Архітектура Стародавнього Єгипту

Архітектура Стародавнього Єгипту


Зміст



	Вступ

	1. Архітектура Стародавнього Єгипту

	2. Шедеври Стародавнього Єгипту

	Висновок

	Список літератури


Вступ



	Після об'єднання давньоєгипетське держава досягла незвичайної сили і могутності. На полях, зрошуваних благодатним Нілом, трудилися сотні тисяч селян і рабів. І вся міць держави уособлювалася необмеженим владикою - фараоном. Цар вважався сином бога сонця Ра, і в тронне ім'я фараона входило ім'я бога (Хафра, Менкаура). Ще більшого значення набув заупокійний культ; монументальні гробниці, храми, скульптурні портрети повинні були забезпечити земним владикам вічне життя.

	З найдавніших часів Єгипет дивував народи світу високої художньої культурою. Єгипетські жерці першими створили ієрогліфи, найдавніші священні "Тексти Пірамід", літопис, карту зоряного неба, сонячний календар. Загадки релігії Стародавнього Єгипту до цих пір розбурхують розуми людей.

	Єгипет знаходиться в Африці. Погляньте на карту цієї частини світу!

	Долина Нілу представляє собою довгий оазис, що простягнувся з півдня на північ до впадання річки в Середземне море.

	Оазис лежить в межах, чітко визначених самою природою. Із заходу Ніл обмежує Лівійська пустеля - частина знаменитої Сахари. На схід від річки простягається Аравійська пустеля.

	На півдні природним кордоном Стародавнього Єгипту були перші пороги Нілу і острів Елефантіна. Тут у XX столітті на південь від міста Ассуана була побудована Ассуанская гребля.

	Піраміди Єгипту - одне із семи чудес світу - вже п'ять з половиною тисячоліть дивують світ своєю величчю і грандіозним масштабом.

	За допомогою мотузки і мірної палиці, важеля і блоку єгипетські архітектори створили унікальні споруди. Для розуміння їх будівельних секретів сучасні інженери роблять складні розрахунки.

	Ця роботи присвячена технологіям зведення храмів, обелісків, а також методам, що застосовувався при створенні величезних статуй - колосів.

	У мистецтві Стародавнього Єгипту архітектурі належала провідна роль. Ще здавна для поховання мумій царів і вельмож споруджувалися з облицьованих цеглин земляних пагорбів так звані "масштабу" (араб, лава) - прямокутні гробниці. Пізніше ці споруди стали робити з оброблених кам'яних плит. Пошуки нових архітектурних форм для звеличення царської влади призвели до появи таких споруд як піраміда. У XXVIII ст. до н. е. зодчий фараона Джосера Імхотеп створив дивовижне, спрямоване вгору споруда із семи поставлених одна на іншу зменшуються масштабу висотою понад 60 м. Це була перша ступінчаста піраміда. Ім'я творця піраміди назавжди увійшло в історію Єгипту, і згодом знаменитий учений і будівельник був навіть зарахували до сонму богів. Послідовники Імхотепа, розвиваючи далі його ідеї, прийшли до створення пірамід так званого класичного типу з гладкими гранями, які вражали уяву сучасників і далеких нащадків. Недалеко від стародавньої столиці Єгипту міста Мемфіса на західному березі Нілу в містечку Гіза височіють три великі піраміди фараонів Хуфу, Хафра і Менкаура. Найбільша із них піраміда Хуфу (Хеопса) досягає у висоту 146,6 м, довжина сторони її основи - 233 м, площа піраміди близько 50 тис. кв. м. Будували піраміду близько 20 років і на її спорудження пішло 2 млн.300 тис. кам'яних блоків вагою від 2,5 до 30 т. Блоки піраміди були пригнані один до одного з дивовижною точністю, а її поверхня була покрита відшліфованими плитами з вапняку. У серці піраміди знаходилася похоронна камера з мумією фараона, укладеної в гранітній саркофаг. Давні зодчі спорудили над усипальницею кілька порожнин з перекриттями, рівномірно розподіляли колосальну тяжкість кам'яної маси.

