Іван Грозний Історична постать

Реферат на тему:



“Іван Грозний”



































Особистість пануючи Івана ІV (Грозного) завжди притягала до себе, що называється негативною чарівністю. Це була яскрава особистість, індивідуальність, а не посередність. Іван Грозний залишився в історії уособленням деспотизма і тиранії російського самодержавства. Вихований у роки боярського правління, з 8-ми років позбавлений матері, він випробував на собі жахи боярських звад і боярського розгулу. Він бачив кров і лестощі, дуже рано почав задумуватися про владу, про те, що він государ Московський і Всея Русі. 

Іван народився 25 серпня 1530 р. у родині великого князя Василя ІІІ. Будучи трьох років від роду, він позбавився батька, а в неповних вісьмох років - матері Олени Глинской. Його чотирирічний брат Юрій не міг поділяти з ним дитячих забав. Дитина була глухонімим від народження. Відповідно до  заповіту батька правління державою перейшло в руки бояр, що повинні були передати владу по досягненні їм повноліття.

Після смерті великої княгині Олени Глинской влада перейшла в руки членів семибоярщины, що поспішили розправитися з князем Овчиною. Опікуни були одностайні у своїй ненависті до тимчасового правителя, але їх згоді незабаром прийшов кінець. 

З загибеллю Андрія Старицького старшим серед опікунів став князь Василь Васильович Шуйский. Цей боярин, якому було більш 50 років женився на царівні Настасії, двоюрідній сестрі малолітнього великого князя Івана. Ставши членом великокнязівської родини, князь Василь захотів улаштувати життя, пристойну його новому положенню, зі старого подворья він переїхав жити на двір Старицького. 

У той час як між феодалами йшла боротьба за владу, Іван, за власним виразом, ріс у "небреженьи". Бояри мало піклувалися про підлітка. І він і його молодший брат Юрій терпіли нестаток навіть у платті і їжі. Усе це озлобляло й обурювало підлітка, що уже віддавав собі звіт у тому, що відбувалося. Тому Іван на все життя зберіг недобре відношення до опікунів. У своїх листах він не ховав роздратування проти них. Бояри не посвячували Івана у свої справи, але зірко стежили за його прихильностями і поспішали видалити з палацу можливих фаворитів.

Досягши зрілого віку, Іван не раз згадував його сирітське дитинство. Чорнило його зверталося в жовч, коли він описував образи, заподіяні йому - покинутому сироти - боярами. У душу сироти рано і глибоко урізалося почуття брошенности і самітності. Потворні сцени боярського своєволля і насильства, серед яких ріс Іван, перетворили його боязкість у нервову лякливість. Дитина пережила страшне нервове потрясіння, коли бояри Шуй-ські один раз на світанку вломилися в його спальню, розбудили і злякали його. З роками в Івані розвилися підозрілість і глибока недовіра до людей.

Іван швидко розвивався фізично й у 13 років виглядав сущим здорованем. Посольський наказ офіційно оголосив за рубежем, що великий государ "у мужеский вік входить, а ростом зробленої людини вуж є, а з божь-ею волею помышляет уже шлюбний сезон приняти." Дяки досить точно описали зовнішні прикмети рослого юнака, але вони дарма приписували йому статечні помисли про одруження. Підліток дуже мало нагадував колишнього хлопчика, росшего в "неволі" і строгості; звільнившись від опіки й авторитета найстарших бояр, великий князь віддався диким потехам і іграм, яких його позбавляли в дитинстві.

Навколишніх уражали буйство і шалена вдача Івана. Років у 12 він за-бирался на гостроверхі тереми і спихивал відтіля кішок і собак. У 14 років він почав "чоловічків уроняти". Криваві забави потішали "великого государя". Хлопчисько запекло бешкетував. З ватагою сверстників, дітьми знатнейших бояр, він роз'їжджав по вулицях і площам міста, топтав конями народ, бив і грабував простолюд "що скачуть і бігають усюди неблагопристойно". 

У  міру  того, як  князь  великий  підростав,  інтриги  підсилювалися, бояри всі частіше стали вплутувати хлопчика у свої звади. Спроба Ф.С. Во-ронцова ввійти в довіру до Івана скінчилася для нього сумно. Іван добре пам'ятав, як у його присутності відбулася бійка в Думі, коли Андрій Шуйский і його прихильники кинулися з кулаками на боярина Воронцова, стали бити його, обірвали на ньому плаття, "винести з хати так би убити хотіли". Після чого він був засланий у Кострому, незважаючи на заступництво Івана. 

