстанців набирав сили. Прямо стосами валитися червоноармійці і їхні коні, але ті, що впали, заступали нові резерви. Раптом вони з диким криком «ура!» кинулися до рукопашного бою.

Повстанці сіяли страшне спустошення серед большевиків ручними гранатами й відбивалися багнетами. Місцями вони перемагали і змушували червоних кидатися в болотисту воду. Рангом пронісся крик: «Ворожа кіннота ззаду, в селі». Так повстанці були оточені, й надій на вихід із цієї ситуації не було. Йшлося тільки про гідну смерть, щоб не опинитися отарою в руках ворога, який буде рубати її на капусту.

«Брати! Козаки! Не піддавайся! Бийся до останнього. Вперед! Вперед! За Україну! Слава!» — лукав заклик. Повстанці збилися в криваву юрбу з большевиками. їх топтали московські коні, а вони все ще збивали вершників пострілами, багнетами, ато й кулаками. Це вже не був протинаступ, а радше передсмертна конвульсія людей, що зібрали рештки сил й шукали рятунку. Але це був останній удар. що тривав доволі коротко, бо сили були нерівні. Тут загинув хоробрий сотн. Дарагань, прошитий ворожими кулями. А ворожі лави перли з новою силою. Одну частину повстанців вони загнали в болото й вистріляли[5,130].

Тим часом на полях біля села Малі Миньки розігрався передостанній акт трагедії Повстанчої Армії. Хто під час цього бою дістав коня чи мав щастя на санях проскочити в щілину на захід від села Звіздаль, той врятувався. Це була різня, і нікому не було пощади [6,121]. Скінчивши різню і грабування повстанців на полі бою, большевицька кіннота оточила їх з усіх боків і почала зганяти в село. Перемучені на смерть повстанці, не маючи вже чим воювати, безпорадно дивились збожеволілими очима на большевиків-переможців. Купами йшли на селянські подвір'я, і кожен шукав собі кутка, щоб заховатися й марево смерті відсунути якнайдалі. Але в хатах заховатися було неможливо, бо налякані боєм селяни позамикалися [7,429-430].

До пізньої ночі кінні відділи їздили по околицях і виловлювали решту повстанців. Після того зайняли села Малі й Великі Миньки, захоплених у полон повстанців вишикували четвірками в колони, повели до сільської церкви й там їх, здорових і поранених, замкнули на ніч. Так закінчилася героїчна битва над річкою Звіздаль біля села Малі Миньки.

Десь близько півночі до церкви вскочило ще кілька червоноармійців і пограбували в повстанців усе, чого не встигли забрати в полі. Внаслідок цих відвідин підполк. Іван Ремболович залишився тільки в штанах і в спідній сорочці.

«Удосвіта в одному з кутків церкви почувся тихий спів: «За що ж, Боже милосердний, нам послав ці муки...» То почав співати Ступа Перебийте. За кілька хвилин усі невольники підхопили цю пісню. Ворожа варта, що охороняла нас, — згадує підполк. Ремболович, — не могла витримати, і дехто з неї заплакав.

Наче у відповідь на цю пісню, виступив з промовою до полонених один із старшин. Промову цю він розпочав словами: «Товариші, нас обдурювали, нас різними неправдами запровадили до найгірших наших ворогів — поляків. Ми повинні покаятися і звернутися до наших братів-большевиків із проханням, щоби нам пробачили та прийняли нас під свою владу».

Мовчанка всіх полонених була відповіддю на промову старшини-провокатора. Тут же виявилося, що цей старшина був командиром сотні 4-ї Київської дивізії. Прізвища цього юди, на жаль, не пам'ятаю. — писав підполк. Ремболович. — До складу Київської дивізії він потрапив у 1920 році, коли прибуло поповнення для армії Української Народної Республіки з Ланцуту. Був він із полонених большевиків і до польського полону був командиром московсько-большевинького полку Червоної Армії».

18 листопада ранком усіх полонених повстанців вивели з церкви й, оточивши вартою у 30 кіннотників, погнали до містечка Базару й там знову замкнули в церкві. На другий день. 19 листопада, в пополудневі години, до церкви зайшов старшина-червоноармієць, який усіх поранених перевів з церкви до помешкання місцевого священика. На вулиці стояло багато селян, що тримали в руках хліб та різні інші харчові продукти, які вони хотіли передати полоненим повстанцям, але червоноармійці того не дозволили. В будинку священика було краще, бо гам топилося, й кількох поранених, за дозволом вартового червоноармійця, священик причастив.

20 листопада десь близько 6-ї год. вечора до помешкання священика прийшло кілька по-цивільному одягнених осіб, а з ними кілька старшин Червоної Армії. Це була Надзвичайна комісія, яка мала судити повстанців. Голова комісії (Ілля Гаркавий) чистою українською мовою лаяв усіх повстанців, називаючи їх бандитами, головорізами тощо. Скінчивши лайку, він випитував, чи між повстанцями немає когось із командного складу. Діставши негативну відповідь, він знову почав страшенно лаятися і запитав:

— А хто ж з вас Ремболович, ваш полковник? Чи, по-вашому. він не належить до командного складу? А на Коростень хто нападав?

Хтось голосно заявив, що «Ремболович загинув», але голова комісії в те не повірив і знову запитав: «Хто з вас Ремболович?»