	Піраміди були центром цілого комплексу споруд. Їх оточували гробниці придворних вельмож і родичів фараона, заупокійні храми та огорожі. Піраміди уособлювали межу життя і смерті. Заупокійні храми розташовувалися на родючому березі Нілу, звідти дорога вела до пірамід, на захід від яких починалася млява пустеля. Поблизу піраміди фараона Хафра височіє дивовижна статуя так званого Великого Сфінкса, фантастичної істоти з тулубом лева і портретною головою царя. Основу цієї споруди становить вапнякова скеля, майстерно оброблена майстрами. Розміри статуї величезні: довжина 57 м, висота 20 м.


1. Архітектура Стародавнього Єгипту



	Найдавніші святині єгиптяни споруджували з зв'язок тростини і циновок, які прикріплялися на очеретяну або дерев'яну основу. У них містилися зображення божеств або їхні символи - фетиші. При святилищах були загони, де тримали священних тварин.

	В кінці IV - початку III тис. до н. е. єгиптяни переходять до будівництва з дерева та цегли-сирцю.

	З епохи Старого царства - з XXVI ст. до н. е. - Камінь стане основним матеріалом для зведення не тільки усипальниць, але і грандіозних храмових комплексів.

	Храми періоду Раннього царства (XXX-XXVIII ст. До н. е.) в Гіераконполе, Тіні й Абідосі не збереглися. Відомі лише їх зображення на стелах, присвячених в ці храми царями I і II династій.

	Головним приміщенням храму був "наос", або святилище, де знаходилося скульптурне зображення бога. Ці частини храмів єгиптяни називали "дворами Ка (Двійника)".

	При будівництві гробниць царів і вельмож Раннього Царства в некрополях Саккара і Абідоса в Єгипті вперше був застосований камінь як будівельний матеріал.

	Єгиптяни, як і багато інших народів, представляли храм як дім бога. Тому храм, як і житло єгипетського сановника, складався з трьох частин: двору, колонного залу - гіпостилю і святилища.

	Відкритий двір вів в колонний зал, який в житловому будинку служив приймальні або вітальні.

	Святилище - "наос", місце проживання божества з його статуєю, і молитовні були в "надрах" храму, так само як у глибині житлового будинку знаходилася опочивальня господаря.

	Така структура була в усіх староєгипетських храмах - "Будинках богів" - і у всіх заупокійних храмах при гробницях царів.

	В епоху Старого Царства єгиптяни будували при пірамідні храми в Мемфисском некрополі і "Сонячні" храми у Абусире.

	"Сонячні" храми - святилища, присвячені богу сонця Ра, з'явилися при царях V династії в XXIV в. до н. е. Одна з легенд розповідає про те, що три перших царя цієї династії народилися від союзу бога Ра і дружини жерця його храму. Тому саме цими фараонами були побудовані перші "Сонячні" храми.

	Сонячні храми споруджували поблизу при пірамідних міст, звідки в дні релігійних свят у храм Ра стікалися натовпи народу.

	"Сонячні" храми будувалися на узвишші, обнесеному стіною. Критий коридор вів у великий двір, по сторонах якого розташовувалися молитовні і галереї. Стіни храму були прикрашені рельєфами, що зображують природу. Це було своєрідним гімном життєдайної сили сонця.

	У центральному дворі знаходився величезний кам'яний обеліск. Його вершина була покрита золоченою міддю. Здавалося, вона випромінювала світло як сонце. Перед обеліском знаходився величезний вівтар, де в жертву богу Ра приносили тварин.

	На жаль, від "Сонячних" храмів збереглися лише руїни храму царя Ніусерра в Абусире.

	Будівництво храмів велося за стародавніми посібникам, записаним на папірусах. Вони зберігалися в храмових архівах, їх вивчали початківці архітектори.

	Найвідоміше з них - "Книга підстави храмів Великої Дев'ятки богів - Еннеад". За легендою - ця книга була взята на небо богами, коли вони покинули землю, а потім скинута ними з неба. Нібито вона була знайдена на північ від Мемфіса і призначалася для Імхотепа - мудреця, зодчого і лікаря.

	Він був царського роду, жив при дворі царя III династії Джосера. По цій книзі Імхотеп нібито побудував ступінчасту піраміду для Джосера.

	Пізніше Імхотеп був обожнений, і єгиптяни поклонялися йому 3 тисячі років.

	Знаменитим і єдиним збереженим храмом Середнього царства є заупокійний храм царя Ментухотепа I в фіванскому некрополі в сучасному Дейр-ель-Бахрі. Його руїни знаходяться на західному березі Нілу. Від річки до скелястого хребту Лівійської пустелі вела процесійна дорога. Похоронна камера царя вибита глибоко в надрах скель і сполучена коридорами з наземним храмом.

