Історія балетного мистецтва

Балет - мистецтво досить молоде, йому мало чим більше чотирьохсот років. Народився балет в Північній Італії в епоху відродження. Італійські князі любили пишні палацові свята, в яких танець займав важливе місце. Одіяння і зали придворних пані і кавалерів не личили для сільських танців; не допускали неорганізованого руху. Тому спеціальні вчителі - танцмейстери - прагнули навести лад в придворних танцях. Поступово танець ставав усе більш театральним.

Термін "балет" з'явився в кінці XVI століття (від італійського balletto - танцювати). Але означав він тоді не спектакль, а лише танцювальний епізод, передавальний певний настрій. Такі "балети" складалися зазвичай з мало зв'язаних між собою "виходів" персонажів - найчастіше героїв грецьких міфів. Після таких "виходів" починався загальний танець - "великий балет".

Першою балетною спектаклем-виставою став "Комедійний балет Королеви", поставлений в 1581 році у Франції італійським балетмейстером Бальтазаріні ді Бельджойозо. Саме у Франції відбувався подальший розвиток балету. Спочатку це були балети-маскаради, а потім помпезні мелодраматичні балети на рицарські і фантастичні сюжети, де танцювальні епізоди змінялися вокальними аріями і декламацією віршів.

Під час царювання Людовика XIV спектаклі придворного балету досягли особливої пишності. Людовик сам любив брати участь в балетах, і своє знамените прізвисько "Король-сонце" отримав після виконання ролі Сонця в "Балеті ночі".

У 1661 році з метою збереження і розвитку танцювальних традицій він створив Королівську академію музики і танцю. Директором академії був королівський вчитель танців Пьер Бошан.

Незабаром була відкрита Паризька опера. На перших порах в її складі її трупи були одні чоловіки. Жінки на сцені Паризької опери з'явилися лише в 1681 році. Майстерність ранніх італійських вчителів танців справила враження на знатних французів, які супроводжували армію Карла VIII, коли в 1494 він вступив до Італії, пред'явивши свої претензії на трон неаполітанського королівства. В результаті італійські танцмейстери стали запрошуватися до французького двору. Танець розцвів в епоху Катерини Медічи, дружини Генріха II (правив в 1547-1559) і матері Карла IX (правив в 1560-1574) і Генріха III (правив в 1574-1589). На запрошення Катерини Медічи італієць Бальдасаріно ді Бельджойозо (у Франції його називали Бальтазар де Божуайе) ставив придворні вистави, найбільш відоме з яких носило назву Комедійний балет королеви (1581) і зазвичай вважається першим в історії музичного театру балетним спектаклем. У царювання трьох французьких королів - Генріха IV (1533-1610), Людовіка XIII (1601-1643) і Людовіка XIV (1638-1715) - вчителі танців проявили себе як у сфері бального танцю, так і в тих його формах, які розвивалися в рамках придворного балету. У Англії в ту ж епоху, тобто в царювання Єлизавети I, йшов аналогічний процес, що знайшов вираження в постановках т. з. масок при дворі в Уайтхолле. У Італії техніка професійного танцю продовжувала збагачуватися, з'явилися перші праці по танцю (Il Ballarino Фабріцио Карозо, 1581 і Le Gratie d'Amore Чезаре Негрі, 1602).

В кінці XVIII століття народився новий напрям в мистецтві - романтизм, що зробив сильний вплив на балет. У романтичному балеті танцівниця встала на пуанти. Першою це зробила Марія Тальоні, повністю змінивши колишні уявлення про балет. У балеті "Сильф" вона з'явилася крихкою істотою з потойбічного світу. Успіх був приголомшуючий.

В цей час з'явилася безліч чудових балетів, але, на жаль, романтичний балет став останнім періодом розквіту танцювального мистецтва на Заході. З другої половини XIX століття балет, втративши своє колишнє значення, перетворився на придаток до опери. Лише у 30-і роки XX століття під впливом російського балету почалося відродження цього вигляду мистецтва в Європі.

У Росії перший балетний спектакль - "Балет про Орфея і Еврідіке" - поставлений 8 лютого 1673 року при дворі царя Олексія Михайловича. Церемонні і повільні танці складалися із зміни витончених поз, уклонів і ходів, що чергувалися із співом і мовою. Жодної істотної ролі в розвитку сценічного танцю він не зіграв. Це була лише чергова царська "потіха", що залучала своєю незвичністю і новизною.

