Давній Єгипет ремесла і техніка, транспорт, грошова система, торгівля

Давній Єгипет: ремесла і техніка, транспорт, грошова система, торгівля, оподаткування




ПЛАН



Вступ

Ремесло і його техніка:

а) Гончарне

б) Скляне

в) Виготовлення цеглини-сирцю, процес і технологія будівництва пірамід

г) Столярне

д) Металургія

е) У майстерні у шкіряника і ткача

Транспорт:

а) Колісниці

б) Водний транспорт

Грошова система Давнього Єгипту. 

Внутрішня торгівля Єгипту.

 Зовнішня торгівля Єгипту.

 Оподаткування в Давньому Єгипті.







Вступ

Перехід від привласнюючого господарства збирачів, мисливців я риболовів до того, що проводить їжу господарству землеробів і скотарів відбувся в Єгипті у середині V тисячоліття до н.е. в результаті удосконалення кам'яних знарядді праці. На підставі археологічних знахідок відомо, що жителі неолітичних посивінні Єгипту не тільки займалися землеробством і прирученням диких тварин, але уміли і використовувати і обробляти м'які і навіть тверді кам'яні породи кістку, глину і дерево.

ПРОРИВ В МЕТАЛООБРОБЦІ. НОВІ ТЕХНОЛОГІЇ

Період розквіту Середнього царства перш за все характеризується проривом на металургійному фронті. Від часів XII династії збереглося немало предметів, в яких зафіксований певний результат спроб додання міді диктованих споживачем того часу якостей: твердості, зносостійкості,   міцності. У Перехідний період добавки до міді зустрічаються різноманітні, проте магістральний шлях поліпшення властивостей мідних сплавів намацаний не був. А ось після того, як на престолі запанували нащадки Аменемхета I, стали з'являтися вироби де сплав міді з оловом настільки близький в процентному відношенні до бронзи, що поява необхідних добавок в незначних об'ємах стає просто питанням часу. Причому вельми важливо, що з нового сплаву виконані деякі знаряддя виробництва (шкрябання, свердла, різці), що свідчать про усвідомлене застосування знайденого рецепту поліпшення характеристик виробів з міді.

Бо (якщо бути абсолютно точним) з оловом мідь починають сплавляти в кінці Перехідного періоду: існують декілька статуеток, датованих роками Х—Х1 династій і виконаних з подібного сплаву. Але відсутність прикладного значення зробленого відкрита говорить швидше про його випадковість, чим про результативність планомірного пошуку рішення поставленої задачі. Не дивлячись на те, що процентне співвідношення між чисто мідними виробами і їх бронзовими аналогами (вживаючи позначення «бронза» для сплавів міді з оловом, необхідно враховувати, що в Давньому Єгипті значення терміну «бронза» дещо відрізнялося від сучасного, і, швидше за все, мало на увазі руду, з якої виплавлялася мідь: «бронзу» (а точніше, слово, яке прийняте переводити так само) в Єгипті «здобували в копальнях», за нею відправлялися в експедиції в гірські райони) мінялося рік від року на користь останніх, все ж таки нова маса речей виготовлялася як і раніше з міді без додаткового приплава|. Райони, де попадаються вироби з бронзи, достатньо обширні, але все таки можна виділити декілька вогнищ металургійного промислу, де була освоєна технологія виготовлення сплаву - По периметру районів попадання виробів з бронзи, мабуть, випадкове, пов'язане з природним розповсюдженням інструментів торговцями і артілями майстрів. Вогнища «бронзового» виробництва практично всі розташовано достатньо близько до родовищ, олово, і слід, мабуть, зробити висновок про закономірну випадковість відкриття потрібного складу сплаву, Викликаною географічною співвіднесеною ареалів обробки міді і олова. Окрім змін в структурі металу, з якого готувалися знаряддя праці, відбувається збагачення номенклатури виробів. У Середньому царстві значно ускладнився пристрій металевих інструментів, багато що свідчить про комплектність використання однієї і тієї ж основи для проведення різних робіт в побуті виробництві. З'являються знімно-накладні приставки виробу, і, змінюючи насадки, можна було тепер, наприклад, схрести, свердлити і зачищати отвори. Можна відзначити поліпшення конструктивних властивостей відомих спрадавна і, здавалося б, практично непіддатливих удосконаленню предметів. Наприклад, сокира в період Середнього царства за рахунок появи особливої шпильки на підставі металевої частини, що дозволила щільніше захопити топорище, став надійнішим. Це дало можливість зробити масивнішим вістря, поліпшити ричагові| якості інструменту і одночасно за рахунок викривлення рукоятки полегшити працю працівника. Хоча вже саме по собі володіння знаряддями праці з металу полегшувало роботу тому, хто мав можливість придбати достатньо дорогий і малодоступний інструмент.