	Поблизу Фів здавна вибивали гробниці в скелях пустелі, тому що в цьому районі Долина Нілу звужується, і будувати наземні усипальниці було не рентабельно.

	Головна частина храму Ментухотепа I - двох'ярусне спорудження пірамідальної форми. Колись його вінчала невелика піраміда. За ним знаходився відкритий двір і зал. Дві тераси храму мають галереї з пілонами, з'єднаними пандусом - похилим спуском. Численні рельєфи храму представляли сцени поклоніння богам, полювань, битв і землеробських робіт.

	Архітектура цього храму поєднала дві традиції: мемфіської - пірамідальну форму царських гробниць Старого Царства і фиванскую - тип скельних усипальниць.

	Поруч з храмом Ментухотепа I цариця Нового Царства Хатшепсут в XVI ст. до н. е. спорудила свій заупокійний храм.

	Чудовий храм цариці Хатшепсут ХVI ст. до н. е. перевершує масштабом всі колишні храми.

	Стіни храму покриті унікальними яскравими рельєфами. Ці рельєфи розповідають про експедицію в країну Пунт. Двісті скульптур - відмітна риса храму - зображували царицю у вигляді царя, бога Осіріса (осиричною) і сфінкса.

	На відміну від святилища Ментухотепа I цей храм не був увінчаний пірамідою. Три його тераси прикрашені портиками і з'єднані пологими пандусами. Похоронна камера цариці вибита в глибині скелі. Там же її фаворит - архітектор Сененмута посмів вибити і свою усипальницю.

	Класичний тип давньоєгипетського храму остаточно сформувався саме в цей період - у XVI-XV ст. до н. е. Храм мав в плані витягнутий прямокутник, оточений високою стіною.

	Ворота храму вели у двір, обрамлений галереєю з колонами або пілонами. За двором слідував портик, побудований трохи вище рівня двору. За портиком розташовувалися великий колонний зал - гіпостиль - і ряд інших залів невеликої площі.

	Святилище знаходилося в глибині храму і складалося з декількох приміщень. У центральному стояла статуя головного божества храму, в інших найчастіше містилися зображення дружини і сина цього бога.

	Основні приміщення храму оточували додаткові зали: кімнати для здійснення різних складних ритуалів, храмова бібліотека та комори.

	До храму від берега Нілу вела процесійна дорога, обрамлена статуями сфінксів і тому звана "алеєю сфінксів". Вона вела до головного входу в храм, який був оформлений величезним пілоном у вигляді двох монументальних башт з похилими стінами.

	На пілонах майоріли стяги з емблемами божеств і царя, які кріпилися до дерев'яних високим щогл. Перед пілонами споруджували обеліски і гігантські статуї фараонів.

	Двори храмів були залиті світлом. Колонні зали висвітлювалися через вікна, розташовані під дахом вищого центрального нефа, який зазвичай був вище бічних нефів. Ця особливість храмів називається - базилікальною. У глибині храму не було вікон, тому тут завжди панував напівморок.

	Для храмів Нового царства характерне поєднання різних типів колон: геометричної форми і колон, що імітують живу природу: зі стовбурами у вигляді зв'язок папірусу або його стебла. Капітелі таких колон, які яскраво розфарбовувалися, зроблені у формі квітки або бутона лотоса або ж кісточки папірусу.

	Храмовий комплекс бога Амона-Ра у Фівах - Карнак - був головним святилищем Єгипту. Тут протягом 1500 років з часів Середнього Царства зводилися грандіозні споруди - храми, молитовні, пілони, зали, обеліски. Величезний священний ставок у Карнаці призначався для ритуального плавання сонячної тури Амона-Ра.

	Від Карнакського храму до Луксорськом вела довга, майже двокілометрова мощена каменем алея, прикрашена сфінксами. Карнак називають кам'яним архівом історії Єгипту: тут збереглися присвятні написи царів різних династій, гімни богам; сцени, що зображують ритуали, а також відомості про найважливіші історичні події Нового Царства.

	Сама вражаюча частина храму Амона-Ра - грандіозний гіпо - стильний зал довжиною 102 м і шириною 53 м з 134 колонами. Величезним масштабом вражають два ряди колон в центрі залу з капітелями у вигляді мітелок папірусу висотою майже 20 м, а також колони бокових нефів у вигляді гігантських зв'язок папірусу в 13 м. Цей похмурий зал нагадує справжню гущавину лісу. Стіни і колони були покриті розписаними і позолоченими рельєфами, частина яких збереглася.

