Битва під Москвою

БИТВА ПІД МОСКВОЮ

Восени 1941 року наступ на Москву гітлерівці готували як завершальну операцію всієї російської кампанії. Вони дали їй назву «Тайфун», передбачаючи, що ніяка сила не устоїть проти всеруйнуючого фашистського урагану.

Битва за Москву почалася 30 вересня 1941 року. До цього часу на фронті фашистської групи армій «Центр», що грала головну роль в операції «Тайфун», були зосереджені основні сили гітлерівської армії. Вони поповнилися частинами і з'єднаннями, відкликаними німецьким командуванням з півдня — з Донбасса і з півночі—з-під Ленінграда. Сполучившись в районі міста Вязьми, вони повинні були взяти в кільце основні сили Західного і Резервного фронтів і знищити їх. Потім північне угрупування військ повинне була захопити Калінін і, повернувши на південний схід, йти на з'єднання з південним угрупуванням, що наступало	у напрямі Орел — Тула, південніше за Москву. А в цей час центральна угруповування військ повинна була почати штурм столиці прямо в лоб.

Спочатку «Тайфун» розвивався як по писаному. Незважаючи на лютий опір радянських військ, гітлерівці на півдні вже 3 жовтня зайняли Орел, а центральне і північне угрупування 7 жовтня сполучилися в районі Вязьми. Декілька дивізій Червоної Армії виявилися в оточенні. Генерал Гальдер записав в своєму щоденнику: «Операція «Тайфун» розвивається майже класично».

Отже, на Московському напрямі створилося загрозливе положення. Державний Комітет Оборони ухвалив спеціальну постанову про захист Москви. Відповідно до цієї постанови головним оборонним рубежем Москви була визначена Можайська лінія оборони. Сюди стягувалися всі сили і кошти з резерву Верховного Головнокомандування. 

У глибокому тилу — в Сибірі, на Уралі, в Казахстані — спішно формувалися нові дивізії, які озброювалися там новою, щойно зброєю, що сходила із заводських конвейєрів.  Солдати і командири по прискореній програмі проходили курс навчання веденню оборонних і наступальних боїв, боротьбі з танками ворога, тактиці вуличних боїв.

А коли в Ставці була отримана шифровка про те, що в 1941 році Японія не виступить проти Радянського Союзу, з Далекого Сходу були зняті три стрілецькі і дві танкові дивізії. Вони спішно занурилися в ешелони і попрямували у бік Москви.

З першого дня війни москвичі почали формувати дивізії народного ополчення. Кожний район — свою дивізію. Усього було сформовано 16 дивізій. 

За півроку війнижителі Москви послали на фронт тільки комуністів і комсомольців більше за 350 тисяч чоловік.

У цій важкій обстановці Державний Комітет Оборони вирішив об'єднати Західний і Резервний фронти, що захищають Москву, в один Західний фронт і призначив нового командуючого — генерала Г. К. Жукова, який до цього успішно керував обороною Ленінграда.

14 жовтня німецько-фашистські війська увірвалися в Калінін і відрізали від основних сил велику групу військ в районі цього міста. Державний Комітет Оборони 17 жовтня виділив ці війська в особливий — Калінінський фронт і призначив генерала І. С. Конева його командуючим.

Натиск фашистських військ на Москву посилювався.Однак перемоги давалися ворогу все важче і важче.

 Фашисти посилили нальоти своєї авіації на Москву, які почалися ще літом. Нічне бомбардування слідувало одне за одним. Однак до міста як і раніше проривалися лише окремі літаки. На ближніх підступах до міста їх зустрічала суцільна завіса вогню наших зенітників, а на далеких — колони бомбардувальників розсіювалися нашими відважними льотчиками-винищувачами..

У кінці жовтня — початку листопада ціною крайніх зусиль радянським військам вдалося зупинити фашистів на всіх напрямах. Гітлерівські армії, зробивши в жовтні перехід на схід на 250 кілометрів, вимушені були перейти до оборони всього в 80— 120 кілометрах від Москви. Наступила оперативна пауза, запеклі бої на час припинилися. Радянське командування виграло час для подальшого зміцнення підступів до столиці.

У грізні жовтневі дні в зв'язку з наближенням фронту до Москви Державний Комітет Оборони ухвалив рішення про евакуацію з столиці урядових установ, дипломатичного корпусу, оборонних підприємств, наукових установ, культурних і історичних цінностей.