Поки голова комісії продовжував свою мову, підполк. Ремболович встав і, вдаючи, що може ступати тільки однією ногою, бо друга була дійсно поранена, тримаючись стіни, підійшов до дверей. Вартовий червоноармієць стояв посередині по мешкання, але за Ремболовичем не пішов. Йому, мабуть, і на думку не могло спасти, що боса людина, в одній тільки спідній сорочці, а до того ще й з перебитою ногою і при 18 ступенях морозу, може втекти. Вийшовши на подвір'я. Ремболович упав у сніг і поповз до саду, а звідти — до недалекого лісу. В лісі він піднявся на ноги і пішов куди очі бачать.



2 Базар



Большевики в дійсності не знали, що з полоненими робити. Перед полуднем вони всіх полонених вивели з церкви і повели в напрямку на Коростень, щоб звідти перевезти їх на суд до Києва. На подвір'я священика також заїхало кілька селянських фір, які мали везти поранених до Києва.

Дещо пізніше колону полонених завернули назад до церкви, бо совєтське командування вирішило, щоб суд над повстанцями влаштувати таки в самому містечку Базарі. Це, мабуть, з уваги на безпеку, бо перевезення полонених потягом до Києва могло викликати напад повстанців з наміром визволити їх. Тому «Чрєзвичайная пятьорка» вирішила приїхати до Базару.

Коли відділили поранених, до церкви по якомусь часі зайшли большевицькі комісари на чолі з командиром 9-ї кавалерійської дивізії Григорієм Котовським. Він звернувся з промовою до полонених вояків і став намовляти їх, щоб воші вступили до Червоної Армії, і совєтська влада подарує їм їхні провини і помилує їх. Котовський «обіцяв взяти всіх охочих, як хоробрих і завзятих бійців, до своєї кінноти».

Хоча це була аж надто спокуслива пропозиції, але полонені мовчали. Раптом з гурту полонених виступив наперед рядовий вояк Степан Щербак, який заявив:

«Я козак 6-ї Січової Стрілецької дивізії Щербак!.. Від себе і козаків, яких я знаю, кажу вам: ми знаємо, що нас чекає, і ми не боїмося смерти, але до вас служити не підемо. Коли ж ви повбиваєте нас, то знайте, що за нас вам помстить весь український народ! А коли до українських вояків дійде чутка про вашу ганебну роботу, то за кров нашу вони будуть нищити все, що тільки має хоч малий зв'язок з вами, каторжани...». По тій рішучій вояцькій відповіді допитів більше не було, і Котовський разом з комісарами вийшов з церкви. Большевицька «Чрєзвичайная пятьорка» пішла розглядати справу полонених вояків Повстанчої Армії й вирішувати їхню долю. Про це рішення найкраще розказує офіційний звіт-протокол

у «Збірнику наказів військам Київського військового округу», 4.2578, від 26 листопада 1921 року. м. Київ (який подаємо в українському перекладі) (Додаток 1).

Як уже було згадано, протокол «суверенної» совєтської Української республіки написаний не українською, але російською мовою. І це стає зрозумілим, коли взяти до уваги, що вся Надзвичайна комісія, яка складалася з дев'ята членів, судячи з прізвищ, мала, мабуть, лише двох українців: голову комісії Іллю Гаркавого й Володимира Затонського. Інші семеро — чужинці: Андрій В. Іванов, секретар Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету, тобто уряду України, — росіянин: Лівшіц, визначний діяч Комуністичної партії, — жид; Котовський, командир большевицької кінної дивізії, — молдованин: Фріновський і Літвінов — чужинці, мабуть, жиди: Паука — чужинець і командувач військами округи Йона Якір — також жид.

Але самого розстрілу 359 українських воїнів окупаційній владі не було досить. Як то зазначено в протоколі, «щоб ...показати всьому капіталістичному світові та його наймитам, що совєтська влада нещадно карає», большевики зробили із того публічне видовище. Напередодні розстрілу большевики наказали селянам навколишніх січ і хуторів за день і ніч викопати у балці під Базаром велику і глибоку яму, 70 кроків у довжину та 4 — в ширину, яка стала братською могилою розстріляних воїнів-повстанців. Перед розстрілом зігнали селян, щоб вони на власні очі побачили, як «робітничо-селянська» влада вміє карати тих, хто посмів зі зброєю в руках стати до оборони рідного краю, до оборони рідного народу від насильства і грабунків окупанта. Місце кривавої розправи густо було оточено кордоном червоноармійців, а всі базарські околиці теж були обсаджені частинами Червоної Армії, які пильнували, щоб не вибухнуло заворушення.

22-го листопада 1921 р.,об 11 год. ранку, з м. Базару припровадили засуджених, змучених і скривавлених, майже голих українських вояків і наказали їм стати над виконаною ямою. В останній момент вийшов якийсь большевицький комісар і проголосив: «Якщо хтось із засуджених заявить каяття та присягне вступити до лав червоних для боротьби з українськими «бандами», того буде помилувано».У відповідь на цей заклик виступив підполк. Митрофан Кузьменко і голосно промовив, звертаючись до народу, який москалі зігнали на видовище:

«Народе український! Слухай голосу вірних синів! Ти колись віддячиш за нас. Хай живе...» — і ворожа куля звалила його в могилу.

