Англо-германські суперечності напередодні першої світової війни

РЕФЕРАТ





Англо-германські суперечності напередодні першої світової війни




План



Вступ

Початок війни

Роль різних держав у війні

Розв’язка




Вступ



Впродовж першої половини XIX століття Англія займала очолююче положення в Європі і у всьому світі. Вона була настільки сильна, що проводила політику "блискучої ізоляції" - не укладала довгострокових союзів для максимального дотримання своїх інтересів. Англії належало також перше місце по рівню розвитку виробництва, якості і дешевизні товарів. Найбільші колонії, захоплені Англією завдяки слабкості інших держав, були надійним ринком збуту англійських товарів, а також постачальниками дешевої сировини для англійської промисловості. Англії припадала на частку 1/3 світовій промисловій продукції і 2/5 світового промислового експорту (6). Крім того, колонії стимулювали бурхливе зростання зовнішньої торгівлі, що закріпило за англійским фунтом репутацію найнадійнішої валюти миру, а за Лондоном - роль світового фінансового центру.




Початок війни



До кінця XIX століття положення Великобританії починає поволі, але нестримно мінятися до гіршого. Зв'язано це з економічним і політичним підйомом молодих імперіалістичних держав - США і Німеччині. У цих країнах темпи зростання промисловості були вищі, ніж в Англії; національна буржуазія, що окріпнула, починає шукати ринки збуту товарів і джерела дешевої сировини за межами своїх країн, але епоха імперіалізму тим і характеризується, що в світі не залишилося значних неподілених територій. В результаті починається боротьба за переділ миру, зв'язана з конфліктами між найбільшими капіталістичними державами.

Само виникнення цих суперечностей пов'язане із стрімкою зміною пропорцій в економічній потужності імперіалістичних країн, в першу чергу, в промисловості. Промисловість Англії знаходилася в стані застою: темпи зростання були невеликі, а іноді навіть негативні.

Наявність величезних колоній мала для Великобританії як позитивні, так і негативні сторони. Англійську буржуазію колонії привертали не тільки як джерело дешевої сировини, але і величезними прибутками від вкладеного за кордоном капіталу. В результаті темпи вивозу капіталу росли набагато швидше за темпи зростання експорту Англії: вартість англійського товарного експорту з 1900 по 1912 р. збільшилася на 77%, тоді як експорт капіталу за цей же період зріс на 624%. Загальна сума англійських капіталовкладень за кордоном за період 1902-1914 р. зросла приблизно в півтора рази(6,с.34).

Інвестиції за кордоном приносили колосальні прибутки (наприклад, капітал, вкладений в золотодобувну промисловість Трансвааля, приносив прибуток близько 500%), але відволікали капітал з вітчизняної промисловості. В результаті англійська промисловість ставала все більш застарілою. Крім того, в Англії вибухнула затяжна криза, що розтягнулася майже на 20 років, тоді як в Германії за період з 1900 по 1914 не було жодної серйозної кризи. Якщо в 1900 р. Англії припадало на частку 29,7% світового видобутку вугілля і 22,1% світового виробництва чавуну, то до 1913 р. її частка впала відповідно до 21,8% і 13,2%. (6, с.34). Крім того, в Англії майже не було монополій, які на тому етапі суспільного розвитку сприяли прискореному зростанню промисловості.

В той час, як англійська промисловість втрачала свою перевагу, німецька індустрія стрімко росла. Це зростання пов'язане як з політичними, так і з економічними передумовами. Величезну роль в становленні економічної потужності Німеччини зіграло її остаточне об'єднання навколо самої організованої і розвиненої її частини - Пруссії в результаті її перемоги у франко-пруській війні 1870 року.

Після перемоги під французьким містом Мецем принц Фрідріх Карл сказав: "Ми перемогли на полі битви; тепер нам потрібно боротися і отримати перемогу в області промисловості" (5,стр.6). Це гасло було почуте німецькою буржуазією. Франко-пруська війна дала Німеччині територіальне придбання - Ельзас і Лотарінгию. Лотарінгия, разом з Руром, грала найважливішу роль як джерело залізняку для важкої промисловості - зокрема, для заводів Круппа.

Значну роль грали і економічні чинники - контрибуція в 5 млрд. франків, отримана від Франції і найвища концентрація капіталів в промисловості в руках монополій. За 14 років - з 1900 по 1913 р. - виплавка чавуну в Германії зросла більш ніж в два рази, майже в два з половиною рази піднялася виплавка стали - в результаті, напередодні війни в Германії об'єми виробництва і споживання залізняку, об'єми виплавки стали майже в 1,7 разу перевершували англійські.

Дуже хворобливо в Англії сприймалися темпи зростання Німецької зовнішньої торгівлі. Основними предметами експорту Німеччини були інструменти, машини, електротехнічні вироби, хімічні і фармацевтичні продукти, вироби легкої промисловості, тобто, Німеччина тіснила аналогічні англійські товари, причому на територіях, що відвіку мали тісні зв'язки з Англією.

Успіху німецької зовнішньої торгівлі сприяла система фритреда в Британській імперії, тоді як в Германії з 70-х років XIX століття була введена система протекціонізму - підвищених митних зборів на товари, що ввозяться з-за кордону. У 1900 р. німецькі вкладення за кордоном складали 15 млрд. мазкий, а в 1914 р. вони досягли вже 35 млрд. мазкий і складали близько половини англійських і більше 2/3 французькі"(6, с.34).