Лише через чверть століття, завдяки реформам Петра I, музика і танець увійшли до побуту російського суспільства. У дворянські учбові заклади ввели обов'язкове навчання танцям. При дворі почали виступати виписані з-за кордону музиканти, оперні артисти і балетні трупи.

У 1738 році відкрилася перша в Росії балетна школа, і діти з палацової челяді сталі першими в Росії професійними танцівниками. На початку XIX століття російське балетне мистецтво досягло творчої зрілості. Російські танцівниці внесли до танцю виразність і натхненність. Це незмінно залучало до Москви і Петербургу найбільших хореографів Європи. Ніде в світі вони не могли зустріти такою великою, талановитою і добре виученою трупи, як в Росії.

З початку 16 ст. відомі кінні балети, в яких вершники гарцювали на конях під музику, спів і декламацію (Турнір вітрів, 1608, Битва краси, 1616, флоренція). Витоки кінного балету ведуть до рицарських турнірів середньовіччя. Перший балетний спектакль, що об'єднав музику, слово, танець і пантоміму,, Цирцея, або комедійний балет королеви був поставлений при дворі Катерини Медічи (Париж) італійським балетмейстером Бальтазаріні ді Бельджойозо в 1581.

З тих пір у Франції став розвиватися жанр придворного балету (маскаради, пасторалі, танцювальні дивертисменти і інтермедії). Балет 16 ст був пишне видовище в барочному стилі з виконання церемонних іспанських танців - павани, сарабанди. За часів Людовика XIV спектаклі придворного балету досягли найвищої пишності, включали сценічні ефекти, що додавали видовищу характер феєрії. Людовик XIV і сам не був чужий музі танцю, в 1653 він виступив в ролі Сонця в Балеті ночі, з тих пір його називали "король-сонце". У тому ж балеті танцював композитор Ж.Б. Люллі, що починав свою кар'єру як танцівник. Танець став перетворюватися на балет, коли його почали виконувати по певних правилах.



17-е століття - Франція і придворні танці



Балет виробився як окреме мистецтво, націлене на створення спектаклів, у Франції під час правління Людовика 14-ого, який мав пристрасть до танців і припинив занепад стандартів танців, який почався в 17-ом столітті.

Коли Людовіка 14-й був коронований, його інтерес до танців сильно підтримувався народженим в Італії кардиналом Мазаріні, який допомагав Людовикові 14-ому. Юний король хлопчиком зробив свій дебют в балеті.

Мазаріні прискорив італійський вплив на французькі спектаклі. Хореограф, якого він привіз з Італії, був італійський композитор Giovanni Baptista Lulli (1632-1687), названий Jean-Baptiste Lully (Жан Батист Люллі) для роботи у Франції. Люллі зробився одним з улюблених танцюристів короля і предсталял короля як кращого танцюриста у франції.

Підтримуваний Людовиком 14-им, Люллі часто поміщав короля в свої балети. Титул "король-сонце" Людовика 14-ого походить від його ролі в Le Ballet de la Nuit (1653) поставленому Люллі.

У 1661 році Людовик 14-й заснував Королівську Академію Танцю (Academie Royale de Danse) в кімнаті Лувру. Це була перша в світі балетна школа. Вона розвинулася в компанію, пізніше відому як "Балет Паризької опери". Люллі, що служив при французькому дворі, залізною рукою керував Королівською Академією Танцю. Він зіграв важливу роль у визначенні загального напряму розвитку балету на наступне століття.

Основним вкладом Люллі в балет була його увага до нюансів композицій. Його розуміння рухів і танців дозволяло йому вигадувати музику спеціально для балетів, з музичними фразами відповідними фізичним рухам. Він також співробітничав з французьким драматургом Мольером. Разом, вони узяли італійський театральний стиль, commedia dell’arte (комедія мистецтв а), і пристосували його в своїх роботах для французьких глядачів, створивши comйdie-baleto. Серед їх найбільш важливих творінь був Le Bourgeois Gentilhomme (1670). Пьер Бошан (Pierre Beauchamps) (-), інший придворний танцюрист і хореограф, також співробітничав з ними, ставлячи танцювальний взаємодії між драматичними частинами. Пьер Бошан був викладачем танців Людовика 14-ого.