Але Політбюро ЦК ВКП(б), Державний Комітет Оборони, Ставка Верховного Головнокомандування і оперативна група працівників Генерального штабу не залашали Москву. Вони продовжували керувати країною і бойовими діями радянських військ на всьому фронті.

Зусилля всіх міських, партійних і громадських організацій були направлені на вирішення однієї задачі — відстояти Москву. На вулицях будувалися барикади, підвали будинків перетворювалися у вогневі точки.

Сотні тисяч москвичів будували на околицях міста глибоку протитанкову оборону, особливо могутню вздовж північних і південних кордонів міста.

6 листопада в Москві відбулося урочисте засідання Московської Ради, присвячене XXIV річниці Великої Жовтневої соціалістичної революції. А на наступний день — 7 листопада 1941 року — на Червоній площі відбувся військовий парад військ Московського гарнізону...

Урочисті збори і військовий парад на Червоній площі транслювалися по радіо на всю країну.По Червоній площі під грім оркестрів проходили  війська,а з трибуни Мавзолею В. І. Леніна звучали слова: «Ворог буде розбитий, перемога буде за нами!»

15 листопада гітлерівське командування знов повело свої війська в «останній» наступ на Москву. Воно перегрупувало сили так, щоб більшість танкових і механізованих дивізій знаходилася тепер на флангах Центрального фронту і вела наступ на Москву з півночі і півдня, намагаючись охопити її залізними кліщами.

Почалася вирішальна фаза Московської битви.

Радянські бійці і командири, піхотинці і артилеристи, льотчики і танкісти, кавалеристи і сапери всі до єдиного виявили чудеса хоробрості. Подвиги здійснювали не окремі бійці, а цілі взводи, роти, батальйони, полки і дивізії.

28 піхотинців з стрілецької дивізії генерала І. В. Панфілова у роз'їзду Дубосеково вступили в бій проти 50 фашистських танків і не пропустили їх до Москви. «Велика Росія, а відступати нікуди — позаду Москва!» — Ці слова по-литрука Василя Клочкова, що керував 28-ма героями-понфілівцями, стали крилатими, облетіли весь фронт.

Про цей подвиг в ті грізні дні битви за Москву розповіла газета «Червона зірка». Про героїв складали пісні. Їм слідували десятки і сотні бійців.

Артилеристи в бою не відійшли від своїх знарядь і продовжували вести вогонь навіть з пошкоджених гармат.

Льотчики сміливо вступали в бій з фашистськими асами. Вони билися один проти трьох, а то й проти п'яти і виходили з бою переможцями. Розстрілявши свій боезапас, вони сміливо йшли на таран і часто, вбивши ворога, вхитрялися чудом посадити свою машину, зберігаючи її для наступних боїв.

Танкісти підбивали фашистські танки із засідок, давили наступаючу ворожу піхоту гусеницями своїх машин, сміливо кидалися на фашистські знаряддя і крушили їх своєю бронею.

Кавалеристи проривалися через лінію фронту глибоко в тил ворога і знищували там фашистські гарнізони, перехоплювали військові колони військ, що йдуть до фронту, наводили паніку в рядах гітлерівських солдат.

Зв'язківці невпинно під вогнем ворога наводили і відновлювали лінії зв'язку.

Кроваві, що виснажують бої продовжувалися всю другу половину листопада. Фашистським військам вдалося з півночі прорватися до каналу Волга — Москва і переправитися через нього. На півдні вони обійшли нескорену Тулу і прорвалися на береги Оки.

Саме в ці критичні дні з тилу підійшли наші резерви. 1-а ударна армія під командуванням генерала В. І. Кузнецова розгромила гітлерівські війська, що прорвалися на східний берег каналу Волга — Москва. На півдні 1-й гвардійський кавалерійський корпус генерала П. А. Белова відкинув ворожі війська.

Напружуючи останні сили, фашистські війська захопили Апрельовку - це в 35 кілометрах від західних околиць Москви. На півночі вони увірвалися в Крюково (30 кілометрів від столиці). Ще одне зусилля — і ось вони у Червоної Поляні (це вже в 25 кілометрах від міської межі).