За період з 1871 по 1889 рр. загальна торгівля Німеччини збільшилася на 1400%, тоді як англійська збільшилася на 25%. Якщо порівняти цифри по деяких важливих регіонах, то за цей же період в Трансваале оборот німецької торгівлі виріс на 300%, англійською - на 125%, в Канаді німці виграли 300%, англійці втратили 11%, в Австралії англійці втратили 20%, німці - виграли 400% (5, стр.6). Успіху германців сприяло і той факт, що в Германії рівень споживання, як і рівень життя широких верств населення, був достатньо низький, що примушувало німецьких підприємців шукати ринки збуту своїх товарів за кордоном.



Роль різних держав у війні



Німеччина як нова колоніальна імперія повинна була мати сильний флот для відстоювання своїх інтересів в світі. Неможливість досягнення яких-небудь значних результатів в світовій політиці без допомоги флоту стала очевидній після дипломатичної поразки Німеччині в залагоджуванні Марокканської кризи 1905 року і вимушеного компромісу з Англією в бурському питанні. Так виникла одна з найхворобливіших суперечностей із старою колоніальною імперією - Англією.

Впродовж сторіч Англія неподільно панувала на морі. Це з'явилося слідством того, що Англія - острів, тому їй було набагато вигідно містити флот, чим сухопутну армію. Німеччина ж, навпаки, була континентальною країною, і основну роль повинна була б грати сухопутна армія. Але з появою Німецької колоніальної імперії, загальна думка, що "морську могутність означає світове панування" (4,с.581) вимагало наявність сильного військово-морського флоту для захисту своїх володінь.

Окрім тієї ваговитості, яку флот повинен був дати Німеччині, флот був необхідний для деблокады німецьких портів при доставці до Німеччини залізняку і продовольства у разі війни. Як було відмічено вищим, разом із зростанням промисловості, відбувалося нарощування військових м'язів Німеччини. В результаті перед Німеччиною з'явилася мета поколивати монопольне положення Англії на морі. З 1908 по 1912 р. в Германії закладалося щорічно 4 лінійних корабля, замість 2 в попередні роки (6, с.131).

Англійський уряд розумів, що військово-морський флот Німеччини змусить Англію не тільки зважати на німецькі інтереси в колоніальному питанні, але і створить загрозу морським комунікаціям Британської імперії у разі війни. Це була серйозна небезпека, оскільки Англія, також як і Німеччина, залежала від постачань продовольства і сировини з колоній. Усвідомлюючи це, Англія втягнулася в гонку військово-морських озброєнь, яка продовжувалася аж до початку першої світової війни. Розробка якісно нових військових кораблів - "дредноутів" лише підсилила конфронтацію між двома державами, оскільки старі види кораблів, в кількості яких Англія мала традиційну перевагу, переставали грати істотну роль. Так, в 1908 р. Англія мала 8 дредноутів, а Німеччина - 7. Співвідношення ж броненосців старого типу було таким: 51 - у Англії і 24 - у Німеччини (6, стор. 131).

В результаті Германію підсилила свій флот щодо англійського, і співвідношення військово-морських сил почали наближатися до паритетного. Це не тільки не ослабило, але і навпаки, підсилило гонку озброєнь, що не сприяло нормалізації міжнародних відносин. Неабиякою мірою в нагнітанні обстановки був винен німецький уряд, який різко відкинув на Гаагській мирній конференції пропозицію ангийских представників про обмеження морських озброєнь. Щоб утримати першість, адміралтейство Англії удалося до принципу " два нові англійські кораблі на один німецький ", але не дивлячись на це на початок першої світової війни Англії вдалося зберегти лише невелике превосхоство свого флоту над німецьким.

Неможливість рішучої переваги у військовій силі штовхала Англію і Німеччину на пошук союзників в передбачуваній війні, причому обидві держави добилися приблизно рівних успіхів. Для Англії таким союзником стала Франція. У основі їх зближення лежала спільність їх інтересів: і Англія, і Франція були старими колоніальними державами, що захищають свої володіння в різних частинах світу; крім того, і Франція, і Англія побоювалися посилення військової потужності Німеччини - для Англії був небезпечний німецький флот, а для Франції, що мала загальну межу з Німеччиною, була небезпечна її сухопутна армія. Франція до того ж мала територіальні претензії до Німеччини - для її економіки втрата багатої рудої Лотарінгиі була важким ударом. Але зважаючи на явну перевагу німецької армії над французькою, уряд Франції був також украй зацікавлений в союзі з Англією і Росією.

Росія була важливим союзником для Англії і Франції, оскільки англійцям було відомо, що в плани німецького військового командування не входить війна на два фронти, яка загрожувала б стати затяжною.

Зі свого боку, Німеччина створила Потрійний союз - воєннополітичний союз Німеччини, Австро-Венгрии і Італії. Італія і Австро-Венгрия мали серйозні територіальні претензії один до одного, які не могли бути дозволені, що і привело згодом до відходу Італії до Антанти. Країни Антанти зуміли до війни вирішити всі спірні питання між країнами згоди шляхом взаємних поступок, що робило Антанту міцнішою організацією, ніж Потрійний союз. Таким чином, в ув'язненні союзів Англія досягла успіху більше, ніж Німеччина - сумарна потужність держав Антанти перевершувала потужність країн Потрійного союзу, що дозволяло Англії сподіватися на перемогу в майбутній війні у випадку, якщо вона прийме довгостроковий характер. Німеччина ж могла розраховувати на перемогу тільки у разі швидкоплинного характеру війни.