	Цар Аменхотеп III, що дійшов до саме обожнювання, поставив тут свої статуї колосальних розмірів - від 18 до 24 м заввишки. Його попередники ж ставили в храмах тільки обеліски.

	Найзнаменитіші колоси Аменхотепа III колись прикрашали перші пілон його заупокійного храму, від якого мало що збереглося. Греки назвали їх велетнями Мемнона.

	Легенда розповідає про те, що після одного з землетрусів одна з статуй початку "співати" - видавати на світанку жалібні звуки. Греки назвали "спів" статуї плачем давньогрецької богині ранкової зорі Еос по загиблому в Троянській війні її синові Мемнона. Насправді нічний холодне повітря пустелі усередині статуї вранці нагрівався і, розширюючись, з протяжним тужливим звуком виходив назовні. Коли за наказом римського імператора Септимія Півночі колос відреставрували, він "замовк".

	Луксорський храм, присвячений богині Мут-Сохмет, дружині бога Амона-Ра, і їх синові Хонсу, був другим за величиною спорудою Фів. Побудований Аменхотепом III наприкінці XV ст. до н. е. храм є зразком святилища класичного типу.

	Величні стрункі колонади вестибюля і гіпостильного залів - відмітна прикраса Луксорського храму. Споруда нагадує зарості гігантських кам'яних папірусів. Тут можна знайти подвійні ряди колон у вигляді зв'язок папірусу і капітелі у вигляді квітки лотоса. Одна з композицій на стінах храму оповідає про народження фараона Аменхотепа III від шлюбу його матері з самим богом Амоном-Ра.

	На самому півдні сучасного Єгипту в береговій скелі за наказом самого енергійного будівельника з усіх фараонів - Рамсеса II Великого - був вирубаний великий храм. Він перебувати в Абу - Сімбел - територія давньої Нубії.

	Споруджений в ознаменування підкорення Нубії храм був присвячений тріаді богів - Амону - Ра, Хармакиса і Птаху. Фасад храму прикрашено чотирма велетнями, які зображують Рамсеса II. Цей печерний храм вражає своїми розмірами: ширина фасаду - 38 м, довжина 68 м. Висота статуй - 20 м, ширина осіб статуй Рамзеса II від вуха до вуха - 4 м.

	Величезні статуї, вирубані в піщанику, були здалеку видно що пропливають по Нілу турам.

	Усередині храм складається з чотирьох послідовно зменшуються залів, розташованих на одній осі. У перший пускали всіх єгиптян, у другій лише "шляхетних", в третій - жерців. Останній зал був доступний тільки для царя та жерців. Там встановлено чотири статуї богів, як і біля входу в храм, - Амона-Ра, Хармакиса, Птаха і самого Рамсеса II.

	Два рази на рік, 21 лютого і в день коронації Рамсеса 21 жовтня, в цьому залі відбувається "сонячне чудо" - промені сонця проникають в глибину храму, досягають святилища і протягом 20 хвилин висвітлюють всі статуї, крім зображення Птаха. У цей період бог Птах шанувався богом загробного світу.

архітектура стародавній єгипет храм

	Поруч з храмом Рамзеса II в Абу-Сімбел знаходиться храм, присвячений коханій дружині Рамзеса II - знаменитої красуні давнину, цариці Нефертарі. Храм - менших розмірів. Фасад святилища прикрашений 10-метровими фігурами Рамсеса і Нефертарі у вигляді богині любові Хатхор.

	Напис над входом говорить: "Храм споруджений навічно заради Великої дружини Нефертарі. тієї, заради якої світить сонце".

	Усередині святині Нефертарі постає в образі священної зірки Сіріус (Сотіс).

	У 1960-х р. під час будівництва Ассуанской греблі ці храми були розпиляні на блоки і перенесені на 90 метрів вище колишнього рівня, щоб врятувати їх від затоплення.

	Після завоювання Єгипту Олександром Македонським в IV ст. до н. е. в країні утвердилася династія Птолемеїв. Незважаючи на те що Птолемеї були македонцями і греками, вони будували храми в традиціях єгипетської архітектури. Але в цей період у храмовій архітектурі. Перший двір храму, доступний для всіх, відокремлювався стіною від інших частин святилища. Ця перешкода робилася з кам'яних плит з рельєфами. У цей час з'явився і новий тип колон. Капітелі колон нагадували букет з папірусу, пальмового листя, лотоса та інших квітів.