Цю образу 13-літній "самодержець", однак не простив. Не пройшло 3 місяців  після інциденту в Думі, один з "ласкателей" підучив великого князя стратити Андрія Шуйского. Князь Шуйский, що стояв у той час на чолі керування, був по його наказі схоплений великокнязівськими псарями й убитий, а його радники були розіслані в посилання по  містах. Псарі наброси-лись на боярина біля палацу в Курятных воріт, убитий лежав 2 години "Від тих місць - записав літописець - стали бояри від государя страх мати і послушаніє". 

Падінням Шуйских, в остаточному підсумку скористалися дядьки великого князя - князі Глинские. Власне кажучи правління Глинских мало чим відрізнялось від хозяйничества Шуйских; їхні люди беззаконно грабували населення. Бояри розпоряджалися у свою користь державним земельним фондом, государ-ственная скарбниця була розграбована.

Пройшли довгі і довгі роки, перш ніж Іван ІV домігся слухняності від бояр, поки ж він сам став знаряддям у руках придворних. 

Создавшееся в наслідок "бесчиния і самовольства" бояр положення становило серйозну небезпеку для цілісності держави і повинні були викликати спроби зміцнити владу з боку тих груп пануючих класів, що побоювалися розвалу державної єдності. Першу таку спробу зробив Митрополит Макарій. По переконаннях він був гарячим прихильником сильної самодержавної влади. Під безсумнівним впливом Макарія склалася і політична ідеологія Івана Грозного. Макарію, очевидно, належала думка про вінчання на царство молодого Івана. Цей акт повинний був не тільки підвищити міжнародне значення Московського царства, але і зміцнити  центральну владу, що розхиталася. 

Коли Іванові виповнилося 16 років, Боярська дума і митрополит коронували його на царство. Прийняття царського титулу знаменував початок його самостійного правління.

Вінчання на царство відбувалося 16 січня 1547 р. Було зроблено всі, щоб додати йому якнайбільше  блиску й урочистості.

Над Москвою плив дзвін. Дзвонили у всіх кремлівських ратуш, їм вторили окраїнні церкви і монастирі. Вони возвещали московським жителям про урочисту подію - вінчанні молодого государя великого князя всея Русі Івана Васильовича на царство.

У Кремлеві повільно і чинно рухалася процесія. З великокнязівського палацу вона направлялася до головного московського собору Успенія Богородиці, відбудованому при Івані ІІІ, діді нинішнього великого князя. У важких хутряних шубах, соболіних, горностаєвих, білячих, критих те східними шовками з яскравими розводами, те італійським оксамитом, те фландрским сукном, плавно рухалися бояри. Заворожена пишнотою ходу і серьйзоністю що відбувалася, юрба застигла. Чи жарт, вінчання на царство. Такого Москва ще не бачила. 

Під час довгої, за звичаєм православної церкви, урочистої служби митрополит поклав на Івана хрест, вінець і бармы. Вустами митрополита була написана програма діяльності пануючи: У союзі з церквою, що відтепер з'являлася "матір'ю" царської влади, цар повинний був зміцнити "суд і правду" усередині країни, вести боротьбу за розширення держави.

По завершенні чина вінчання великий князь став "боговенчаним царем". По червоному оксамиті, струившемуся, немов потік крові, на сліпуче білому снігу, йшов у свої хоромы перший російський цар, що носив цей титул на за-кінних, з погляду  того світу підставах.

Столиця держави, Москва, відтепер прикрасилася новим титулом - вона стала "царюючим містом", а російська земля - Російським царством. Але для народів Росії почався один з найтрагічніших  періодів його історії. Наставав "час Івана Грозного".

У пору реформ особистий вплив Івана зменшувалося авторитетом його радників. 

В молоді роки государ разом зі своїми обраними радниками повів сміливу зовнішню і внутрішню політику, метою якої було: з одного боку - упорядкувати   законодавство, улаштувати обласне управління і залучити до нього виборних людей з різних станів, з іншого боку - розширити границі держави на Сході і Заході, домогтися берега Балтийського моря, зміцнити зв'язки з Західною Європою.