«Ще не вмерла Україна!..» — затягнуло кілька голосів, а за ними підхопили й інші засуджені, але їх заглушили большевицькі скоростріли. Один по одному валилися смертники у братську могилу. Поранених не добивали, але живцем скидали до ями разом з мертвими. Для засипання могили большевики мобілізували з місцевого населення тих, кого підозрювали у співчутті до української справи й «контрреволюції», як свого роду грізне попередження для них... і вони засипали «скривавлену масу людей грудами замерзлої землі, що ще довго ворушилась». Одному із розстріляних базарських мучеників, пораненому кількома скорострільними кулями в груди, пощастило вилізти вночі зі спільної могили, яку в поспіху як слід не було присипано. Цей живий мрець доповз до найближчої селянської хати, де йому дали притулок. Господар переховував його в стодолі близько місяця, а потім допоміг дістатися до польського кордону.[7,142]

Для постраху населення присуд був опублікований разом з реєстром прізвищ 359 розстріляних. Большевики розвішували ці списки в різних публічних місцях, на пошті, залізничних станціях тощо. Були щасливці, яким удалося вислизнути з большевицьких рук з-над річки Звіздаль, як підполк. Равич-Каменський, як висмикнутися з колони по дорозі, коли полонених вели із церкви у Малих Миньках на суд до Базару, як, наприклад, підполк. Григоряк, чи підполк. Іван Ремболович. який вирвався вже з самого Базару. Це вони принесли звістку про суд і розстріли під Базаром, як також списки розстріляних, які хтось із них зірвав зі стіни якогось залізничного двірця на Волині і приніс до таборів інтернованих у Шипйорно й Каліші і які пізніше було опубліковано в спеціальній збірці п.н. «На руїнах», присвяченій жертвам Листопадового рейду 1921р. 



359 КРИВАВИХ ЖЕРТВ ЗА УКРАЇНУ*



	142.	АГОЛЮК Василь

	238.	АКОЛОВСЬКИЙ Вадим, підст.

	313.	АМДЛУСЬКО Филимон

	172.	АНАНІВ Микола

	138.	АНАРНЕВСЬКИЙ Кость

	276.	АШНАБУЛЬ Захар

	247.	БАБИЧ Іван

	254.	ВАБУН Сава

	201.	БАЛТНЯН Петро

	161.	БАРАНІВ Георгій

	333.	БАРБАРИКА Олександр

	18.	БЕРЕЖНИЙ Сидір, курінний

		119.	БИЧКО Степан

		289.	БЩИН Павло

	330.	БІЛЕВИЧ Броніслав

	170.	БІЛЕЦЬКИЙ Іван

	354.	БІЛИК Матвій

	108.	БІЛОКРИС Мусій

	345.	БОГАЙСЬКИЙ Олександр

	24.	БОЙКО Андрій, військ.уряд.

	230.	БОНДАР Петро

		120.	БОНДАРЕВКЧ Станіслав

		166.	БОНДАРЕНКО Оверко

		308.	БОНДАРЕНКО Теодосій

	49.	БОРИСЕНКО Денис, військ.уряд.

	267.	БОРТНИЦЬКИЙ Володимир

	159.	БОЖКО Спиридон

	116.	БОРЩЕВСЬКИЙ Тиміш

	283.	БРАСЛАВСЬКИЙ Антін

	341.	БУГАК Юхим

* Цифри попереду прізвищ означають порядкові номери, під якими ці прізвища були вміщені в списках, розвішаних у громадських місцях в Україні відразу після розстрілу.



Гідним уваги залишаються ще питання: скільки повстанців загинуло в бою під Малими Миньками? Згідно із вищенаведеним протоколом Надзвичайної комісії, в битві лід Малими Миньками мало б загинути 400 повстанців. Так само твердить совєтський історик О. Касименко, що «під час бою було там зарубано понад 400 бандитів і понад 500 чоловік взято в полон».[12,172] Але вже сама так заокруглена цифра викликає застереження. Зрештою самі большевицькі автори не всі згодні з цією цифрою, і, як воно не дивно, кожний подає іншу. О.О. Кучер у своїй праці «Розгром збройної внутрішньої контрреволюції на Україні у 1921 — 1923рр.» (Харків, 1971), посилаючись на архівні матеріали, твердить, що «керована Г.І. Котовським 9-та кавдивізія 17 листопада оточила банду у с. Звіздаль (за 60 кілометрів на північний схід від Овруча). Внаслідок блискавичних атак понад 250 петлюрівців було знищено. 517 склали зброю». Натомість автори праці «Червоне козацтво» (Київ. 1965), не подаючи жадного джерела, твердять, що «на Тетереві до Тютюнника приєдналися місцеві банди, збільшивши кількість загону до 1250 чоловік» (що не відповідає дійсності. — В.В.), та що «в районі Малих Миньків — Звіздаля 200 бандитів загинули в бою, решта здалася».[8,156] Іншими словами, в полон мало б потрапити більше тисячі.

Полк. Сушко, на базі зізнань окремих учасників, писав, що на полі бою полягло більше 150 повстанців. Згідно з обчисленнями Дмитра Герчанівського, який був ад'ютантом начальника штабу Повстанчої Армії полк. Отмарштайна. на полі бою померли від ран і побиті ворогом 94 особи (тут, очевидно, йде мова про поранених, яких большевики добивали на возах. — В. В.), а в бою могло впасти не більше як 144 особи. Разом всі втрати на полі бою становили б 238 осіб.

