Міста Австралії та Океанії

РЕФЕРАТ

на тему: «Міста Австралії та Океанії»


Апіа. Західне Самоа



Апіа є столицею, єдиним містом і основним портом незалежної держави Західне Самоа. Апіа розташована на північному березі острова Уполу. Населення становить 33000 жителів.

Перші поселення в районі Апіа датуються приблизно 1000 років до н.е.., коли на острові виселилася полінезійці. Європейці вперше з'явилися тут на початку XVIII століття, а ще через століття сюди почали прибувати місіонери з Європи. До кінця XIX століття на бухту й острови Самоа претендували три найбільші держави: Великобританія, Німеччина і Сполучені Штати Америки. Їх протистояння досягло вершини в 1889 році, коли кожна держава направило в цей регіон військові кораблі. Інцидент закінчився зовсім зненацька, коли на острови налетів тайфун і знищив шість кораблів, чия загибель спричинила за собою загибель кількох моряків.

Незабаром після цього острова поділили між собою Німеччина і США. Апіа стала столицею німецької колонії й пробула їй з 1899 по 1914 рік.

Після першої світової війни, згідно з постановою Ліги Націй, керування територією перейшло до Нової Зеландії. Пізніше країна перейшла під опіку ООН. Апіа залишилася столицею, коли в 1962 го ду країна здобула незалежність.

Будинки із солом'яними дахами сусідять тут із сучасними офісами упорядкованими. У порт міста часто заходять кораблі, що курсують у південній частині Тихого океану. Вони завантажуються копрою, бананами і бобами какао - основними експортними товарами країни. У місті є міжнародний аеропорт. Історичні пам'ятки міста приваблюють велику кількість туристів. Центр Апіа забудований одноповерховими й двоповерховими будинками європейського типу, над якими могутньо піднімаються церковні дзвіниці. У місті є обсерваторія, три готелі, дрібні підприємства, контори іноземних компаній, а також урядові установи. У передмісті Апіа перебуває садиба відомого шотландського письменника Р. Л. Стівенсона. Останні роки свого життя він провів у затишному будинку, який побудував сам на пагорбі на південній околиці міста. Могила та пам'ятник Стівенсоном знаходяться на скелі, що височіє над островом, і щороку приваблюють натовпи туристів.

Частина населення зайнята в сфері туризму, але більшість жителів займається сільським господарством.Нові робочі місця з'явилися після відкриття в пригороді столиці заводу автомобільних частин. У місті працюють два університети.



Баірікі. Кірібаті



Місто Баірікі, розташований на атолі Тарава в центральній частині Тихого океану, є столицею держави Кірібаті. Населення міста становить близько 29000 жителів.

Атолл Тарава являє собою ланцюг коралових острівців, загальна територія яких складає 23 км2.Найбільшими є острови Баірікі, Бетіо, Бонрікі і Бікенібеу.Тарава є морським портом і торговим центром країни.Тут також розташований міжнародний аеропорт. Є свій університет. З усіх островів Кірібаті тільки тут є дороги з твердим покриттям. Їхня протяжність становить 29 км.

Під час другої світової війни в 1943 році атол Тарава був центром великого битви на тихоокеанському фронті. Японські війська, що займали острови, були розбиті флотом Сполучених Штатів. Після війни Баірікі був призначений столицею британської колонії островів Гілберта і Елліс, а в 1979 році отримав статус столиці незавісімого держави Кірібаті.

Головною статтею експорту є копра і фосфати.




Веллінгтон. Нова Зеландія



У 1865 році столиця Нової Зеландії перемістилася з міста Аукленд в Веллінгтон, розташований на Північному острові. Місто було засновано в 1840 році і названий на ім'я А. Велінгтона. Населення складає 152 тисяч жителів. 

Будучи розташованим в аграрному регіоні.Веллінгтон є головним морським портом (вантажообіг близько 15 млн. т на рік), залізничним вузлом, центром торгівлі і промисловості. Головне місце займає харчова промисловість. Також розвинені машинобудування, металургія, деревообробна, паперова і легка галузі промисловості. Значний внесок в економіку міста робить туризм. Є свій міжнародний аеропорт.

Веллінгтон є центром культури та освіти. Тут знаходяться університет, Королівське товариство Нової Зеландії, Новозеландська академія витончених мистецтв, Національна художня галерея, Картеровская обсерваторія, Національний музей. Серед інших визначних пам'яток - будівлю парламенту і англіканська церква.