	Містерії культу бога Осіріса відбувалися на даху храму і були недоступними для погляду непосвячених.

	Великий інтерес представляє храм бога Гора в Едфу. Храм був побудований царем Птолемеєм III Евергетом в 327 р. до н. е. на місці храму царя Нового царства Тутмоса III. Це святилище - друге в Єгипті за масштабом після Карнакського храму бога Амона-Ра в Єгипті. Вхід до нього охороняють два соколи з граніту, уособлюють бога Гора.

	Потужний пілон прикрашений величезними рельєфними фігурами Гора і богині Хатор. На його зовнішніх стінах представлені церемонія, присвячена його будівництва, і сцени з міфів про Горі. Перед храмом розташований Маммісі ("місце народження" мовою коптів), де Гор, за уявленнями єгиптян, символічно народжувався кожен день.

	Храм богині Ісіди на острові Філе у першого порога Нілу - одне з найбільш знаменитих споруд епохи Птолемеїв. Він був побудований в 350 р. до н. е., завершуючи собою історію розвитку давньоєгипетського зодчества.

	Єгиптяни вірили, що святилище богині Ісіди розташоване там, де в Єгипті починається розлив Нілу. Тільки на одній стороні двору храму богині Ісіди були зроблені вікна, через які богиня могла споглядати сусідній острівець Біге. Там була могила її божественного чоловіка Осіріса.

	Місце, де Ісіда поховала Осіріса, було доступне тільки жерцям, які прибували туди для здійснення ритуальних таїнств.

	На стінах першого пілона храму Ісіди висічені зображення царя Птолемея XIII, який жертвує богам Хатор і Гору полонених ворогів.

	На стіні павільйону Траяна збереглася остання за часом з ієрогліфічних написів IV ст. н. е.

	Цей храмовий комплекс також включає в себе також павільйон царя Нектанеба I і павільйон римського імператора Траяна. Римські імператори були останніми, хто добудовував давньоєгипетські храми.

	У 1972-1980 рр. храми були розібрані і перенесені на острів Аджилкія у зв'язку з будівництвом Асуанської греблі і затопленням частини території Південного Єгипту.

	Символом великого самовладдя єгипетських царів стали не їх палаци, а піраміди.

	

2. Шедеври Стародавнього Єгипту



	У 1922 р. під час розкопок у Долині Царів Фиванского некрополя поблизу сучасного міста Луксора англійським археологом Говардом Картером була виявлена гробниця царя Нового Царства Тутанхамона, що жив в XIV ст. до н. е. Це єдина з відомих давньоєгипетських царських усипальниць, майже не розграбованих мисливцями за скарбами. У ній чудово збереглися мумія Тутанхамона в декількох саркофагах і більше трьох з половиною тисяч предметів поховального інвентарю. Серед них: колісниці, меблі, світильники і ритуальні прикраси. Усього - понад 100 видів предметів, що представляють період розквіту єгипетського мистецтва Нового Царства.

	Обеліск - це моноліт, виточений у вигляді чотиригранного стовпа, що звужується догори і закінчується маленької пірамідкою - пірамідону.

	Згідно з поданням римського історика Плінія Старшого, обеліски - це зображення в камені сонячних променів. Вертикальна форма обеліска символізувала устремління вгору, до вічності.

	Єгиптяни називали їх tekhenu, але саме древні греки стали їх називати обелісками через гостроверхій форми.

	Слово "обеліск" походить від давньогрецького "obeliskos", що буквально означає "невеликий рожен", це слово можна перекласти як "піку", "спис".

	Цікава технологія створення і підйому обелісків. У скельні тріщини вбивали дерев'яні клини, які довго просочували водою. З часом дерево розбухало і відривало від скелі кам'яні брили. Камне теси вміли направляти лінію відриву блоку каменю від материкової скелі. У каменоломнях брилі надавали форму обеліска.

	Потім моноліт перевозили по Нілу до місця його остаточної обробки, де шліфували його межі і висікали на них написи. Пірамідон покривали листами позолоченої міді. Потім обеліск тягли на дерев'яній платформі вгору по піщаному схилу до місця його встановлення.