Але було трохи й таких, які врятувалися, заховавшись по селах, і пізніше повернулися до Польщі. До таких належати підполк. Ремболович, і підполк. Григоряк, сотн. Рогозини із трьома вояками, про яких він сам згадує, і Герчанівський взяв їх до уваги. Для всіх інших, які, можливо, залишилися в Україні як поранені чи просто заховалися. — Герчанівський дає мінімальну цифру — 5 осіб. Знову ж таки. Герчанівський не брав до уваги тих, що вчинили самогубство, як, наприклад, повстанець Сичук. Не врахував він і вісім повстанців, взятих у полон большевиками в селі Лукашівка, про котрих згадує Ілля Котович, як і тих, що впали з перемучення під час нічних перемаршів й стали жертвою московських шабель або таки замерзли в лісі ще перед боєм під Миньками, не маючи сили йти далі, про що згадує учасник походу Віктор Яновський.[8,175]

На кілька днів пізніше повернулися пор. Ілля Котович, пор. Рутковський та адм.хор. Ковальський, яких не враховано в первісний реєстр поворотців, бо вони йшли окремою групою і прибули до Польщі лише 23 листопада. Повернувся також ще й підполк. Равич-Каменський, про якого згадує М. Битинський у своїй розідці «Навколо Базару». Андрій Дідківський у своєму спомині твердив, що через кілька днів після бою під Миньками до села Дідковичі прийшов повстанець Панас Петрик, який також врятувався з поля бою.

Беручи до уваги ту всю інформацію, цифра 5 для поранених або й здорових, що залишилися в Україні і врятувалися тоді від смерті або взагалі ховалися серед населення, є, мабуть, замала. Зі звіту «пятьоркі» знаємо, що до полону потрапило 537 повстанців та що 359 розстріляно, 83 вивезено на дальші допити до Києва, а решта — тобто 95 — померли, тільки не сказано — чи від ран, чи від пізніших побоїв. Так само немає даних, що сталося з тими повстанцями, яких вивезено до Києва на допит.

В совєтських джерелах немає згадки, які жертви понесла Червона Армія у боротьбі з Повстанчою Армією. Кузьма Кузь у своєму спомині «Під Малими Миньками» писав, що на «основі різних джерел, можна було ствердити, що большевики мали 169 людей убитими і пораненими. Але точного числа годі було устійнити»[5,97] 



3. В поворотній дорозі



Другий Зимовий похід закінчився трагічно, бо не поталанило головній частині Повстанчої Армії – Волинській групі, яку очолював сам ген. Ю. Тютюнник. Не поталанило й Басарабській групі, яка повинна була бути першою, бо її основним завданням було відтягнути увагу большевицького командування від західного кордону. А в дійсності вона була останньою, коли йдеться про її виступ, і першою, яка повернулася назад. Чому воно так сталося, пояснити важко. 

Зате успішно провели операції і у великій мірі здійснили покладені на них завдання відділ ген. Нельговського, Подільська група, а також відділ Гопанчука – Падалки. Однак усі вони не виконали останнього завдання, а саме: не зуміли з’єднатися з головною Волинською групою, якій, може, саме тому й випала найбільш трагічна доля, бо все було розраховане на їх своєчасну зустріч і допомогу. Немає сумніву, що найслабшою ланкою всього походу був брак належної розвідки й належного зв’язку з повстанчими групами в Україні.

Як звичайно в таких випадках буває, усі шукають причини того нещастя, а зокрема жертовного козла за невдачу. Так було і з Другим Зимовим походом чи, як його слушно назвав у своїй доповіді Головному Отаманові С. Петлюрі начальник штабу Повстанчої Армії полк. Юрій Отмарштайн, -Листопадовим рейдом. 

Учасники Листопадового рейду повернулися не в славі, як переможці (бо в разі перемоги вони не вертали б до польських таборів взагалі), але як переможені, з великими людськими втратами. Повернулися вони з болями фізичними, бо між нимибули й поранені, але ще більше — з душевними болями, бо пережили ще одну трагедію — втрату бойових друзів і втрату Батьківщини, і це їм, очевидно, боліло. «Але що страшенно боліло нам усім, кому доля судила врятуватися від розстрілу, — писав Віктор Яновський. — це глумливе ставлення до всіх нас у таборі, отже й до тих, хто все віддав за долю Батьківщини під час боротьби з віковічним її ворогом. Таке ставлення можна пояснити лише тим, що таборяни, не розбираючись глибоко в тих обставинах й умовах, в яких нам доводилося боротися в Україні, були переконані, що учасники повстання не використали всіх можливостей. Але якщо тут і є провина, то не тих, хто чесно йшов на певну смерть, майже без зброї, а вина головного провідника повстання, генерала Тютюнника, який пропустив відповідний момент.

В тому твердженні є чимало правди, але не лише Тютюнник наполягав на тому-поході в той невідповідний час. Похід організовували уряд УНР та Головний Отаман Симон Петлюра. За ними було останнє слово, й вони могли зупинити похід ще навіть в останню хвилину. А однак на нараді у вересні 1921 р. представник

Головного Отамана полк. Данильчук підкреслював, що похід повинен відбутися «за всяку ціну». І похід відбувся...