Канберра. Австралія



Канберра - столиця Австралії - є одним з перших прикладів сучасно спланованого міста. Місто є самостійною адміністративною одиницею. Населення складає близько 310 тисяч жителів.

У 1824 році на місці Канберри вперше оселилися європейці, чисельність яких, проте, залишалася невеликий до XX століття. На початку XX століття місто стало столицею Австралії. Американський архітектор Уолтер Берлі Гріффін переміг у міжнародному конкурсі на кращий дизайн нового міста. За його планом і був побудований місто, спочатку замислювався як столиця. Будівництво Канберри почалося в 1913 році, а в 1927 році національний парламент перемістився сюди з Мельбурну, що був місцем його перебування з 1901 року.

Сьогодні Канберра - сучасний, швидко зростаючий місто, хоча його населення складає всього лише одну десяту від населення Мельбурна. Місто розташоване в аграрному районі південно-західній частині Австралії, недалеко від снігових вершин гірського ланцюга. Канберра стоїть на річці Молонгло, недалеко від штучного озера під назвою Берлі Гріффін.

Основні джерела доходу міста - туризм, харчова, поліграфічна і легка промисловість. Є свій міжнародний аеропорт. Головні визначні пам'ятки столиці - сучасна будівля парламенту, корабель-музей капітана Кука. Канберра є центром культури та освіти. Тут знаходяться Національна бібліотека, виставкові павільйони і університети, Австралійська академія наук, а також головне відділення найбільшого дослідного інституту Австралії - Інституту наукових і промислових досліджень Співдружності.



Корорий. Пала



Місто Корорий розташований на північному узбережжі острова Корорий. Це місто - густонаселений центр і столиця Палау - архіпелагу з близько 200 островів, які утворили незалежну республіку в західній частині Тихого Океану. Протягом XIX і XY століть глобальні військові сили змагалися за контроль над стратегічно важливим островом корорий.

Тисячі років тому з південного заходу у Palau переселилися азіати, що стали предками населення цього архіпелагу. Іспанські дослідники відвідували острова в XVIII столітті. Одне з таких подорожей призвело до катастрофи на острові корорий, коли іспанський галеон розбився неподалік від берегів острова в 1783 році, піддавши його жителів зараження смертельними європейськими хворобами, проти яких у них не було імунітету. Десятки тисяч місцевих жителів померли, внаслідок чого населення на острові скоротилася до декількох тисяч людей.

Іспанці пред'явили права на Палау в 1886 році, але три роки потому, після їх поразки у війні з Америкою, вони продали острова Німеччини. Німецька влада управляли на островах до тих пір, поки японці не захопили Палау в ході першої світової війни. Після закінчення першої світової війни, згідно з постановою Ліги Націй, влади імперіалістичної Японії керували цим архіпелагом в післявоєнний період, посилаючи сюди працювати тисячі японців і управляючи розвитком сільського господарства на плантаціях, а також будівництвом доріг і каналізаційних систем.

Незадовго до початку другої світової війни Японія перетворила острів корорий в закриту військову зону і розмістила на ньому військову базу для контролю над південною частиною Тихого океану. Але повітряні сили союзників під час війни розбомбили опорні пункти Японії на острові. Повітряні сили союзників завдали удару, в результаті якої було завдано сильного збитку японським військовим установок, а в 1944 році Японія втратила контроль над архіпелагом. Після другої світової війни ООН передала корорий і прилеглі острови під опіку США. Острів зберігав цей статус до 1993 року, коли шляхом всенародного голосування був прийнятий незвичайний акт, текст якого був вперше запропонований ще в 1970 році. Палау та США уклали угоду на 50 років, що передбачає передачу території острова в користування американських військових в обмін на гаран тії захисту та фінансової допомоги.

Сьогодні багато сучасні будівлі в корорий складають урядовий сектор міста. Намітилася в останні роки брак місця змусила перенести будівництво деяких адміністративних будівель на острів Бабел СУАП на північ від острова корорий.

У 1996 році міст і акведук між островами корорий іБабелсуап перестав функціонувати. Влада острова ввели в експлуатацію парою і склали плани завершення будівництва нового моста в найближчі роки.

Сьогодні десятки тисяч туристів, що приїжджають на острів кожен рік, не перестають захоплюватися красою узбережжя, кораловими рифами, що осліплює відвідувачів своєю пишністю і різноманітністю морської флори і фауни.