Впродовж останньої чверті XIX століття англійські і німецькі інтереси стикалися в багатьох частинах земної кулі. Але особливу гостроту ці суперечності придбали в Африці, Східній Азії і на Близькому Сході - основних напрямах німецькій дипломатії. У 80-х роках XIX в. Німеччина захопила Того, Камерун, Східну Африку - практично останні неподілені між європейськими країнами території. Безперервно зростаюча потужність німецької промисловості і торгівлі примушувала німецький уряд робити всі зусилля для розширення своєї колоніальної імперії. Вельми характерний в цьому відношенні вислів, зроблений фон Бюловим, майбутнім канцлером, а тоді ще статс-секретарем по закордонних справах в грудні 1897 р. в рейхстагу :" Ті часи, коли німець одному зі своїх сусідів поступався землею, іншому - море, а собі залишав небо, де царює чиста теорія, - ці часи пройшли...Одним словом: ми не хочемо нікого відсовувати в тінь, але і собі вимагаємо місця під сонцем"(6, с.36).

Але всі важливі території, багаті сировиною, корисними копалини знаходилися в руках інших європейських колонізаторів, які не збиралися ділитися з ким би то не було. Перед Німеччиною стояли дві можливості: або спробувати війною відняти чужі території, або витіснити старих колонізаторів шляхом нав'язування кабальних договорів урядам держав, які були формально незалежні, але фактично були напівколоніями. Крім того, Німеччина всіма силами протистояла подальшому розширенню Британської імперії за рахунок допомоги її суперникам.

Спроби Німеччини грати помітну роль в світовій політиці не завжди були успішними - коли в Марокко вибухнула криза між Англією і Францією з приводу розмежування сфер впливу, ні гучні заяви кайзера Вільгельма з приводу німецьких інтересів в Марокко, ні демонстративне пересування німецького канонерського човна "Пантери" в Середземному морі - т.з. операція "Стрибок Пантери", не дали Німеччини нічого окрім мізерної частки французького Конго. Тому Німеччина вимушена була у багатьох випадках відмовлятися від погроз застосування сили і йти на компроміси з Англією, навіть застосовувати шантаж, коли завдання виявлялося Німеччині не під силу. Але не дивлячись на видиму розрядку, німецький уряд ніколи не йшов на повну нормалізацію відносин з Англією і прагнув при першій слушній нагоді нашкодити їй, оскільки її власні геополітичні інтереси невблаганно штовхали її на конфронтацію.

У 90-х роках XIX століття німецький уряд шукав слабкі місця в Британській імперії, щоб почати свою експансію на позиції британського капіталізму. Першим серйозним зіткненням Англії і Німеччини можна вважати бурську кризу, яка продовжувалася приблизно з 1895 по 1899 роки.

В середині 90-х років в Південній Африці знайшли багаті родовища золота і алмазів. Території, на яких були родовища, знаходилися в руках бурів - голландських переселенців. Бура міцно влаштувалася в Південній Африці за рахунок захоплення родючих земель, і жорстокої експлуатації корінного населення Африки. У XVIII столітті на землі бурів прийшли англійці, які, потіснивши бурів на північ, заснували Капськую колонію. Крім того, поступово англійські колонії оточують Трансвааль з усіх боків, що наводить англійців на думку оволодіння Трансваалем.

Після відкриття золотих копалень на бурській території англійці починають спроби оволодіння бурськими республіками - Трансваалем і Оранжевою. Головним знаряддям англійців була створена в 1890 році Британська Південно-африканська компанія (далі БЮАК) під керівництвом Сесиля Родса - впливового англійського магната. Ця компанія набуває копалень і отримує величезні прибутки, але бурський президент Пауль Крюгер не дає англійцям ще більших пільг в Трансваале.

У грудні 1895 року англійці ухвалюють рішення про скидання бурської влади, і з цією метою до Трансвааль організовується експедиція під начальством капітана Джемсона - найближчого сподвижника Сесиля Родса. Але експедиція Джемсона не увінчалася успіхом - він був розбитий бурою. З цієї миті в справу втручається Німеччина.

Кайзер Вільгельм II посилає президентові бурів телеграму, в якій мовилося, що "бура справилася з іноземними загарбниками, не закликаючи на допомогу дружні держави"(6,с.42). Телеграма була розцінена в Англії як виклик. Цьому кроку німецького імператора сприяло декілька причин.

У цьому і подальших зіткненнях слід підкреслити безумовно економічний характер англо-германских суперечностей: на це указує активна роль, яку грали у вирішенні цього конфлікту найбільші банкіри Англії і Німеччини. У бурській республіці зіткнулися інтереси двох могутніх фінансових угрупувань, які конфліктуватимуть ще не один раз в різних районах миру. Це була БЮАК, очолювана Сесилем Родсом, з одного боку, і "Німецький банк" - найбільша фінансова організація Німеччини, очолювана Георгом Симменсом.

Колонізація шляхом установи компаній з величезними повноваженнями усередині потрібних територій була винайдена англійцями. Досить згадати Ост-індійськую компанію. У Південній Африці цю політику здійснювала компанія Сесиля Родса. Окрім економічних повноважень він був часто наділяємо і політичними, що також показує економічну підоснову всіх колоніальних суперечностей. До участі в бурських справах Родс підпорядковував англійському впливу території, які зараз названі на честь його імені, - північну і південну Родезію. У Родезії його компанія володіла навіть власними військовими загонами, один з яких і зробив надалі наліт на Трансвааль. А під час бурської кризи він проявив високу політичну активність, включаючи навіть декілька візитів до Берліна для залагоджування спірних питань. Сам Родс висловлювався з приводу війни з бурою так: "Це війна за акції і дивіденди" (4,с.589).