Одним із перших авторів, які займалися питанням Другого Зимового походу, буй сотник О. Шпілінський. який написав розвідку під назвою «Базар (1921-1931). Друтому Зимовому походові Української Армії в Х-і роковини», яка з'явилася у 3-му збірнику .матеріалів до історії війська українського «За Державність». що його видало Українське Воєнно-Історичне Товариство у Каліші (Польща) в 1932 р. В цьому збірнику було вміщено спогади ще шести учасників походу, які є цінним матеріалом для історичних досліджень. Аналізуючи всі аргументи «за» і «проти». Шпілінський дійшов висновку, що найбільше завинив таки головнокомандувач Повстанчої Армії ген-хор. Юрко Тютюнник.

«Генерал Тютюнник, розпочавши формування головної Волинської групи, переоцінив інформаційні вісті з України, - писав Шпілінський, - й не зважив, що безоглядний масовий червоний терор, який лютував цілий рік, мусив, зрештою, ослабити активність місцевого населення, що успіх загального повстання обумовлювався не надією на першу широку допомогу з боку населення, але першими бойовими успіхами Повстанчої Армії».

Ген. Микола Капустянський твердив, що «Другий Зимовий похід був абсолютно не підготований до виконання поставленого перед ним завдання». До цього найбільше спричинилася провокаційна політика польського уряду, метою якого було «кинути на поталу большевикам еліту українського війська». Велику частку відповідальності за Другий Зимовий похід несе й сам командуючий Повстанчою Армією, який, переконавшись у підступності поляків і побачивши жахливий стан дорученого йому війська, повинен був скоригувати свій план і відкласти його реалізацію, як йому це пропонував полк. Отмарштайн. Ген. Капустянський відзначав, що ген. «Юрко Тютюнник був талановитий отаман повстанчих загонів, але як полководець регулярних військових формацій він не дорівнював нашим, ми б сказали, найздібнішим маршалам-генералам: О. Трекову, В. Сальському, М. Безручкові, а зокрема блискучому операторові й неперевершеному тактикові О. Удовиченкові.. Також і інші командири корпусів і дивізій переважали Тютюнника і своїм досвідом, і цілеспрямованістю».

Немає сумніву, що співвідповідальність за невдачу- Листопадового рейду 1921 року великою мірою несуть і поляки. Вони ж зобов 'язалися доставити повстанцям зброю і весь необхідний військовий виряд, до речі, з тих запасів, які вони забрали в українського війська при інтернуванні минулої осені, але зобов'язання не дотримали, - твердив ген. М. Капустянський . Через те нічого не було приготовано не тільки на І -е вересня, але навіть і на 1 -е жовтня, так що справа затягнулася до кінця жовтня. Отже, що стосується озброєння та взагалі військового виряду — тут поляки завели.

Ісаак Мазепа, визначна постать за часів Директорії, що навіть був прем'єром уряду в 1919 р., вважав, що «поза всіма іншими причинами, дві головні обставини відіграли рішальну роль в тому, що ця повстанська акція під проводом Ю. Тютюнника не дала бажаних наслідків. Насамперед, власна необережність Тютюнника і всіх тих, що підготовляли цю справу. Звичайно, підготовка повстання мала провадитися у строгій тайні. Тим часом про це знала вся українська еміграція. Наприклад, у Тарнові і в таборах наших інтернованих відкрито говорилося про підготовку повстання на Україні... Як потім виявилося, навіть у самому штабі Тютюнника були большевицькі агенти, як, напр.. підполк. Снігірів, сотн. Заярний та інші, що були відповідальними співробітниками Тютюнника: Снігірів керував оперативним відділом в повстанському штабі, а Заярний був державним інспектором при Київській групі, на чолі якої стояв Тютюнник».

Учасник Листопадового рейду сотн. Гриць Рогозний, який мав нагоду сам оцінити обставини і стиль роботи в Повстанчому штабі у Львові, не виніс добрих вражень. «Деякі старшини штабу також не виявлялися ані відповідними моральними прикметами, ані солідністю своєї праці в штабі, — писав він, — Десятки старшин, відомих самому ген. Тютюнникові, дні й ночі проводили на гулянках по кав'ярнях та інших спеціальних місцях Львова. Бували різні небажані ексцеси. В тому добачую я провину самого ген. Тютюнника. — підкреслював сотн. Рогозний. — Цей останній (тобто ген. Тютюнник. — В.В.), хоч відомий зі своєї хоробрості, рішучості, енергії і прикмет повстанчого провідника, поруч з тим відзначався деякими від'ємними рисами, які не давали йому змоги знаходити собі відповідних співробітників, триматися певних організаційних засад, запроваджувати здорову, регулярну дисципліну тощо. Частина, що находилася під його керуванням, завжди відзначалася своєманітною «партизанською» розгойданістю й безладдям, хоч під зглядом бойовим були добрі. Мав звичку ген. Тютюнник наближувати до себе й «фаворитів», яким усе якось сходило безкарно з рук, у той сам час, як до решти він бував часами дуже суворий. Всі ці прикмети ген. Тютюнника проявлялися в праці його та в доведенні деякої частини його найближчого оточення. Кружляли також згадувані уже чутки, що деякі старшини штабу, не без відома ген. Тютюнника, перебувають на услугах польської контррозвідки й вишукують серед галичан тих, що зачали тоді організувати підпільну боротьбу з поляками. Акцію мав проводити полк. Чеботарів, а його підручними були наближені до ген. Тютюнника старшини полк. Палій і Волков».[9,47]