Пьер Бошан почав створювати термінологію танців. Найраніші згадки позицій ніг в балеті знаходяться в його роботах. Бошан можливо був називаємо як "завідувач королівських балетів" в Королівській Академії Танцю. Він є одним з найбільш відомих бітьків-засновників балету.

П'ять позицій ніг і виворотність, яка є в кожній з позицій, можуть бути пояснені також тим що балет утворився на основі придворних танців. У придворних танців брали участь дворяни, і всі чоловіки з них були виучені фехтуванню, і деякі прийоми фехтування були використані в танцях. Виворотність також присутній у фехтуванні, і позиції в балеті схожі на позиції у фехтуванні. Виворотність дає кращу можливість рухатися в будь-якому напрямі.

Перша балетна школа було у Франції. Термінологія балету утворилася там. Майже кожен рух в балеті описується французьким словом або фразою. В результаті наявності загальної термінології, кожен танцюрист повинен вивчити французькі назви кроків і рухів. Перевагу цю полягає в тому що танцюрист може брати урок в будь-якому місці, і незалежно від того наскільки незрозумілим буде останнє пояснення, терміни будуть на французькому і тому будуть зрозумілі.

У 1669 році Людовик 14-й заснував Королівську Академію Музики (Academie Royale de Musique) аби Люллі їй керував. У 1670 році фізичні здібності Людовика 14-ого погіршали до такої міри що він припинив танцювати, дозволивши іншим, кращим танцюристам грати головні ролі.

балетне мистецтво романтизм спектакль

Пізніше, Люллі став першим постановником театру Королівської Академії Музики, коли вона розвинулася настільки аби включати танці. Люллі з'єднав італійський і французький балети, створивши спадок яке повинне було визначити майбутнє балету.

У 1672 році Люллі заснував танцювальну академію в Королівській Академії Музики. Ета танцювальна компанія існує до цих пір як Балет Паризької опери. Вона є найстарішою безперервно працюючою балетною компанією в світі.

Серйозність Люллі у вивченні танців привела до розвитку професійних танцюристів, які стали відрізнятися від просто людей з числа придворних, здатних танцювати. Окрім, в балеті танцях з'явилися два різні стилі - величний, дворянський, властивий придворному балету і віртуозний, раніше можливий лише у професійних акторів.

До 1681 года у виконанні балету брали участь лише чоловіки. У 1681 році, Люллі поставив Le Triomphe de l’Amour. Mademoiselle de Lafontaine (Mlle LaFontaine), (-) була однією з чотирьох танцівниць, що брали участь в спектаклі. Зараз не відомі імена три останніх. Починаючи з цього часу, Mlle Lafontaine стала називатися як "Королева танців". Mlle Lafontaine була першою жінкою яка була професійним танцюристом. Louis Pécourt (-) був першим ведучим професійним танцюристом чоловіком.

У 1687 году Люллі отримав рану від палички, що випадково встромлялася в його ногу, якій від відмічав час, і через це він помер. В цей час, балет зазвичай виконувався у складі тих же театральних постановок що і опера, у формі спектаклю званою опера-балет (opйra-ballet). Музична академія, якою управляв Люллі, створила стандарт опера-балету. Люди бажали танців в тій же або більшої міри чим музику. Композитор одного з опера-балету, L’Europe Galante (1697), запропонував зробити його популярнішим за допомогою подовження танців і укорочення спідниць танцівниць, які були тоді вже досить звичайною справою.

Вперше їх сформулював балетмейстер Пьер Бошан (1637-1705), що працював з Люллі і очолив в 1661 французьку Академію танцю (майбутній театр Паризької опери). Він записав канони благородної манери танцю, в основу якої поклав принцип виворотності ніг (en dehors).

Таке положення давало людському тілу можливість вільно рухатися в різні боки. Всі рухи танцівника він розділив на групи: присідання (пліє), стрибки (заноски, антраша, кабриолі, жете, здатність зависати в стрибку - елевація), обертання (піруети, фуете), положення корпусу (атитюди, арабески). Виконання цих рухів здійснювалося на основі п'яти позицій ніг і трьох позицій рук (port de bras). Всі па класичного танцю є похідними від цих позицій ніг і рук. Так почалося формування балету, що розвинувся до 18 ст з інтермедій і дивертисментів в самостійне мистецтво.