"Німецький банк" Георга Симменса звернув найпильнішу увагу на Трансвааль, оскільки 25% світової здобичі золота були солідною вигодою. У політичному плані бура представляла інтерес для німецького керівництва тому, що у разі встановлення німецького протекторату над бурою німецькі володіння в Східній Африці і Південно-західній Африці з'єднувалися в безперервний ланцюг, що було набагато вигідно їх початкового ізольованого положення.

Телеграма імператора Вільгельма II була тільки початком німецького настання на Трансвааль. Цього разу німці не обмежилися тільки гучними заявами і вперше пішли на широке впровадження свого капіталу в спірну територію. Найголовнішою причиною цієї експансії було бажання використовувати корисні копалини Трансвааля. Але оскільки Німеччина не мала можливості прямої експлуатації ресурсів Трансвааля зважаючи на слабкість військово-морського флоту, вона пішла на впровадження своїх фірм в цей регіон. Помилково припускати, що тільки крупні магнати обох країн ніби Родса і Симменса були зацікавлені в цьому. За ними стояли незрівнянно ширші круги буржуазії. Тому-то такі, здавалося, незначні події як отримання концесії на споруду залізниці набували політичне значення.

У короткий термін в Трансваале була створена "Нідерландська Південно-африканська залізнична компанія" (за участю німецького банку "Облікове Суспільство"), декілька акціонерних суспільств було установлено Георгом Симменсом і так далі Класичним прикладом, коли економічна конкуренція набувала політичного забарвлення, може служити дипломатичний протест англійців з приводу отримання німцями динамітної монополії в Трансваале - за спиною англійських дипломатів стояла привілейована фірма по виробництву вибухових речовин промисловця Киноха (4, с.567).

В області будівництва залізниць ситуація складалася особливо показово. План німців був побудувати залізницю з Східної Африки в португальський порт Лоренцо-маркиш через Преторію (4,с.589). Цей порт був єдиним портом, через який Трансвааль здійснював торгівлю зі всім світом. Зрозуміло, що це було чревато для Англії великими труднощами у разі війни, оскільки Англія прагнула відрізувати всяке повідомлення бурів з навколишнім світом.

Якщо поглянути на карту, то видно, що німецька дорога повинна була проходити зі сходу на захід. Британські промисловці прагнули до тієї ж мети - за допомогою споруди залізниці зв'язати свої володіння і одночасно упровадити свої капітали в Трансваале. Англійська залізниця повинна була проходити від Кейптауна ка Каїра - тобто з півночі на південь.

У обставинах, що склалися, англійський уряд розумів, що час працює на німців. Але озброєні сили Англії не були готові до того, щоб присікти процес впровадження німців силою, тим паче, що після першої війни в Трансваале бури почали висувати гасло "Федерація африкандеров від Лімпопо ка Кейптауна". В результаті в 1898 р. в Лондоні вирішили прийти до угоди з німецьким кайзером. З цією метою до Берліна приїхав вже згаданий вище Сесиль Родс. Офіційна мета його візиту була досягти згоди на споруду трансафриканской телеграфної лінії і залізниці. Зустріч увінчалася успіхом - згода була отримана. Поступка з боку Німеччини пояснювалася тим, що в цей час увага кайзера перемикається на Близький Схід - імперія Османа, що розпадається, обіцяла куди більше вигоди для Німеччини з меншими зусиллями.

Фінансовий натхненник Південно-африканської експансії - Георг Симменс до цього часу теж почав явно холонути до бурського золота. Конкуренція, що посилюється, з боку англійської промисловості вимагала постійних грошових вливань в організованих їм акціонерні суспільства, а реальний прибуток поки що був далеко. Тому ще до приїзду Родса Симменс провів переговори з Чемберленом ( тоді що очолював крайню праву фракцію в консервативній партії) - чи не погодяться англійці в обмін на Трансвааль дати згоду на споруду Багдадської залізниці. Крім того, у відповідь на його запит про полягання золотих копалень в Трансваале англійський мільйонер Ротшильд відповів, що "копальні у хорошому стані, але всьому провиною політика бурського президента Крюгера" (1, с.567) і порадив чинити на нього тиск, якщо "Німецький банк" хоче отримати якісь вигоди на Близькому Сході. Виходячи з цього, Симменс явно схилявся до компромісу з британським урядом.

Приїхавши в березні 1899 р. до Берліна, Сесиль Родс зустрівся з кайзером. На той час кайзер був повністю поглинений справами на близькому Сході, що позитивно позначилося під кінець їх зустрічі. Згодом в своєму колі Родс лукаво відмітив, що коштувало йому вимовити в бесіді з кайзером магічне слово "месопотамия", як його справа була в капелюсі (4,с.573).

Згодом на офіційних переговорах німецькі дипломати, зрозумівши, що Німеччина не зможе утримати Трансвааль, відверто шантажували прем'єра-міністра Англії Солсбері, даючи зрозуміти, що бурські брати по крові - це такий куш, від якого ніхто ще просто так не відмовлявся. В результаті Германію і Англія уклали таємний договір, в якому Німеччина в обмін на свій нейтралітет отримала обіцянку віддати їй англійські острови Самоа в Тихому океані, - важливого пункту на підступах до панамського каналу і взагалі американського континенту. За цим договором англійці отримували право анексувати порт Лоренцо-маркиш разом зі всією бухтою Делагоа. Це означало, що німці відмовляються від домагань на Трансвааль, тобто, прирікають бурів на поразку. По словах Бюлова, "У будь-якому випадку, обстановка така, що бура все одно програє, а програвши, втратять всі" (4, с.581).



Розв’язка



Не дивлячись на зовнішню нейтралізацію відносин, основні проблеми не знімалися. Економічний тиск з боку Англії на колонії Німеччини продовжувався; крім того, багато німецьких промисловців, що мали інтереси в трансваальской економіці, не могли змиритися з новим курсом уряду.