Друга причина, очевидно, випливала з першої, бо большевики через своїх агентів знали все до подробиць про діяльність Повстанчого штабу у Львові, а разом з тим — і про діяльність повстанських груп в Україні. Власне завдяки своїм агентам большевики викрили і знищили Національну Козачу Раду у Києві та Всеукраїнський Повстанський Комітет з осідком у селі Обідне біля Немирова на Брацлавщині. А це ж були централі, які організовували всеукраїнське повстання й мали зв'язки з окремими повстанськими загонами і групами. Пізній початок походу в Україну, несподівано рання зима, брак належного одягу й озброєння повстанців, а також знищення повстанських центрів і деяких повстанських загонів, з одного боку, та планово скупчені большевицькі мілітарні сили в Правобережній Україні, з другого боку, призвели до трагедії, відомої в історії України XX століття під назвою «Базар».

Не відкидаючи жодної з наведених причин, слід ствердити, що були ще й інші, про які найкраще, мабуть, знав начальник штабу Повстанчої Армії полк. Ю.Отмарштайн.

Можливо, тому епопея Листопадового рейду не закінчилася в 1921 р. під Базаром. Вона мала свої наслідки також і пізніше, в таборах інтернованих українських вояків, куди повернулися недобитки повстанців. Одним із таких наслідків була трагічна смерть полк. Отмарштайна. 

На його думку, ставлення «польської влади до проектованого повстання нагадує якусь провокацію», й тому Отмарштайн «схилявся до припинення цілого плану», вважаючи, що перевести його в життя не вдасться. «Полякам повстання потрібне лише для того, — говорив він, — щоб потурбувати більшовиків, не рахуючися при цьому з українськими жертвами». Був він переконаний, що поляки в останній момент не дадуть Повстанчій Армії ні обмундирування, ні навіть відповідної до важких завдань зброї. Незважаючи на такий песимістичний погляд, полк. Отмарштайн пішов «на повстання, щоб не думали, ніби хоче, себе врятувати, але, водночас, здіймав з себе відповідальність за його наслідки. На тлі цих відмінних поглядів, між полк. Отмарштайном і ген. Тютюнником виникали доволі гострі суперечки».

Полк. Отмарштайн, остаточно зневірившись у людях, що стояли в національному проводі, хотів на час відійти від тих справ і перетворити їх страшний і трагічний зміст. Резигнуючи з військової служби полк.Отмарштайнові довелося ще мати прикрі балачки з особами з оточення Головного Отамана Симона Петлюри, що ще більше загострило його відносини з українськими політиками. Внаслідок того він вирішив довше не прикривати відомих йому злочинців, але виступати публічно й оголосити ті важливі документи. З іншого боку, щоб з тими інтригами покінчити, полк. Отмарштайн вирішив виїхати з Польщі в рідні краї до Бессарабії, яка тоді вже належала Румунії, і там опублікувати всі документи, що стосувалися повстання й Листопадового рейду, які йому вдалося роздобути, щоб розкрити нечесну гру Чеботаріва. А тому, що ті документи за торкнули б багато визначних осіб, не тільки українців, але також і поляків, опублікувати їх у Польщі було неможливо, бо цензура не пропустила б.

На підставі доступних документів, мабуть, не зовсім слушно обвинувачувати тільки «союзника» за його віроломство та трагічне закінчення Листопадового рейду. Як знаємо із спільного засідання представників польського Генерального штабу з ген. Тютюнником і полк. О.Данильчуком 24 – 25 вересня 1921 року у Львові, поляки радили не йти в похід в Україну, вважаючи, що відповідна нагода на те вже проминула, бо ситуація, «що заіснувала в Україні, не надається до проведення такої акції», остаточно, на вимогу ген. Тютюнника, а зокрема полк. Данильчука, який від імені Головного Отамана С.Петлюри заявив, що Український штаб хоче зробити той рейд за всяку ціну, Польський Генеральний штаб погодився на проведення такого рейду. І тому, власне, провина лягає не тільки на самого ген. Тютюнника, але також і на Головного Отамана Військ УНР С. Петлюру та на уряд УНР.

Бій під Малими Миньками був останнім боєм української армії періоду Визвольних змагань. Через помилки командування Повстанчої Армії дійшло до поразки повстанців біля села Малі Миньки й до розстрілу 359 вояків-повстанців під Базаром. І тут український воїн довів свою відданість своєму народові, своїй Батьківщині. Сотн. Рогозний у своєму описі боїв під Малими Миньками — Базаром висловив думку, «що катастрофу можна було оминути, коли б армія відійшла з-під с. Миньки хоч би на дві години раніше. Безперечно. — писав він, — і цей маневр не врятував би акції, яка вже в бою під с. Леонівкою була непоправно програна. Але в такому разі, може, пощастило б хоч врятувати сотні людей, що потім загинули, і довести їх знову до Польщі»[4,25].