У останні дні листопада, бача, що вступ в Москву затримується, Гітлер віддав наказав підтягнути до Червоної Поляни дальнобійну артилерію і почати обстріл радянської столиці. Через деякий час могутнім ударом фашисти були вибиті з Червоної Поляни.

І ось на фронті під Москвою до 4—5 грудня настало затишшя. Німецько-фашистські війська видохлись, їх наступ захлинулося. Ще 3 грудня начальник генерального штабу німецької армії генерал Гальдер вказував на те, що припиняти настання і перейти до оборони під Москвою, незважаючи на трудності, небезпечно. А 4 грудня він вже заявив командуючому групою армій «Центр»: «Якщо фельдмаршал Бок вважає, що немає ніяких шансів нанести супротивнику великі втрати в ході наступ, йому надається право припинити наступальні дії».

Радянське командування зазделегідь, ще в ході найважчих листопадових боїв, розробило детальний план переходу наших військ у великий контрнаступ з метою повної ліквідації загрози столиці СРСР. Дотримуючи всі запобіжні засоби,  в глибокій таємниці від ворога Ставка готувала цей контрнаступ — формувала необхідні резерви, накопичувала озброєння, боєприпаси, паливо, продовольство, зимове обмундирування для воїнів.

І ось 5 грудня, радянське командування ухвалило сміливе рішення: приступити до здійснення плану контрнаступу, оскільки оперативна і стратегічна обстановка складалася на нашу користь.

Починаючи контрнаступ під Москвою, радянське командування мало в своєму розпорядженні 1 мільйон 100 тисяч бійців і командирів, 7652 знарядь і мінометів (а ще 416 реактивних установок — «катюш»),	774 танки, 1 000 літаків.Фашистська армія нараховувала 1 мільйон 708 тисяч солдат і офіцерів, 13 500 знарядь і мінометів, 1170 танків і 615 літаків.Таким   чином,   перед   початком нашого контрнаступу німецько-фашистські війська переважали наші війська в живій силі в 1,5 разу, в артилерії — в 1,4 разу, в танках — в 1,6 разу, і тільки по авіації наше угрупування військ було сильніше за противника приблизно в 1,6 разу, Причому треба відмітити, що майже половину наших літаків складали вже літаки нового типу.

За даними розвідки, допитам численних «язиків», донесень партизан наше командування встановило, що ніяких резервних військ в тилу у німців немає. Всі їх резерви були вичерпані і втягнуті в битви. Солдати противника втомилися, їх військовий дух впав, багато з них вже розуміли, що гітлерівська пропаганда їх обдурила, легкої перемоги немає і бути не може...

Радянське командування в цій обстановці діяло енергійно і рішуче.

Першим перейшов в наступ Калінінський фронт під командуванням генерала С. І. Конева. 5 грудня його війська нанесли удар в обхід міста Калініна. На наступний день почали наступати війська Західного фронту

під керівництвом	генерала Г. К. Жукова і армії правого крила Південно-Західного фронту під керівництвом   маршала   З.   К.   Тімошенко.

Могутні удари радянських військ стали справжнім сюрпризом для ворога. 

За перші п'ять днів наші війська, вівши важкі бої на всіх напрямах, просунулися уперед і звільнили ряд міст і сіл.

Однак для Червоної Армії контрнаступ під Москвою був першим великим наступ в ході Великої Вітчизняної війни в умовах чисельної переваги ворога і складної оперативної обстановки. А тому не все проходило так, як цього хотілося б. Тому і успіхи в перші дні виявилися більш скромними, ніж на це можна було розраховувати. Доводилося вчитися в ході боїв.

Наполегливі бої розвернулися на Істрінськом напрямі, де німецько-фашистські війська все ж встигли створити сильну оборону, особливо в районі Крю-кова. Після ретельної підготовки війська гвардійської стрілецької дивізії генерала В. А. Ревякіна, посилені танковою гвардійською бригадою, перейшли в наступ і при підтримці авіації в ніч на 8 грудня оволоділи Крюковом і розвернули наступ в напрямі на Істру. Противник, використовуючи вигідний рубіж по Істрінському водосховищу, намагався затримати наступ наших військ. Але командуючий армією генерал К. К. Рокоссовський створив дві мобільні групи військ генералів Ф. Т. Ремезова і М. Е. Катукова і направив їх в обхід Істрінського водосховища з півночі і півдня. Під загрозою оточення противник вимушений був, кидаючи важке озброєння, поспішно відійти.