Німецький пангерманский союз - партія націоналістичної буржуазії і юнкерства - виражав своє безплідне обурення на сторінках газети "Alldeutsche Blaetter":" перемога Англії, поза сумнівом, послужить підставою в майбутньому для повного її вигнання з Південної Африки" (4, с.583). Проте, рішучість уряду дотримувати коректний нейтралітет була твердою, з боязні позбутися поступок, обіцяних Англією, хоча побічно німецький уряд прагнув до загострення суперечностей між бурою і Великобританією.

У обставинах, що склалися, війна в Трансваале служила вигідним джерелом доходів збройових фірм Німеччини, які отримували великі замовлення як від бурів, так і від англійців. Зі свого боку, англійські фірми також наживалися: одна англійська фірма продала партію бельгійських гвинтівок бурському уряду, хоча не могла не знати, в кого вони стрілятимуть (4, с.564).

Крім того, кайзер розраховував на ослаблення і відвернення уваги Англії від Близького Сходу. В той же час, важка війна змусила б прем'єра Англії Солсбері бути згідливішим в питанні про островах Самоа, з якими Англія розлучалася з великим небажанням. У своєму листі до германсому консула в Преторії канцлер Б.Бюлов висловив це бажання уряду так:" Перед обличчям кризи, що все більш загострюється, в Трансваале ми не повинні створювати враження...що ми хочемо використовувати положення англійців в своїх інтересах. Проте було б недоліком наший дипломатії, якби ми не довели до задовільного рішення питання, що виникають між нами і Англією, і перш за все питання про Самоа."(4, с.587)

Нейтралізовав свого головного суперника, англійський уряд швидко вів справу до війни, застосовуючи політику "закручування гвинта" - пред'явлення все великих вимог Трансваалю. Німецький уряд обмежувався фальшивими завіреннями про дружбу до бури, німецькі консули в Трансваале зберігали видимість того, що Німеччина прийде на допомогу, підштовхуючи цим бурів до рішучих дій. Але кайзер в той же час надавав таємне сприяння ініціативі деяких членів Пангерманського союзу, які займалися збором добровольців на війну в Південній Африці. Врешті-решт цей загін був створений і під назвою "Німецького легіону" брав участь у війні на стороні бурів.

Йдучи на компроміс і видиму розрядку відносин з Англією, німецький уряд сосредотачивало всі свої сили на близькосхідному напрямі. Тут німецька політика зазнала значні зміни з часів Отто фон Бісмарка. Хоча залізний канцлер досить часто грав на суперечностях Англії, Франції і Росії в Східному питанні, пріоритетним в його політиці залишався європейський напрям. Крилата фраза Бісмарка "Східне питання не коштує кісток одного померанського мушкетера" тепер явно пішла в минуле (1). Політика, яка отримала втілення в життя в правління кайзера Вільгельма II називалася "Дранг нах Остен", - натиск на схід. Країною, на яку Німеччина звернула свою пильну увагу, була Туреччина.

До кінця XIX століття імперія Османа перетворилася на напівколонію Англії, Франції і, частково, Росії. До цієї пори слабка і розрізнена німецька промисловість не могла конкурувати із старими централізованими колоніальними країнами. Але на початок XX століття положення різко змінилося. Про збільшений вплив Німеччини на світову політику можна судити по успіхах її дипломатії в Туреччині. Туреччина не представляла цінності по своїй промисловій, сільськогосподарській або військовій потужності. Сільське господарство знаходилося в занепаді; армія була погано організована і озброєна; промисловість як така взагалі була відсутня. При владі перебував типовий східний деспот - султан Абдул Хамід, який оббирав до кінця убоге населення своєї країни.

Єдиний аспект, в якому Туреччина представляла цінність, було її географічне положення і досить багаті поклади корисних копалини, зокрема, кольорових металів. Туреччина знаходилася на стику трьох континентів - Азії, Європи і Африки. У неї в руках знаходився вхід в Чорне море - Босфор і Дарданелли. Крім того, для Німеччини було важливо те, що Англія бажала відторгнути від Туреччини частину її територій, а цього Германію, в світлі її політики цілеспрямованої шкоди Англії, не могла допустити.

Утворення Антанти в Європі значно погіршило положення Німеччини, оскільки у разі війни Німеччини належало битися на два фронти. У цьому сенсі Туреччина, при відповідній перепідготовці її армії, могла відтягнути частину російських сил з європейського театру війни на кавказький.

Нарешті, у разі війни в руках Туреччини знаходилася важлива середземноморська лінія комунікації, що пов'язувала Росію з її союзниками.У дальній перспективі Туреччина могла служити плацдармом для німецького настання до Індії.

Англія на Близькому Сході мала свої інтереси. В першу чергу, вона була зацікавлена в середземноморських протоках і в перспективі готувала анексію Босфору, що і було зроблено під час першої світової війни під керівництвом морського міністра Англії У.Черчилля. Крім того, Англія прагнула укріпити за собою Єгипет, відторгнутий у Туреччини. І, в третіх, Англія претендувала на велику частину Ірану і Месопотамію з районом Персидської затоки. Все це, разом узяте, показує, що Англії було вигідне максимальне ослаблення Туреччини, тоді як Німеччина, навпаки, була зацікавлена в зміцненні Туреччини, але за однієї умови: Туреччина повинна була залишатися лояльною до Німеччини.

З цією метою, німецький кайзер совершет "паломництво по святих місцях". Він зав'язує дружні взаємини з Абдул Хамідом і, тим самим, готує грунт до тіснішої співпраці. Враховуючи напівабсолютистський характер влади кайзера і абсолютну владу султана, наслідки від цієї дружби були такими, що далеко йдуть.