В середині 17 ст намітився відхід від строгих форм, властивих придворному балету. Балетні артисти виступали тепер на сцені, підведеній над рівнем залу і відокремленій від глядачів, як це було, наприклад, в театрі, побудованому кардиналом Рішельє на початку 17 ст. Цей театр в італійському стилі знаходився в його палаці і мав просценіум, що відкривало додаткові можливості для створення сценічної ілюзії і видовищних ефектів. Так вироблялася чисто театральна форма танцю.

У царювання Людовика XIV спектаклі придворного балету досягали особливої пишності як в Парижі, так і у Версальському палаці. "Король-сонце" з'явився, зокрема, в ролі Сонця в Балеті ночі (1653).

Багато особливостей балетних танців, що збереглися понині, пояснюються походженням балету, стилем поведінки перших його виконавців - придворних, виучених благородним манерам. Всі дворяни були знайомі з мистецтвом фехтування, і багато його прийомів використовувалися в танцях: наприклад, "виворотність", тобто таке положення ніг, при якому вони від стегна до стопи повернені назовні. Обов'язкові позиції ніг, голови і рук в балеті також нагадують позиції фехтувальників.

У театрі ставилися опери-балети композитора Люллі і комедії-балети драматурга Мольера. У них спочатку брали участь придворні, а спектаклі майже не відрізнялися від палацових вистав. Танцювали вже згадувані повільні менуети, гавот і павани. Маски, важкі плаття і туфлі на високих каблуках заважали жінкам виконувати складні рухи. Тому чоловічі танці відрізнялися тоді більшою граціозністю і витонченістю.

До середини XVIII століття балет завойовував велику популярність в Європі. Всі аристократичні двори Європи прагнули наслідувати розкоші французького королівського двору.

Незабаром під впливом моди жіночий балетний костюм став значно легший і вільніший, під ним вгадувалися лінії тіла. Танцівниці відмовилися від взуття на каблуці, замінивши її на легені безкаблучні туфельки. Менш громіздким став і чоловічий костюм. Кожна новина робила танці більш змістовнішими, а танцювальну техніку - вище. Поступово балет відокремився від опери і перетворився на самостійне мистецтво.

У Паризькій опері 17 ст виконувався особливий жанр театрально-музичного видовища - опери-балети композиторів Ж.Б. Люллі, А. Кампра, Ж.Ф. Рамо. Спочатку в балетну трупу входили лише чоловіки. Французькі танцівники славилися грацією і витонченістю (благородністю) манери виконання. Італійські танцівники принесли на сцену Паризької опери нову манеру танцю - віртуозний стиль, технічно складну, стрибкову манеру танцю. Одним з основоположників чоловічого сценічного танцю став Луї Дюпре (1697-1774). Він першим об'єднав в танці обоє манери виконання. Ускладнення техніки танцю зажадало змін жіночого костюма.

У 1661 Людовик XIV створив Королівську академію музики і танцю, що об'єднала 13 ведучих танцмейстерів, які були покликані дотримуватися танцювальних традицій. У Парижі почалося будівництво оперного театру, і через дев'ять років була відкрита Паризька опера. Королівський вчитель танців, Пьер Бошан (1637-1705), що багато зробив для кодифікування танцю відповідно до затверджених при його участі правил, і що виробив систему запису танців, був призначений балетмейстером. Під його керівництвом була сформована балетна трупа. На перших порах в її складі були одні чоловіки - не дивлячись на те що в придворних виставах брали участь жінки (наприклад, мадемуазель Вепре), на сцені Паризької опери вони з'явилися лише в 1681.

Одним з перших керівників цього театру був композитор Ж.Б. Люллі. У багатьох його операх танці займали істотне місце, але лише до кінця 17 ст усередині французької опери, що складається в цей час, вони знайшли самостійність. У операх-балетах Андре Кампра і Ж.Ф. Рамо балетні сцени займали стільки ж місця, скільки оперні. При цьому на сцені Паризької опери зберігалася відмінність між величним "благородним" стилем танцю, властивим придворному балету, і віртуознішим, який раніше був долею професійних артистів. Луї Дюпре (1697-1774), танцюючи в парику і масці, дотримувався традиційного благородного стилю. У першій третині 18 ст дві жінки, Марі Камарго (1710-1770) і Марі Салле (1707-1756), сприяли вдосконаленню техніки танцю.