У районі Звенігорода в наступ перейшла армія генерала Л. А. Говорова. Три дивізії з цієї армії форсували Москву-ріку і відкинули противника на захід. У прорив командуючий армією направив гвардійський кавалерійський корпус генерала Л. М. Доватора. Славні кіннотники без доріг, по глибокому снігу проникли в тил фашистської армії фельдмаршала Клюге і почали громити ворожі штаби, рвати зв'язок.

Північніше Москви 16 грудня було звільнене місто Калінін. Вступ в місто наших частин перетворився в незабутнє свято для жителів міста. Всі, і старий і млад, вийшли на вулицю, обіймали воїнів-героїв, дякували за позбавлення від фашистів. Гітлерівці дорого заплатили за свої лиходійства, що діялися в місті. Тільки убитими ворог втратив тут 10 тисяч солдат і офіцерів. Наші війська захопили багаті військові трофеї.

На лівому крилі Західного фронту наші війська вранці 7 грудня звільнили місто Міхай-лов, перетворене фашистами в сильно укріплений вузол опору. Потім противник був вибитий з Срібних Ставків. Війська генерала Ф. І. Голікова очистили від ворога шосе Москва — Тула і відновили повідомлення з Тулою. Танкова армія Гудеріана поспішно стала відкочуватися на захід, кидаючи свою техніку і спорядження. Наші армії з боями просувалися до Калуги.

13 грудня — на 174-й день війни — в наших газетах було опубліковано повідомлення Совінформ-бюро про перші підсумки директиви Гітлера № 39 від 8 грудня 1941 року «Про перехід німецьких збройних сил до оборони».  У ньому говорилося про те, що «недопустимий ніякий значний відступ, оскільки воно приведе до повної втрати важкої зброї і матеріальної частини», і щоб командуючі арміями, командири з'єднань, всі офіцери «своїм особистим прикладом примусили війська з фанатичною завзятістю обороняти займану позицію, не звертаючи уваги на противника, що проривався на флангах і в тил».

Однак наказ не допоміг, Перед гітлерівцями все частіше малювалися страхітливі картини зимового відступу від Москви наполеонівських військ в 1812 році.

Ворог був відкинутий від Москви на 100—250 кілометрів. Радянські війська звільнили понад 11 тисяч населених пунктів. Були взяті величезні трофеї.

Звільняючи всі нові і нові населені пункти, наші воїни побачили, що принесли загарбники радянським людям. Спалені міста і села, шибениці, розграбовані музеї, бібліотеки, Дома культури, висаджені пам'ятники старовини, звіряча розправа з мирним населенням, рабський труд — все це викликало ненависть до фашизму, бажання як можна швидше очистити від нього радянську землю. Все це підвищувало наступальний порив бійців. Ледве радянські війська звільняли місто від гітлерівців, як в ньому починало ключем бити життя. На площах стихійно виникали мітинги. Городянам хотілося від всієї душі подякувати радянським воїнам, що визволили їх від фашистської неволі.

Контрнаступ	 радянських військ під Москвою переріс в загальний наступ Червоної Армії по всьому радянсько-німецькому фронту. Це було початком корінного повороту подій в ході Великої Вітчизняної війни.

Розгром фашистських військ під Москвою став вирішальною військово-політичною подією першого року Великої Вітчизняної війни. Перемігши під Москвою, наші війська остаточно поховали фашистський план «блискавичної війни» і розвіяли міф про непереможність німецької армії. Провалилися розрахунки гітлерівцев на неміцність радянського державного і суспільного ладу, радянського тилу.

У результаті гітлеровське командування вимушене було перейти до стратегічної оборони на всьому радянсько-німецькому фронті.

Ось як оцінили Московську битву самі німці. Генерал Г. Блюментріт: «Надії вивести Росію з війни в 1941 році провалилися... Кампанія в Росії, а особливо її поворотний пункт — Московська битва, нанесла перший найсильніший удар по Німеччині як в політичному, так і у військовому відношенні». Фельдмаршал В. Кейтель (після війни на Нюрнбергськом процесі), відповідаючи на питання, коли він почав розуміти, що план «Барбаросса» терпить крах, вимовив тільки одне слово: «Москва».

Після війни, 8 травня 1965 року, Указом Президії Верховної Ради СРСР Москві було привласнено почесне звання «Місто-герой».