В період Середнього царства продовжують існувати і зустрічатися достатньо широко кам'яні вироби. У міських розвалинах часів XII династії в декількох десятках кілометрів від столиці поблизу царської (!!!) піраміди були знайдені кремнієві сокири, тесла, ножі, дрібні шкрябання або ножики, леза серпів. Там же була виявлена шкіряна сумка, в якій лежали бік об бік залишки мідних знарядь і фрагменти інструментів з кремнію. Як і у давнину, майстер, очевидно, вважав за краще поберегти дорогий інструмент з міді для доведення виробу, і чорнові роботи проводив кам'яними різцями і теслами. І це поблизу столиці!

У провінції, де рівень життя був на порядок нижче, нерідкою була майже повна відсутність в арсеналі ремісника виробів з металу. Вимушено вся робота проводилася кремнієвими знаряддями, виробництво яких, природно, зберігалося і розширювалося. Виготовлення кремнієвих ножів відображене на декількох малюнках періоду XI—XII династій, причому художник явно не з чуток був знайомий з деталями процесу обробки кременя. Можливо, в подібному співіснуванні бронзових і кам'яних виробів — авангарду і ар'єргарду технічного прогресу — або випереджаючих основну масу мідних виробів, або що архаїчно виглядали на їх фоні, слід бачити наслідки тимчасового перетворення міді на внутрішньому ринку в еквівалент торгового обміну, придбання

цим металом подвійного значення. У одних випадках його цінність визначалася по одних критеріях, в інших - по других. Проте поступово мідь як I загального еквівалента витіснялася в період Середнього царства золотом і сріблом. Відповідно зменшується і вживання кам'яних знарядь в будівництві і на виробництві. Сприяло зниженню попиту на мідні вироби  використання нових порід каменя в Єгипті періоду Середнього царства. Об'єднання країни зробило можливим варіювання матеріалу, пошук найбільш відповідного для потреб будівництва. Найчастіше як і раніше використовують вапняк, особливо при зведенні храмів і гробниць, але

разом з тим росте застосування червоного граніту, що здобувався в каменоломнях Асуана, алебастру і пісковика.

В період Середнього царства відбувся ще один технологічний прорив єгипетської цивілізації. У долині Нила було освоєно склороблення. Потенційна важливість цього відкриття вельми велика. Цим самим збагачувалися можливості ювелірів, людей тих, що займалися виготовленням посуду і лікуванням. У Єгипті Середнього царства продовжувала удосконалюватися деревообробка (не дивлячись на те, що ліси у зв'язку із зміною клімату зникають практично повністю) Свідоцтвом майстерності різьбярів по дереву служать зображення і предмети, що добре збереглися, виготовлені в більшості випадків з дерева, що привезло, зокрема, з ліванського кедра або киликийськой| сосни. Для обробки дерева існував достатньо великий набір різних інструментів, зокрема сокир, пив, тесел|, різців, свердел і калатал. Широкого розповсюдження досягла ткацька справа. З льону уміли виготовляти декілька видів тканин: щільну, грубу парусину, мішковину, платьєвую| тканину різної товщини аж до якнайтоншої, такої, що йшла на виготовлення одіяння жерців. Навчилися робити тканини плісировані. Робота велася звичайно на низьких горизонтальних верстатах зображення і моделі яких попадалися не раз археологам. У Єгипті Середнього царства розвивається також плетіння корзин і рогож з очерету, очерету і папірусу, обробка шкіри. Проте основним заняттям єгиптян як і раніше залишається землеробство.

Поява мідних знарядь сприяла вироблення нових способів обробки каменя, кістки і дерева, а отже, значному підвищенню продуктивності праці і рівня майстерності. Особливо збільшилася кількість і якість знарядь землеробської праці, які дозволили населенню осушити болота і створити систему басейнового зрошування, що значно розширило площу орних земель. Розвиток землеробства, заснованого на іригації, і скотарства привело до надлишку продуктів сільського господарства, який населення змогло спожити на зміст ремісників, жерців і представників влади. Таким чином, поява мідних знарядь праці викликала значний прогрес в розвитку продуктивних сил і створила умови для відділення ремесла від сільського господарства і виникнення раннекласового| міста як його центру.