	Обеліски висікали довго, наприклад, обеліск Тутмеса III робили 35 років.

	У Єгипті обеліски були об'єктами поклоніння сонцю. Вони уособлювали пагорб Бен-Бен, який з'явився, згідно з переказами, як земна твердь з водного хаосу. На ньому розпустився лотос, з якого народився бог Ра.

	Найдавніші - величезні приземкуваті обеліски - були частиною "Сонячних храмів" III тис. до н. е., побудованих поблизу Мемфіса. Вершини обелісків, оббиті позолоченою міддю, світилися, як саме сонце. Поруч знаходився вівтар, де приносили богу Ра в жертву тварин.

	Царі Середнього та Нового Царств встановлювали обеліски в храмах, зокрема, до ювілеїв свого правління. Відомі "ювілейні" обеліски Тутмеса III, цариці Хатшепсут.


Висновок



	Зодчество було провідною сферою єгипетського мистецтва. Час не пощадив більшості пам'ятників єгипетської архітектури; до нас дійшли головним чином культові споруди - гробниці та храми.

	Сама рання форма гробниці - масштабу (кам'яна лава) - представляла собою масивну прямокутна в плані споруда із стінами, нахиленими до центру; в підземній частині (глибина від п'ятнадцяти до тридцяти метрів) розташовувалася похоронна камера з мумією, в наземній - кілька культових приміщень, в тому числі (на східній стороні) молитовня, і зали для відвідувань; там же знаходилися статуї померлого; стіни були покриті рельєфами і розписами, що мали інформативне (прославлення покійного) або магічне (забезпечення його загробного існування) значення. При I-II династіях масштаби служили місцем спокою як фараонів, так і знаті, при III-VI династії - тільки знаті.

	Масштабу стала конструкційної основою для нової форми царського поховання, що з'явилася при III династії, - піраміди. Піраміда висловлювала нову концепцію царя як бога, що підноситься над усіма іншими людьми. Завдання створення грандіозного царського поховання була вирішена через його збільшення по вертикалі. Піраміда будувалася з щільно підігнаних один до одного кам'яних блоків і була орієнтована по сторонах світла; вхід до неї знаходиться в північній частині; всередині розташовувалися похоронні і розвантажувальні камери (для рівномірного розподілу тиску). Першим видом піраміди стала ступінчаста піраміда - піраміда Джосера в Саккарі висотою в 60 м, зведена зодчим Імхотепом. Вона представляла собою шість поставлених один на одного зменшуються догори масштаб. При IV династії будівельники почали заповнювати порожнечі між ступенями, в результаті чого склався класичний тип піраміди - похила піраміда. Першою пірамідою цього типу була піраміда Снофру в Дашуре (понад 100 м). Її спадкоємицею найвищі кам'яні споруди в історії людства - піраміди Хуфу (146,5 м) і Хафри (143 м) в Гізі. Царська піраміда була центром великого похоронного архітектурного ансамблю, обнесеного стіною: у нього входили заупокійний храм, маленькі піраміди цариць, масштаби придворних і номархів. При V-VI розміри пірамід значно зменшилися (не вище 70 м).

	У початковий період Середнього царства (XI династія) виникла нова форма царського поховання - скельна гробниця, розташована під критим колонним залом, перед яким знаходився заупокійний храм (гробниця Ментухотепів). Проте фараони XII династій відновили будівництво пірамід. Вони були середньої величини (піраміда Сенусерта I досягала 61 м) і не відрізнялися великою міцністю через нового способу кладки: її основою були вісім кам'яних стін, які розходилися радіусом від центру до кутів і середини кожної сторони піраміди; від цих стін під кутом 45 градусів відходили ще вісім стін; простір між стінами засипалося піском і щебенем.

	У Новому царстві знову взяла гору традиція поховання царів у потайних скельних гробницях у Долині царів під Фівами. Для більшого збереження їх висікали, як правило, у віддалених гірських районах. З часу XVIII династії гробницю стали відокремлювати від заупокійного храму (ідея зодчого Инени).