Тісна взаємодія кайзера і фінансових магнатів Німеччини, турбота кайзера про інтереси німецької промисловості були характерні для німецької політики того часу. Якщо стратегічна сторона загального плану натиску на схід розроблялася в Генштабі, то фінансово-економічна, а до певної міри і політична - в "Німецькому банку" (4,с.569). У Туреччині, на відміну від Трансвааля, у Німеччини були значно більше політичних інтересів. Тому ще в 1880 році до Стамбулу окрім звичайного посольства Бісмарк відправив військову місію на чолі з німецьким генералом фон дер Гольцем.

Місія фон дер Гольця виявилася виключно плідною. З одного боку, під впливом німців в турецькій армії склався прошарок прогермански настроєних офіцерів (це виявилося надзвичайно важливим чинником згодом). З іншого боку, з турецькими властями були поміщені контракти на модернізацію турецької армії, договір про навчання турецьких офіцерів в Германії. Таким чином, військова місія фон дер Гольця проклала шлях німецьким промисловцям до Туреччини. У Туреччині ці загравання зустріли охоче.

На той час молодий німецький капітал не встиг ще скомпрометувати себе в імперії Османа, тому супротивників тісної співпраці з Німеччиною серед впливових турецьких чиновників не було. Крім того, султан сподівався за допомогою Німеччини потіснити монопольне положення Англії і Франції і тим самим паралізувати дії як Німеччини, так і Англії з Францією.

Німеччина тіснить своїх конкурентів також і у фінансовій сфері Туреччини. У 1881 році англійці створили Раду Оттоманського публічного боргу. Ця організація була покликана тримати Туреччину в економічній залежності від країн Європи. У момент створення цієї організації частка Німеччини в загальному боргу Туреччини європейським країнам дорівнювала 4,5% і виражалася цифрою 80 млн. мазкий. Але в 90-х роках, завдяки залізничному будівництву в Туреччині, частка німецького капіталу зростає - до 1898 р. Німеччина пересувається з шостого на третє місце (12,1%) і випереджає Англію (10,9%). Франція зберігає до цього року лідируюче положення і її частка складає 44,9%. У 1912 р. Німеччина пересувається на друге місце (20%) після Франції (57%) (1, с.12).

Услід за візитом кайзера до Туреччини спрямовуються німецькі комерсанти. В першу чергу це були збройові фірми Круппа і Маузера, що отримали крупні замовлення від турецького уряду. Але оскільки Туреччина не мала великих засобів на переозброєння своєї армії, вона була вимушена узяти кредит у німецьких же банкірів. В результаті повне економічне закабалення Туреччини стало справою часу. У Туреччині відкриваються філії таких фінансових організацій, як Німецький банк, Діськонто-гезельшафт, Дрезденер банк.

Разом з нав'язуванням постачань своїх озброєнь Германію все в більшому об'ємі починає застосовувати такий ефективний метод проникнення капіталу, як будівництво залізниць. У 1898 р. німецьким представникам вдається в запеклій боротьбі з англійськими виробниками перемогти і вирвати у Туреччини концесію на будівництво залізниці Анатолійськой. За право будівництва боролися не тільки європейські, але і американські компанії. "Німецькому банку" були надані умови будівництва, які були настільки ж вигідними для Німеччини, наскільки кабальними для Туреччини. Зокрема, турецька казна гарантувала певний рівень прибули у разі недоотримання її самими концесіонерами. Це був найбільший успіх Німеччини на близькому Сході в XIX столітті.

У гонитві за поступками з боку турецького уряду кайзер дуже часто закривав очі на криваву національну політику, Абдул Хамідом, що проводиться, відносно вірмен. При потуранні Абдул Хаміда курдські іррегулярні кавалерійські загони повністю вирізували вірменські селища.

Крім того, із-за боязні заколоту Абдул Хамід привів турецьку армію в повний занепад - були заборонені щонайменші пересування військ, морські учення, свідомо відсторонялися від крупних посад талановиті военноначальники. Тому, коли в Туреччині в 1908 р. відбулося звитяжне повстання партії "Єдність і прогрес" (т.з. младотурок) в Германії це провело сильний шок. Політика нового турецького уряду відразу ж дала сильний крен у бік Англії. Англійці отримали права на реорганізацію флоту, споруду портів. У Стамбулі був заснований "Національний банк Туреччини" за участю англійського капіталу і під керівництвом британського подданого Ернста Касселя. Англійці знову захопили міцний контроль у фінансах - лорд Мільнер був назачен начальником комісії з проведення економічних реформ в Анатолії, англієць був призначений головним інспектором турецьких митниць. Крім того, англійці підсилили свої позиції в Месопотамії, отримавши право на проведення іригаційних робіт і споруду портів на побережжі Персидської затоки.

Здавалося, все, чого досягли німці, було втрачено. Але в младотурецком керівництві збереглося невелике, але сильне угрупування прихильників німецької орієнтації. Це були талановиті турецькі воєначальники, що свого часу пройшли підготовку в Германії. Перш за все, це був начальник III турецького корпусу, що повалив султана, - Махмуд Шевкет-паша, Иззет-паша, Алі Риза-паша і дещо інших выучеников Берлінської військової академії.