Зарубіжні інвестори, які сколочують капітал на індустрії туризму, побудували кілька курортних готелів.Також існують плани перебудови та покращення аеропорту на Бабелсуапе. Крім туристичного бізнесу багато жителів острова займаються видобутком і переробкою морепродуктів (в основному тунця), а також судноремонтом.



Нукуалофа. Тонга



Нукуалофа - столиця і головний порт держави Тонга - розташований на північному березі острова Тонгатапу в Тихому океані. Тонгатапу - найбільший острів країни. Населення міста - 34000 жителів. Південні пляжі Тихого океану приваблюють в Нукуалофа коженрік все більше число туристів.

Хоча перші поселення полінезійців з'явилися на острові 3000 років тому, уряд переїхав до Нукуалофа тільки в XIX столітті. Протягом декількох сторіч місто служило політичним центром Тонга, але королівською резиденцією він став тільки після того, як у 1860-х роках остр ів вирішив політичні проблеми.

У XVII столітті голландський мореплавець Абель Тасман став першим європейцем, що досяг берегів острова Тонгатапу, хоча архіпелаг був відкритий за кілька десятиліть до цього його співвітчизником. Наприкінці XVIII століття острів двічі відвідав капітан Джеймс Кук, за яким був ще цілий ряд дослідників. І лише на рубежі XVIII і XIX століть тут з'явилися перші поселення європейців.

У міру колонізації островів в Тонгу прибували маленькі групи місіонерів, що прийняли пізніше участь у збройних конфліктах усередині країни. Деяким з них це коштувало життя. З приїздом нових місіонерів прірва між тубільцями, зверненими в християнство, і прихильниками традиційних національних вірувань ставала все більше. Назрівав конфлікт був вирішений в 1852 році, коли один із християнських вождів по імені Джордж Тупоу I проголосив країну конституційною монархією, а себе - королем. Його нащадки й зараз правлять цим невеликим тихоокеанським державою.

Сьогодні більшість остров'ян займається вирощуванням овочів і фруктів, чому багато в чому сприяє сприятливий клімат і родючі вулканічні грунти. Багато хто продає вирощені ними фрукти: авокадо, манго, ананаси і плоди хлібного дерева - на великому ринку недалеко від порту. Банани, ваніль і сувеніри протягом довгого часу були головною статтею експорту.Не так давно фермери почали продавати гарбузи в Японію. З метою різноманітити економіку Тонго влада поклали початок легкої промисловості на околицях столиці. Сьогодні багато хто з цих підприємств успішно експортують свою продукцію за кордон, у тому числі куртки і шерстяний одяг.

Незважаючи на те, що кількість туристів, що приїжджають до Тонго, невелика, туризм також робить свій внесок в економіку країни. Приїжджі люблять бути присутнім на різних давніх ритуалах. Місто оточене кораловими рифами, у яких водяться багато видів тропічних риб. У спокійних прозорих водах бухти буквально в декількох кроках від міста завжди багато любителів підводного плавання. Друге місце, що залучає безліч туристів - це доісторичний вапняковий дольмен - кам'яний пам'ятник, що свідчить про давність поселень мешканців острова, розташований в 30 км на схід від міста.



Палікір. Мікронезія



Палікір, столиця Федеральних Штатів Мікронезії, розташований на острові Понпеї в долині Палікір між двома вулканами.

Острів, ймовірно, був заселений ще на початку XIIстоліття, однак точний час заснування Палікір невідомо.До кінця другої світової війни тут проживало незначна кількість понпейцев, проте в 1980 році уряд США фінансувало програму будівництва столи ци, і населення міста виросло.

За винятком декількох кам'яних платформ і оборонних стін, виявлених в околицях Палікір, місто не володіє ніякими археологічними цінностями. Згідно з легендою, наприкінці Х століття Палікір і весь острів Понпеї належав державі Нан-Мадол, а коли воно перестало існувати і до приєднання до королевству Соке острів був незалежним.

На початку XVI століття на землю острова вперше ступила нога європейця. Втім, відвідування острова європейськими мандрівниками ніяких помітних слідів у житті місцевого населення не залишило. У 1886 році Понпеї опинився під контролем Іспанії, яка, зламавши опір аборигенів, побудувала на північному сході від Палікір невелике поселення, назване Колонією. Після Іспано-Американської війни 1898 року Іспанія змушена була продати острів Німеччині, яка тут же почала тут розвивати широкомасштабне вирощування копри. Відгуком на жорстокий режим Німеччини було повстання серед остров'ян. Заколот був пригнічений, однак у ході першої світової війни Понпеї перейшов до Японії, а після війни Ліга Націй дозволила Японії ії і надалі керувати островом.