У 18 ст нестримно розвивалися обоє стилю танцю - благородний і віртуозний. В області театрального танцю з'явилися майстри, що сформували свій індивідуальний стиль. Разом з Дюпре це був блискучий Гаетан Вестріс (1729-1808), високотехнічний Пьер Гардель (1758-1840) і новатор Огюст Вестріс (1760-1842), що відрізнявся незвичайною зовнішністю і феноменальною елевацією (тобто здатністю високо стрибати). Простіший і легший одяг, що увійшов до моди напередодні Французької революції, давав велику свободу для виконання піруетів і заносок (особливих стрибкових рухів), і захоплення ними стало загальним, що дратувало прибічників традиції.

Проте ще істотнішим для розвитку балету, ніж зростання техніки, стало нове відношення до цього мистецтва, породжене Освітою. Сталося відділення балету від опери, з'явився новий вигляд театрального спектаклю, де виразними засобами були танець і пантоміма. Жан Жорж Новерр (1727-1810) був найзначнішим хореографом цього напряму, причому не лише практиком-новатором, але і автором вельми переконливих публікацій. Його Листи про танець і балети (1760) заклали естетичні основи мистецтва балету, і багато його тверджень не втрачають значення і в наші дні. Новерр прославився як постановник багато ballets d'action, "дієвих балетів" (тобто балетів, що мають сюжет) в Штутгарті в 1760-і роки, а в 1776 був запрошений балетмейстером в Паризьку оперу. Здолавши чималі труднощі, він зумів затвердити балет як самостійну форму спектаклю в цьому знаменитому оперному театрі.

Балет став поширюватися по Європі. До середини 18 ст княжі двори повсюдно прагнули наслідувати розкоші Версаля, одночасно в багатьох містах відкривалися оперні театри, так що танцівники і вчителі танців, яких ставало все більше, легко знаходили собі вживання. Не лише у Франції, але і в інших країнах хореографи пропонували важливі для розвитку балету новини. У Австрії Франц Хильфердінг (1710-1768) одним з перших створював постановки, де сюжет викладався засобами міміки і танцю. Італійський педагог, Дженнаро Магрі, видав детальний підручник театрального танцю, яким він став останніми роками перед падінням старого режиму у Франції.

Коли вибухнула революція 1789, балет вже затвердився як особливий вигляд в мистецтві. Публіка звикла до умовностей сценічної міміки, а танець, під впливом ідей Освіти, звільнився від тієї штучності, проти якої боровся Новерр. Балет перестав сприйматися як явище придворному життю.

Пьер Гардель був головним балетмейстером Паризької опери впродовж більше тридцяти років. Три його балети - Телемак, Психея (обоє поставлені в 1790, музика Ернеста Міллера), а також Суд Паріса (1793, музика Етьена Мегюля) - складали основу репертуару театру. У 1800 він поставив менш серйозну за змістом Танцеманію (музика Мегюля). При Гарделе молодим хореографам було важко пробитися в Паризьку оперу, але, коли він пішов у відставку, його місце зайняв Жан Омер (1774-1833), учень Доберваля, що вже поставив в Опері два спектаклі. Прекрасна музика останнього балету Омера Манон Лесько (1830) належить композиторові Ж.Ф. Гальові.

Російський вплив виявився в тому, що Шарля Луї Дідло, до того, що цього працювало балетмейстером в Петербурзі, запросили поставити в Паризькій опері його найзнаменитіший балет Флора і Зефір (музика К.А. Кавоса). Повернувшись до Петербургу і пропрацювавши там декілька років, Дідло залишив театру в спадок не лише величезний новий репертуар, у тому числі балети на російські сюжети, як Кавказький полонений (музика Кавоса, 1823), але і високий рівень викладання в балетній школі, яка згодом буде визнана кращою в світі.

У 1790-х роках, під впливом сучасної моди, жіночий балетний костюм став значно легшим і вільнішим, так що під ним вгадувалися лінії тіла; одночасно відмовилися від взуття на каблуці, замінивши її на легку бескаблучну туфельку. Менш громіздким став і чоловічий костюм: панталони в обтягування по коліна і панчохи дозволяли розгледіти фігуру танцівника. Найбільш значною новиною став винахід туфельки, що дозволяла стояти на пуантах, що сприяло розвитку пальцьової техніки жіночого танцю, відкривши нові технічні можливості. Першими це спробували зробити Женевьева Гослен (1791-1818) і Амалія Бруньоли (в 1820-х р.).