	Домінуючою формою храмової архітектури в епоху Стародавнього царства був заупокійний храм, що був невід'ємною частиною поховального комплексу. Він примикав до піраміди зі сходу і представляв собою прямокутник з плоским дахом з масивних вапнових блоків. У центрі його знаходився зал з чотиригранними монолітними стовпами і з двома вузькими приміщеннями для заупокійних царських статуй; зал переходив у відкритий двір, за яким розташовувалися молитовні (храм при піраміді Хафра). При V-VI династій значення храму в поховальному ансамблі зростає; його розміри збільшуються; архітектурне оздоблення ускладнюється; вперше використовуються пальмо подібні колони і колони у формі зв'язувань папірусів, що не розпустилися; стіни покриваються кольоровими рельєфами. Пізніше виникає ще один тип колони - у вигляді зв'язки бутонів лотоса. При V династії з'являється нова форма храму - сонячний храм: головний його елемент - колосальний кам'яний обеліск, верхівка якого покрита міддю (скам'янілий промінь Ра); він стоїть на узвишші; перед ними розташований величезний жертовник.

	При XI династії заупокійний храм стає центральним елементом похоронного ансамблю; він складається з двох терас, обрамлених портиками і увінчаний пірамідою, основа якої служить природна скеля (усипальниця Ментухотепов). При XII династії, незважаючи на відновлення будівництва монументальних пірамід, він, тим не менш, зберігає свою важливість у рамках (похоронний комплекс Аменемхета III). Храм остаточно перетворюється на центр загальнодержавного культу фараона. Його відрізняють значні розміри, велика кількість приміщень, велика кількість скульптур та рельєфів. У храмовому будівництві починає широко використовуватися колонада з новою формою колони (прикрашеної капітелями з рельєфними головами богині Хатор) і пілон (ворота у вигляді двох веж з вузьким проходом). Виникає звичай встановлювати перед храмом колосальні статуї або обеліски з облицьованими міддю верхівками.

	При XVIII династії затверджується класичний тип наземного єгипетського храму (Карнакський і Луксорський храми у Фівах). У плані він являє собою витягнутий прямокутник, орієнтований зі сходу на захід; його фасад звернений до Нілу, від якого до нього веде дорога, обрамлена сфінксами (алея сфінксів). Вхід до храму зроблено у формі пілона, перед яким стоять два обеліски і колосальні статуї фараона. За пілоном розташований відкритий двір, оточений по периметру колонадою (перистиль), який упирається в ще один пілон менших розмірів, провідний у другий двір, суцільно заставлений колонами і статуями фараона (гіпостиль). Гіпостиль безпосередньо примикає до основної будівлі храму, що складається з одного або декількох колонних залів, святилища зі статуями богів і підсобних приміщень (скарбниця, бібліотека, комори). Багаторазовий перехід з одного архітектурного простору в інший (Карнакський ансамбль витягнутий у довжину більш ніж на 1 км) несе в собі ідею неспішного поступового наближення віруючого в божеству. Оскільки єгипетський храм не був закінченим цілим і існував як сукупність окремих частин, він міг без порушення гармонії бути "продовжений", доповнений новими спорудами. На відміну від різноманітного внутрішнього оздоблення, у своєму зовнішньому вираженні він демонстрував простоту ліній, відповідала одноманітному ландшафту; її порушувала лише настінний живопис і світле фарбування.

	З часом заупокійні царські храми перетворюються в самостійні монументальні споруди з масивними пілонами й алеями сфінксів (храм Аменхотепа III з двома величезними статуями фараона - так звані колоси Мемнона). Окремо стоїть заупокійний храм цариці Хатшепсут в Дейр-ель-Бахрі (зодчий Сенмут), що продовжує архітектурні традиції епохи XI династії. Він складається з трьох терас з висіченими в скелях залами, фасади яких обрамлені колонадами; тераси пов'язані між собою пандусами.


Список літератури



1. Афанасьєва В., Луковнін В., Померанцева М. Мала історія мистецтв. Мистецтво Стародавнього Сходу. М., 1976.

2. Мистецтво Стародавнього Сходу. Пам'ятки світового мистецтва. М., 1968.

3. Історія зарубіжного мистецтва / Под ред. М.Т. Кузьміної, НЛ. Мальцевої. М., 1984.

4. Історія Стародавнього Сходу / За ред. В.І. Кузіщева. М., 1988.

5. Історія Стародавнього світу. Рання старовину. Кн. I, M., 1989.

6. Керам К. Боги, гробниці, вчені / Пер. з нім.М., 1994.

7. Любимов Л. Мистецтво Стародавнього світу. Книга для читання. М., 1980.

8. Матьє М.Е. Мистецтво Стародавнього Єгипту. Нариси історії та теорії образотворчих мистецтв. М., 1958.