Цифра 359 знайшла в українській літературі широкий відгомін, з одного боку — подив і гордість за тих вояків-патріотів, які воліли краще геройськи вмерти, ніж піти на службу ворогові. З іншого боку, зростало обурення за розстріл безборонних вояків-полонених і ненависті) до большевиків та їхньої чека. І зовсім слушно, бо моральне право було на боці українських повстанців. Українські вояки-повстанці не йшли воювати москалів до Росії, не грабували й не вбивали мирних росіян у їхніх містах і селах. Вони намагалися визволити свій рідний край від напасника й, воюючи на своїй власній землі, обороняючи свою Батьківщину, карали наїзника за його злочини, вчинені над українським народом. «Вони билися і впали теж, як у Малих Миньках і під Базаром, за волю й добро свого народу, як ніколи загроженого походом москалів на тотальне знищення України. Вони достойно й виразно відповіли чекістам: «До вас служити не підемо», й ані один не благав у них помилування. Вони вмирали смертю воїна найвищих чеснот із вірою, що народ не проспіть того катам, не задля самої помсти, але для справедливості». Тому-то «наші втрати в Малих Миньках і під Базаром» слід розглядати не як трагедію, але. як це каже учасник тих подій сота. Дмитро Герчанівський, — «подиву гідну мужність наших вояків».


Висновок



Аналізуючи результати 2-го Зимового походу Повстанської Армії УНР, слід підкреслити, що його проведення не було належним чином підготовлене. Більше того, ППШ не врахував всіх обставин з військової точки зору. Цей рейд не приніс, та і не міг принести результату, на який розраховувало командування штабу, - на загальне повстання в Україні. Це був скоріше порив безнадії і відчаю, який став завершальним етапом українських визвольних змагань 1917 – 1921 років. Проте це не применшує героїзму учасників походу, які йшли на вірну смерть, використовуючи останню, хоча й малу можливість відстояти право жити в українській державі.

За часів радянської влади згадувати про героїв Другого Зимового походу було заборонено. Спогади про них намагалися витравити з народної пам’яті, занедбавши їхні могили, а також сформувати викривлену оцінку прагнень героїв, обзиваючи їх буржуазними націоналістами, ворогами радянського ладу. Репресії 1930 – х років винищили тих, хто зберігав пам’ять про жертовну смерть учасників повстанського рейду, різним чином публічно не засвідчуючи.

У листопаді 1941 року Центральний Провід ОУН, зокрема і наш земляк Олег Ольжич, став ініціатором вшанування пам’яті героїв ІІ Зимового походу. На могили розстріляних прибуло багато люду. І звучало над громадою, яка схилила у скорботній задумі голови, сумні слова Олега Ольжича:

Позаду смерть! Чекає Звіздаль

Не місце страти – тріумфальна арка

Тепер вже піде у весняну даль

На все твій шлях негнутий прямо.

26 серпня 2000 року у селі Базар Народицького району відкрили меморіал героям Другого Зимового походу. Слава героям, які віддали життя за вільну Україну!

Слід зазначити, що ми розуміємо неминучість помилок у цьому дослідженні. Насамперед, через неможливість звірити дані анкет з іншими джерелами. По-друге, намагання декого з полонених (на нашу гадку, переважно старшин) приховати дійсне прізвище, ім'я, по-батькові, місце народження, військове звання, освіту тощо. Ще одним моментом, що ускладнював роботу, стала невиразність почерків тих, хто заповнював анкету, як і те, що анкети заповнювалися олівцем, до того ж, 85 років тому. Ускладнювало розпізнання анкетних даних й те, що поверх них була написана резолюція: "Расстрелять. м. Базар. 23 (або 22). XI. 1921 г. Гарькавый, Котовский, М. Фриновский, Лившиц..." (і ще один нерозбірливий підпис, очевидно Іванова). Ця резолюція, а також підписи були написані хімічним олівцем розмашисто, з притиском. Накладання ліній ускладнювало діагностику прізвищ та інших даних. Напевно, й не всі козаки і старшини виразно називали свої прізвища і той, хто фіксував їх, міг частково видозмінювати їх. Є підстави припускати, що допит вели малограмотні слідчі-чужинці, що не знаючи української специфіки, вносили і свою дещицю плутанини.

Характерним було непоодиноке розходження написання прізвищ в анкеті і у списку розстріляних. Тобто, самі більшовики подекуди подавали дві версії одного й того ж прізвища. Інколи це допомагало нам вияснити найбільш вірогідний варіант. Хоч і не завжди... Складалося враження, що інколи у списку уточнювали прізвище, а подекуди, навпаки, змінювали його до невпізнання.

У пошуках інколи допомагав варіант, наведений у реабілітаційному висновку, хоч треба зазначити, що той, хто підготовляв ці висновки, подекуди додавав і власні помилки, що призводило інколи до "реабілітації" неіснуючих людей. 

Щоб збільшити шанси знайти рідних розстріляних у м. Базар і донести до них правду про тернистий шлях їхнього родича, ми вирішили подавати й назву сіл чи волостей, точних назв яких встановити не вдалося. Але оскільки місцеві люди краще розбираються в топоніміці своєї місцевості, то вони й допоможуть нам згодом встановити істину.