Армія стала єдиною реальною силою в країні, а авторитет її начальників був дуже високий. Це дало привід Вільгельму II затверджувати: " Революція здійснена не "молодими турками" з Парижа і Лондона, а однією армією і майже виключно навченими в Германії т.з. "німецькими офіцерами". Вони грамотні і мислять по-німецьки. Чисто військова революція" (1,с.22). Майже відразу ж німці почали діяльно підсилювати свої позиції, перш за все в армії. Були проведені військові навчання, відкрилися нові військово-карні заклади з німецькими вчителями. Велику радість в Берліні викликали мілітаристська програма і прагнення нової партії до жорсткої централізації управління країни .

Обидва цих положення були до душі більше німцям, чим англійцям, які дуже скоро перестали підтримувати младотурок і зробили ставку на ліберальну партію, яка виступала за автономію регіонів і ослаблення центральної влади. До Туреччини була повторно послана група офіцерів з фон дер Гольцем, який зайняв пост головного інспектора турецької армії.

Разом із зміцненням залежності турецької армії від німців, на флоті ситуація складалася інша. З 1908 р. англійці мали в цій області сильну перевагу. Флот комплектувався англійськими кораблями, навчання матросів йшло на англійський зразок. Слідуючи загальному курсу мілітаризації країни, младотурки прийняли енергійні заходи до підвищення боєготовності флоту. Для його модернізації була зібрана величезна сума - 90 млн. мазкий. За отримання замовлення розвернулася запекла боротьба між фірмами Англії і Німеччини, яка зачіпала навіть дипломатичних представників обох країн. Англійські верфі пропонували найбільш досконалу і дешеву продукцію. Німці, усвідомлюючи небезпека англійського впливу у флоті, пішли на жертву і продали Туреччині собі в збиток декілька лінійних кораблів флоту, що діяв, з умовою комплектування їх німецьким екіпажем. В результаті німецький вплив запанував.

Але найдієвішим засобом німецької експансії було будівництво залізниць. Характерний, що концесія з переважанням німецького капіталу на будівництво анатолийской залізниці в 1888 р. була отримана при явному сприянні англійських дипломатичних кругів (1, с.171). Проте ця дорога була лише початком експансії. Після закінчення будівництва анатолийской залізниці було декілька проектів продовження будівництва. Англійці, чий курс був на ослаблення імперії Османа, пропонували продовжувати дорогу від побережжя углиб країни . Але уряду більше потрібна була дорога,которая пов'язала б столицю і Малу Азію з районами, населеними арабами і курдами.

Починаючи з 70-х років турецькі вали (губернатори) звітуючи перед урядом, підкреслювали, що імперія може позбутися східних областей, де місцеве населення під впливом британських підступів "стає все більш норовистим" (1, с.168). Прагнення младотурков укріпити свою країну відповідало інтересам німецьких "будівельників імперії".

У німецьких військових планах Туреччина займала вельми значне місце.Окрім вже згаданих причин, привабливих для Німеччини, захоплення турками Суецького каналу перервало б зв'язок Англії з Індією. Проте, це було здійсненно тільки за наявності залізниці, що сполучає малу Азію з Багдадом (1, с.193).

Багдадська залізниця в остаточному варіанті доходила до важливого цетра північної Сірії - Алеппо, далі до Мосула, проходила уздовж Тігра до Багдада і, відхиляючись до русла Евфрата, виходила до Басре. З назви пунктів через яких передбачалося провести цю трасу видно, що Багдадська дорога повинна була не просто ослабити позиції англійських залізничних магнатів - вона замишлялася як грандіозне вторгнення німецького капіталу в сферу споконвічно англійських інтересів - Месопотамію і Персидську затоку, а потім і до Ірану шляхом споруди залізничної вітки до іранської межі. Одночасно вона служила остаточному економічному закабаленню Туреччини. Умови концесії були виключно вигідні для німців. Турецька казна платила 15,5 тис. фр. на 1 км. - рекорд високу ціну за будівництво залізниці в її історії. Німці отримували право на експлуатацію надр в зоні 20 км. в обидві сторони від залізниці, німці отримували право на організацію поселень уподовж дорогі, право на споруду електростанцій, цегляних і інших заводів. Окрім цього, їм надавалося право на навігацію по Тігру і Ефрату і пристрій портів в Басре і на побережжі Персидської затоки. Всього дорога повинна була мати довжину в 2467 км. Загальна сума, що отримується Німеччиною вимірювалася в сумі 550 млн. фр. Туреччина також забезпечувала німецькому концесіонерові - "Німецькому банку" певний рівень доходу за рахунок казни.

Будівництво цієї дороги зачіпала інтереси відразу декількох імперіалістичних держав, і,прежде всього, Англії. От чому всі етапи її споруди так детально освітлювали на сторінках світової преси і були зв'язані з непереборними труднощами.

Найголовніша трудність, з якою зіткнувся "Німецький банк" в будівництві цієї дороги, полягала в браку коштів для фінансування всієї дороги від початку до кінця. У самій Німеччині у зв'язку з постійним економічним зростанням спостерігалася хронічна відсутність капіталів, що вимушувало Симменса шукати засобів за кордоном. Але це було зв'язано з непереборними політичними труднощами; досить сказати, що англійський ( а потім і французьке) уряд взагалі заборонив котирування акцій Багдадської залізниці на Лондонській біржі. Співпрацю англійських фірм в будівництві цієї дороги уряд пов'язував з відмовою "Німецького банку" від монопольного володіння цією дорогою, на що Симменс, звичайно, піти не бажав. Неабиякою мірою в такій різкій реакції англійців була винна поведінка кайзера Вільгельма II, який своїми гучними заявами постійно підігрівав інтерес до Багдадської дороги. У німецьких урядових кругах будівництво цієї дороги навіть називали "власним його величності підприємством". 