У 1944 році, під час другої світової війни, на острові висадилися тисячі японських солдатів, з тим,щоб заснувати тут військову повітряну базу.У Палікір був побудований аеродром, радарні й протиповітряні установки, а також мережа тунелів і підземних ходів навколо поселення. Незважаючи на всі зміцнення, Повітряні Сили США дуже скоро розбомбили базу і позбавив і Японію цього опорного пункту.

Після закінчення війни Палікір був майже не заселений. Сполучені Штати зберігали контроль над островом аж до 1980 року, коли було підписано угоду "Про добровільне об'єднання з Мікронезією". Після цього уряд США спонсорувало планування і будівництво столиці для чотирьох штатів Мікронезії. Вибір місця для майбутньої столиці випав на колишню японську військову базу Палікір через найкрасивіших пейз ажей серед величних гір.

Щоб не зіпсувати чудових видів, архітектори замість висотних будівель спроектували квартал із серії маленьких двоповерхових будиночків, дизайн яких навіяний традиційною мікронезійской архітектурою. Ці 9 будинків, покриті коричневою черепицею, вишикувалися в ряд зі сходу на захід, з урахуванням напрямку пасатів і сонячних променів. Для будівлі Капітолію робітники спорудили більше 300 декоративних і несучих колон з матеріалу, що нагадує будівельний матеріал, який викоривали в Нан-Мадол.

Будівництво низьких будинків і прикраса столиці зеленими насадженнями дозволило місту злитися з навколишнім ландшафтом. Болотистий мангровий ліс, що оточує Палікір, кишить всілякими ссавцями, плазунами і птахами.



Порт-Віла. Вануату



Порт-Віла - столиця і економічний центр держави Вануату - перебуває на південно-західному узбережжі острова Ефате в Тихому океані. Місто-космополіт із сучасними будинками і прекрасною природного бухтою є головним портом країни. Близькість до Австралії дозволила місту стати великим центром туризму. Однією з головних визначних пам'яток Порт-Вила є Культурний центр Віла, в якому виставлено безліч експонатів, присвячених Вануату та її культуру. Недалеко від міста розташований міжнародний аеропорт Бауерфілд. При населенні 20000 чоловік в Порт-Віле налічується сім з половиною тисяч автомобілів. Місто є місце розташування ждународним фінансовим центром.




Порт-Морсбі. Папуа Нова Гвінея



Порт-Морсбі - столиця (з 1975) і головний порт Держави Папуа Нова Гвінея - виріс навколо найбільшої бухти острова Нова Гвінея. У столиці та адміністративному центрі проживає більша частина населення країни - 193000 жителів. Першим європейцем, що відкрив цей портове місто, був британський подорожннік Джон Морсбі в 1873 році.

Через майже 15 років на цьому місці була утворена колонія під назвою Британська Нова Гвінея, і Порт-Морсбі став її столицею. За тисячі років до приходу європейців тут жили моту і вряди-табу. Моту, які прийшли 2000 років тому, змогли вижити, незважаючи на бідні грунту і маленька кількість атмосферних опадів. Вони будували великі човни (близько 15 метрів в довжину), за допомогою яких можна було плавати навіть через океан. На човнах вони плавали через протоку Папуа, щоб глиняний посуд на борошно.

Географічне положення обумовлює особливий мікроклімат Порта-Морсбі. Через гірського ланцюга Оуен Стенлі щорічне випадання опадів становить всього 1200 мм - це набагато менше, ніж у решті районів Папуа Нової Гвінеї.З цим пов'язані короткочасні посухи та недоліки питної води. У той же час гори рятують місто від повеней, які регулярно відбуваються через зливи в решті частини країни з травня по листопад. З боку моря місто приховується кораловими рифами, які рятують його від негоди, яка приходить з північними вітрами.

Під час другої світової війни обидві воюючі сторони намагалися захопити Порт-Морсбі, щоб контролювати Коралове море і південну частину Тихого океану. У Битві 1942 флот союзників завдав поразки японському флоту, що прямував до Порту-Морсбі. Через рік японці зазнали поразки ще раз, при спробі взяти горід з боку гір Оуен Стенлі.

Завдяки розвитку промисловості в останні роки, місто значно виріс. З 1980 по 1990 рр.. населення Порта-Морсбі майже подвоїлося. Разом з населенням у багато разів зросла злочинність. Майже половина жителів в убогості в халупу-тимчасові будівлі.