Список використаних джерел



1, 5, 6. Герчанівський Д. Вигнати окупанта. – Мюнхен: Видавництво Крайової Управи Братства колишніх Вояків 1 – ої Української Дивізії УНА в Німеччині, 1963. С.48.

2, 12, 13. Вишнівський О. Базар. Голгота 359 – ти. – К.: Незборима нація, 1997. – Ч. 17 (130). С.3.

3, 8. Кузь К. Під Малими Миньками. – Вісті Комбатанта. Торонто – Нью – Йорк, 1971. – Ч. 6. (56). – С. 8.

4. ДА СБУ, арх.. 74629 фп, т.1, арк.. 33 зв. Знайшов Р. Коваль.

7. Другий Зимовий похід. Листопадовий рейд. Базар. – К.: Фундація ім.. О. Ольжича, 1995. – Ч. 21. – С. 21.

9, 11, 14. ЦДАВОУ, ф. 1078, оп. 2 спр. 210, арк. 46 – 48 зв. Знайшов П.Стегній.

10. ЦДАВОУ, ф. 1078, оп. 2 спр. 210, арк. 105, 106. Знайшов П.Стегній.


«Додаток 1»



Наказ про розстріл



1921 року 22 листопада. Надзвичайна комісія — п'ятірка у складі: голови пом. командвійськ КВО тов. Гаркавого, голови губчека тов. Лівшіца. заст. нач. особвідділу КВО тов. Іванова. нач. опервідділу ВЧК тов. Фріновського й нач. кавдивізії тов. Котовського на підставі допитів захоплених бандитів, документів і наказів розбитої в бою під с. М.Миньками Овруцького повіту Волинської губернії 17 листопада 1921 р. банди Тютюнника, а також інших слідчих матеріалів особливого відділу КВО і

Київської ГЧК по цілому ряду викритих шпигунських і петлюрівських організацій на терені УССР знайшли:

1. Озброєний напад на совєтську республіку був наслідком довгої, протягом не менш 10 – 11 місяців, праці Петлюри, Тютюнника та їхніх однодумців із числа тих, що залишилися від не один раз уже битої армії так званої УНР і зібраної в Польщі української еміграції. Робота ця велася шляхом військової підготовки інтернованих у таборах відділів Петлюри. Крім військових приготувань. провадились також підпільні приготування організації повстання на Ліво- і Правобережній Україні.

2. Для досягнення мети, щоб знесилити совєтську республіку, перешкодити їй вести господарські роботи, відомий авантюрист Петлюра випустив на терени совєтської республіки заздалегідь зорганізовані в таборах банди душогубів і грабіжників. Для цього в таборах були відібрані найбільш надійні борці й досвідчені старшини. Пересування ешелонів робилося під виглядом робітничих партій, всім козакам і командному складові наказувалось відповідати на запитання під час пересування в згаданому вище дусі. Всі учасники знали, що вони йдуть для підняття збройного повстання, ти більше, що разом з бандами прибули й міністри всім адміністративним апаратом, який мав перейняти в свої руки всю владу негайно після захоплення території УССР.

3. Головна організація під командуванням самого Тютюнника, призначеного командуючим повстанчими військами, проводилась на ст.. Костопіль у 25 верствах на північ від Рівного. Тут був зосереджений відділ під назвою кінна дивізія, зі штабом армії й цивільним урядуванням на чолі, кількістю понад 1000 осіб. Після зосередження відділ зробив перехід через кордон і виступив на територію УССР. Подальша діяльність банди відповідає безідейній і хитрій петлюрівщині.

4. Наїзд скоївся саме у той момент, коли совєтськими республіками було кинуто все, не виключаючи й частин Червоної Армії, на господарчий фронт (тобто на грабування хліба в українських селян для голодної Росії, незважаючи на те, що Південна Україна також голодувала. – П.Д.). У результаті банді вдалося, ухиляючись від бою, просунутись у глибину території УССР. Але направлена проти неї кавчастина наздогнала її і у районі М. Миньок знищила. Зарубано в бою більш як 400 чоловік й захоплено до полону 537 чоловік, в тому числі й поранені. В момент бою деякі особи з вищого командування, бачачи безвихідність становища, самі себе розстрілювали й підривали бомбами.

5. Усього перед Надзвичайною комісією (п’ятіркою) постало 442 чол., решта померли від ран до приходу комісії або перебували в тяжкому стані й були залишені до видужання. 

Керуючись велінням революційної совісті та щоб запобігти подібним злочинам і показати всьому капіталістичному світові та його наймитам. що Влада Рад нещадно карає всякого, хто спокуситься порушити її .мирну працю. — надзвичайна п'ятірка постановляє:

	Перелічених у прикладенім до цього списку осіб, у кількості 359 чоловік, як злісних і активних бандитів, розстріляти.

	Осіб вищого командного складу й цивільного управління, що знаходилися при штабі армії Тютюнника, в кількості 41 чоловіка, відправити для додаткового допиту слідчими установами.

	Колишніх червоноармійців. які потрапили до полонії б 1920 році й приєдналися до банди з метою вирватися з полону, в кількості 42 чоловік, відправити до особливого відділу КВО для перевірки».

Протокол підписали: голова Надзвичайної комісії Гаркавий, члени: Лівшіц, Іванов, Котовський. Фріновський і секретар Літвінов.

М. Базар, 22 листопада 1921 р.