Ці складні задачі вимагали довгої і кропіткої праці, що не влаштовувало Івана. Ввівши опричнину, він прагнув дозволити задачі завершення централізації держави, перебороти опір боярської опозиції, домогтися зміцнення режиму особистої влади й боротися з ворогами. І якщо батько і дід Івана ІV уміло залучали на свою сторону колишніх незалежних князів, даючи їм щедрі обіцянки і реальні привілеї, то Грозний вніс у цей процес непередбачену жорстокість і деспотизм.

Він остаточно позбувся від старих радників і боярської опіки. Здавалося б, цар досяг, нарешті, необмеженої влади, який домагався. Але таке враження, очевидно, страждає перебільшенням. Опричнина з'явилася улюбленим дітищем Грозного, але вона не була плодом тільки його розуму й енергії. У найважливіші періоди опричнини поруч з царем Іваном незмінно виступає ціла плеяда діячів практичного складу, людей, що вселяють жах. "Напроти того, це панування людей, що самі налякані. Терор - це здебільшого, марні жорстокості, зроблені для власного заспокоєння людьми, що самі відчувають страх". 

Кривавий терор наклав глибокий штамп на всі сторони політичного життя суспільства. Ніколи ще не розцвітали настільки пишним кольором низькопоклонство і славослів'я. Ласкатели і співтрапезники без усякої міри звеличували мудрість і непогрішність правителя. Під впливом страху і непомірних славослів'їв Грозний, незважаючи на весь природний розум, усе більше втрачав перспективу, ставав нетерпимий до будь-якого протиріччя і вперто нагромаджував помилку на помилку. Зрештою,  він оточив себе людьми самі сумнівними, безсовісними кар'єристами і катами. Опричнина створила видимість усевладдя московського самодержця. Але в царстві опричного терору правитель сам став іграшкою в руках авантюристів типу Малюти Скуратова.

У юності Іван захоплювався релігією, у зрілі роки став закінченим фанатиком. Багато жорстоких і незбагненних його дій мали як  спонукальний мотив релігійний фанатизм.

Після розгрому Казані Грозний велів страчувати повезених у Новгород мусульман, що відмовилися прийняти християнство, у завойованому Полоцьку наказав утопити всіх місцевих євреїв, власноручно душив своїх незаконнонароджених дітей.

Від навіженства і жорстокості цар Іван легко переходив до покаяння. Також з дивною легкістю він переходив від смиренності до гордині і гніву, що унижали й уничтожали співрозмовника. Цар не прочь був затіяти словесний двобій з жертвою в той момент, коли кат уже приготував сокиру.

У шлюбі Іванові призначено було насолодитися щастям, що не випадало на частку його предків. Першою його дружиною була Настасія, дочка боярина Романа Юрійовича Захарьїна-Кошкіна. Молодий цар любив свою дружину. Спустя багато років, Іван згадував про радості і щастя, що йому доставив союз з Настасією. Шлюб відбувся 3 лютого 1547 р. Не пройшов і трьох місяців після цього, як спалахнула пожежа, що знищила більшу частина столиці. Іван був виведений із солодкого спокою, у якому навколишні схильні були бачити застава кращого майбутнього. Красива і ласкава Настасія здавалася ангелом-хоронителем, що удержить государя від вибухів гніву і дасть спокій підданим. Але вплив Настасії був перебільшений, як і усі перебільшувалося в цій легендарній країні. Вона залишила Іванові 2 синів. Молодший з них, Федір, був хворобливий і слабшав розумом. З ним не вважалися. Старший, Іван, очевидно, і фізично, і морально нагадував батька, що поділяв з ним заняття і забави.

Друг раз Іван женився в 1561 р. на Марії, напівдикій черкесці Темрюківні. Умерла вона в 1569 р. Про неї ходила поголоска, що вона була така ж розпущена по своїх вдачах, як і жорстока по природі. 

Через 2 роки після її смерті Іван обрав собі в дружини дочка простого новгородського купця - Марфу Василівну Собакіну. Вона прожила після весілля усього лише 2 тижня. Цар запевняв, що її отруїли раніш чим вона стала його дружиною, тобто  вона вмерла незайманою.