Навколо міста розташовані каучукові плантації, молочні та експериментальні тваринницькі ферми. Порт-Морсбі експортує Копру, кава, каучук, деревину і золото. У 1998 році в експлуатацію пущ ен нафтопереробний завод.

У місті є свій університет.



Сува. Фіджі



Місто Сува розташований на горбистому південно-західному березі острова Віті-Леву в південній частині Тихого океану - найбільшому з 100, що входять до складу Фіджі. Сува - столиця держави Фіджі й один із кращих портів у південній частині Тихого океану, в якому часто зупиняються трансатлантичні лайнери й транспортні судна, що курсують у водах Тихого океану. Сува - один із самих великих міст, розташованих на тихоокеанських островах. Щорічно сюди спрямовуються тисячі туристів з Азії, Австралії та США. З морського порту Цови відправляються на експорт золото, цукор і деревина.

Перші поселення з'явилися на Фіджі близько 1000 років до н.е. Остров'яни обробляли землю, розводили свійських тварин і займалися гончарною справою. Голландські дослідники відвідали Фіджі в XVII столітті, а в 1874 році острова були приєднані до Великобританії, яка прагнула здобути морський порт Цови. Столицею колонії Сува стала 8 років потому, в 1882 році, коли стало ясно, що старої столиці - місту Левука вже більше нікуди розширюватися. На Фіджі європейці стали вирощувати кокоси, бавовну й цукровий очерет. Спочатку Сува являла собою маленьке поселення, огорнуте пилу влітку й у бруді взимку. Однак поступово Сува почала перетворюватися в місто, а потім і в найбільше місто на Фіджі. Під час другої світової війни Саву була передовою базою військово-морських сил і ВВС Великобританії. Місто стало столицею незалежної держави Фіджі в 1870 році, звільнившись від колоніальної залежності від Англії. У 1987 році країна вийшла зі Співдружності, після того як у країні відбувся державний переворот. Сьогодні це столиця Республіки Фіджі й саме жваве місце південної частини Тихого океану після міст Австралії і Нової Зеландії. У самому місті проживає більше 100000 осіб; ще 40000 живуть уздовж 25-кілометрового шосе, що веде його від Цови в аеропорт Наусорі.

Сува - найбільш неоднорідний в етнічному плані місто у Фіджі. Тут живуть фіджійци, індуси, китайці, вихідці з Тонга, самоанці, ротуманци, європейці та багато інших. Це своєрідний "фруктовий салат", саме так називають місцевих жителів самі жителі міста. Фіджійци і індуси - нащадки робітників, завезених англійцями ще наприкінці XIX - початку XX століть для роботи на плантаціях цукрового очерету - становлять приблизно половину населення. Між ними існують постійні тертя. У ряді випадків тертя, засновані на боротьбі між цими двома етнічними групами за політичну й економічну владу, переробки стають в жорстокі сутички в Суві.

У міста є один недолік, це погода. Тут волого й часто буває дуже брудно. Сува постійно міняється, залежно від погоди. Вона сяє і виблискує під променями сонця, і здобуває тьмяний металевий відтінок у період дощів, а дощі йдуть тут досить часто.

У місті і навколо нього побудована безліч католицьких церков, мечетей, індуських і сикхських храмів; є навіть занедбаний єврейський цвинтар.

Тут є що подивитися: дуже колоритно виглядає місцевий ринок, а все життя Цови зосереджена на центральній вулиці - Вікторія Парейд, і на якій знаходяться банки, готелі, ресторани, нічні клуби й багато чого іншого.

Ділова частина міста добре відбиває присутність англійців у минулому. Багато будинків, включаючи масивний будинок уряду, були побудовані в ті часи, коли Сува була британською колонією. Починаючи з 1960-х років, місто змінилося завдяки сучасним готелям та іншим будівлям. Недалеко від центру розташований будинок державного університету.

У місті є пляж, проте і жителі і приїжджі вважають за краще купатися і загоряти в Пасифик Харбор, - містечку на березі океану, в 20 хвилинах їзди від столиці.

Магазини, що продають безмитні товари, екзотика тропіків і незвичайні готелі залучають на Суву велике число туристів, що забезпечує зайнятість значної частини міського населення. Багато хто працює на заводах по переробці цукру, виробництву напоїв, будматеріалів, миловарних заводах і тютюнових фабриках. Розвиток промисловості і туризму в 70-х роках XX століття привело до значного зростання населення столиці. Через нездатність уряду забезпечити житлом нових городян, вздовж околиць Цови виросло тимчасові поселення.