Окрім цього, траса повинна була проходити по територіях, населених арабами, вороже настроєними до споруди дорогі. Місцеві шейхи абсолютно справедливо побоювалися посилення центральної влади унаслідок прокладки залізниці. Неабиякою мірою їх ворожість підігрівалася англійськими агентами. В результаті всіляких перешкод з боку арабів в плануванні, проведенні підготовчих робіт і інших роботах, споруда дороги розтягнулася в 2-3 рази довше передбачуваних термінів.

"Німецьким банку" опинилося не під силу побудувати Багдадську дорогу самостійно. Зважаючи на це, німецькому уряду довелося піти на поступки Росії і Англії шляхом укладання угод з ними. У угоді з Росією обмовлялося відхилення траси на південь від меж з Іраном, в північній частині якого переважав російський вплив. Але найбільші поступки були зроблені англійцям. "Німецький банк" поступався правом на проведення завершальної, найважливішої ділянки від Багдада ка Басри англійцям, тим самим, німцями визнавався пріоритет британського впливу в Месопотамії.

В результаті британському уряду вдалося запобігти згубним наслідкам споруди цієї дороги. Як наслідок, "Німецький банк" теж значною мірою втратив зацікавленість в будівництві, тому після укладання компромісних угод прокладка дороги йшла украй поволі. На початок першої світової війни ця дорога представляла ланцюг розрізнених, не сполучених між собою ділянок, що сильно погіршило положення турецьких військ в Месопотамії і на Кавказі, що не мали можливості швидко пересуватися з одного фронту на іншій. 

"Дранг нах Отен" показав ефективність використання економічних методів закабалення відсталих країн. Особливо ефективним засобом була споруда залізниць і ліній зв'язку. В.І.Ленін писав, що " Споруда желдорог здається простою, природною, демократичною, культурною, цивилизаторским підприємством; на ділі капіталістичні нитки...перетворили цю споруду на знаряддя пригноблення мільярда людей". Найбільший розвиток ця політика отримала в Китаї.

На початок XX століття ангичане добилися великих успіхів в підпорядкуванні своєму впливу територій, що входять в Китайську "Піднебесну імперію". Зоною британських інтересів був визнаний плодороднейший район Китаю - басейн річки Янцзи. Англійські подданые займали очолюючі пости в зовнішній торгівлі Китаю. Крім того, Англія "орендувала" півострів Цзюлун з портовим містом Вейхаєм і ряд інших портів, включаючи Гонг-конг, які вона використовувала як базу для свого військового флоту.

Але Китай привертав також і Германію, в основному через дешеву робочу силу і поклади корисних копалини. Весь Китай був негласно поділений між Європейськими колонізаторами на зони впливу, і тому німецька експансія викликала велику тривогу у країн, які давно вже влаштувалися в Східній Азії, в першу чергу, у Англії і Росії.

З 1885 по 1893 р. німецький експорт до Китаю збільшився з 16,5 млн. до 33,25 млн. мазкий. Крім того, під приводом защты інтересів німецьких місіонерів, в 1897 р. Німеччина "орендувала" китайський порт Цзяочжоу, а потім распостранила свій протекторат на весь півострів Шаньдун. Це було тільки наслідок німецької економічної експансії. У тому ж році Німеччина отримує право на створення і експлуатацію телеграфних ліній і залізниць в декількох північних китайських провінціях, які в результаті опинилися фактично під контролем Німеччини. Залізничні станції були фактично військовими базами, а при контролі зв'язку з Пекіном німці залишалися фактично безкарними.

Німецькі капітали зустрічали протидію з боку англійських конкурентів в багатьох спірних районах Китаю - зокрема, в Пекіні відбувалися постійні зміни урядів, в яких чергувалося англійський, німецький і російський впливи. У розділі Китаю особливо яскраво видно економічна підоснова імперіалістичних суперечностей, оскільки у зацікавлених в Китаї країн фактично була відсутня зацікавленість в збереженні цілісної держави і в налагодженні з ним політичних союзів в своїх цілях.

Виникнення небувалий гострих конфліктів в різних частинах світу між європейськими країнами зв'язане,в першу чергу, зі вступом нових європейських держав до імперіалістичної стадії свого розвитку, при фактичній відсутності вільних для експансії територій. Це вимушує промисловість молодих імперіалістичних хижаків, що бурхливо розвивається, вступати в гострі конфлікти із старими владиками миру. Особливо яскраво природа цих суперечностей видно на прикладі конфронтації новітньої імперіалістичної держави - Німеччини і старої колоніальної країни в світі - Англії. Німецька промисловість, випробовуючи брак ринків збуту і джерел сировини, робить одну за іншої спроби оволодіння перспективнейшими територіями миру, левова частка яких знаходиться під владою Англії. Різниця політичних і економічних завдань, небажання відступати приводять ці країни до щонайгостріших конфліктів, до нарощування військових сил і, нарешті, до грандіозної війни як способу вирішення цих конфліктів. Спроби компромісного дозволу суперечок виявляються неефективні і зустрічають щонайповніше неприйняття з боку агресивних кругів національної буржуазії тій і іншій країн, які роблять вирішальний вплив на політику своєї країни.




Перелік використаної літератури



1. А.С.Силін "Експансія німецького імперіалізму на Близькому Сході напередодні першої світової війни"

2. Чарльз Саролі "англо-германская проблема"

3. Н.А.Халфін "Створення і розпад британської колоніальної імперії"

4. А.С.Ерусалімський "З історії суспільних рухів і міжнародних відносин"

5. Ж.Блондель "Торговельно-промисловий підйом Німеччини"

6. "Історія першої світової війни"

7. В.Г.Трухановський "Уїнстон Черчилль"







2