Цим цар хотів виправдати свій намір вступити в 4 шлюб, про яке він став думати негайно після смерті Марфи. Церковні правила перешкоджали здійснити його намір. Він став доводити необхідність для себе нового союзу, затверджуючи, що в нього одну за іншою отруїли 3 дружини, він говорив, що після смерті 2 дружини він уже сам був готовий піти в монастир. Тільки турботи про виховання дітей і про свою державу удержали його. Він повинний обрати собі подругу, щоб "уникнути гріха". Церква уступила настійним проханням пануючи.

У 1572 р. він повів до вівтаря дочка одного зі своїх придворних вельмож, Ганну Колтовскую. Через 3 роки він заточив її в монастир. Приводом для цього послужило обвинувачення пред'явлене до цариці в змові цариці проти нього. Розлучення супроводжувалося стратами, що зовсім винищили родину цариці. Ганна прожила в Тихвіну до 1626 р. під ім'ям черниці Дарьї.

Після цього цар наблизив одну за іншою 2 наложниць - Ганну Васильчикову і Василису Мелентьєву. Обидві вони визнавалися його дружинами, хоча для співжиття з ними він іспросил тільки дозволу свого духівника, що розумів, що для такої людини, як Іван, потрібно винаходити більш еластичні правила. За свідченням літописів, Ганна продовжувала ще 3 роки користатися ласками Івана. Але умерла вона все-таки насильницькою смертю. Кар'єра Василиси була більш короткою, ще зовсім молодою і красивою, вона була заточена в один з підмосковних монастирів.

По переказі в 1573 р. на зміну, Василисі з'явилася нова коханка, Марія Довгорука. Однак після першої ж ночі Іван кинув її. Довгорука загинула: неї посадили в коляску, запряжену лихими конями, і утопили в ріці.

У вересні 1580 р. цар вступив у 7 чи 8 більш-менш   законний шлюб з Марією Нагой, дочкою боярина Федора Федоровича. Вона незабаром стала матір'ю царевича Дмитра. У той же час цар женив свого сина Федора на сестрі Бориса Годунова Ірині, і створив, таким чином, нову родину на який зосередилася його любов. Утім, це не заважало йому плекати мрію про шлюб з Марією Гастінгс.

Легко собі представити, чим могла бути за таких умов домашнє життя царя. Більше усіх своїх синів цар любив старшого Івана, спадкоємця царського престолу, між батьком і сином існувала згода в ідеях і почуттях. Вони навіть мінялися своїми коханками. Але один раз, ображений зовнішнім виглядом своєї невістки цар ударив її з такою силою, що вона раніше часу розв'язалася від тягаря. Природно, що царевич не стримався від докорів на адресу батька. Грозний розлютив і замахнувся своїм ціпком. Удар був нанесений царевичу прямо в скроню.

Злочин був зроблений царем без наміру, але воно все-таки  перейшло ту міру, до якої звикли його сучасники. Смерть спадкоємця з'явилася як би народним нещастям, тому що майбутнє московського престолу представлялося дуже сумним. Федір був напівідіот, Дмитро - ще дитя. Від своїх коханок цар мав кілька синів, але вони не визнавалися його законними спадкоємцями.

У наслідок цього, цар більше, ніж коли-небудь, намагався заглушити свій сум і роздирання совісті в самій неприборканій розпусті. Ці надмірності остаточно підірвали і без того вже растроенное його здоров'я.

На початку 1584 р. виявилися деякі тривожні симптоми, що схвилювали государя і весь його двір. Тіло Івана розпухнуло і стало видавати нестерпний сморід. Лікарі визнавали в цьому розкладання крові. Астрологи вказали час, коли наступить смерть. Але царю про це сказано не було. Однак Богдан Бєльський (улюбленець Івана) попередив астрологів, що якщо їхнє пророкування не збудеться, їх спалять живими. Це було рівносильно призначенню премії за убивство царя. Тому, після його смерті багатьма висловлювалися підозри, що він був отруєний Борисом Годуновым зі спільниками.

Цар умер 18 березня 1584 р. Він запросив Бориса Годунова зіграти з ним у шахи і сам уже почав розставляти фігури по дошці, як раптом відчув себе дурно. Спустя кілька хвилин він уже хрипів в агонії. Так виповнилися пророкування астрологів. За бажанням Івана, після здійснення над ним передсмертних обрядів, він прийняв чернецтво. Він залишив своєму сину Федорові царський вінець, а Борисові Годунову державну владу.

Такий був перший цар усея Русі.