РЕМЕСЛО І ЙОГО ТЕХНІКА



ГОНЧАРНЕ

Одним з якнайдавніших виробництв в Єгипті було гончарне: глиняні горщики з грубої глини, що погано перемісила, дійшли до нас від епохи неоліту (VI-V тисячоліття до н.е.). Виготовлення керамічного посуду почалося, як і в сучасному Єгипті, з розмішування ногами глини, политою водою, до якої іноді додавали подрібнену солому – для зменшення в'язкості глини, швидкого висихання і запобігання при цьому надмірної усадки судини.

Формування судин в неолітичний і додинастичний| періоди проводилося уручну, пізніше як підставка, що обертається, стали застосовувати круглу рогожу – попередницю гончарного круга. Процес роботи на гончарному крузі зображений на розписі в гробниці Середнього царства в Бені-Хасане. Під спритними пальцями формувальника глиняна маса приймала форми горщиків, мисок, чаш, глеків кубків, великих судин із загостреним або закругленим дном. У розписі нового царства збереглося зображення великого глиняного конуса, сформованого| на гончарному крузі, - судину роблять з його верхньої частини, яку відокремлюють від конуса мотузкою. При виготовленні великих горщиків формували спочатку нижню його частину, а потім верхню. Після того, як судина був сформований|, його спочатку сушили, а потім обпалювали. Первинне це робили, ймовірно, прямо на землі - на багатті. На рельєфі в гробниці Тії ми бачимо зображення гончарної печі з глини, що нагадує трубу, що розширюється догори; дверці печі, через яку завантажували паливо, розташована внизу. Висота печі на розписі Нового царства в два рази більше людського зростання, а оскільки судини в неї завантажували зверху, то гончарю доводилося підніматися по сходах.

Єгипетська кераміка в художньому відношенні не може порівнятися з грецькою. Але для різних періодів можна виділити ведучі і в той же час найбільш витончені форми судин, особливо для додинастичного| періоду. Для тасийской| культури характерні келихоподібні судини, що розширюються чашоподібно у верхній частині, чорного або коричнево-чорного кольору з дряпнутим орнаментом, залитим білою пастою, для бадарийскої| – кераміка багатообразних форм, покрита коричневою або червоною глазур'ю, з чорними внутрішніми стінками і краєм. Судини культури Нагада I – темного кольору з білим орнаментом, Нагада II – світлі  з червоним орнаментом. Разом з геометричним білим орнаментом на судинах Нагада I з'являються зображення фігур тварин і людей. За часів Нагада II віддавали перевагу спіралеподібному орнаменту і зображенням тварин, людей і човнів. За часів Нового царства гончарі навчилися розписувати глеки і судини різними сценами, запозиченими іноді у різьбярів по каменю і дереву, але частіше породжувані власною фантазією, - зустрічаються геометричний і квітковий орнаменти, зображення виноградних ліз і дерев, птахів, що пожирають рибу, тварин, що біжать.

Колір кераміки залежав від сорту глини, облицювання (ангоба) і випалення. Для її виготовлення вживали глину в основному двох сортів: коричнево-сірого кольору з досить великою кількістю домішок (органічних, залізистих і піску), яка при випаленні набувала коричнево-червоного кольору, і сіру вапняну майже без органічних домішок, що набуває після випалення різні відтінки сірого кольору, буре і жовтувате забарвлення. Перший сорт глини зустрічається всюди в долині і Дельті Нила, другій – лише в небагатьох місцях, перш за все в сучасних центрах гончарного виробництва – в Кенне і Белласе.

Найпримітивніша коричнева кераміка, часто з темними плямами в результаті поганого випалення, виготовлялася у всі періоди. Хорошого червоного тону судин досягали високою температурою при бездимному випаленні в завершальне стадії або облицюванням з рідкої червоної ( залізистої) глини. Чорні судини одержували, зариваючи їх розжареними після випалення в полову, яка тліла від зіткнення з ними і сильно диміла. Щоб зробити у червоних судин чорний верх або внутрішні стінки, половою, що коптить, покривали тільки ці частини. До випалення на судини могли накладати світлу глину, розведену водою, яка не тільки підвищувала водонепроникність, але і додавала їм після випалення жовтуватий тон. Врізний орнамент, заповнений білою глиною, і розпис червонувато-коричневою фарбою (окисли заліза) на тонкому облицюванні білою глиною наносилися до випалення. З часів Нового царства ясно-жовтий грунт розписували фарбами після випалення.



СКЛО

Як самостійний матеріал скло стали використовувати з часу XVII династії. Особливо поширене воно було в подальшу, XVIII династію. Від часу Нового царства дошли скляні вази, що свідчать про зародження виробництва скляної мозаїки. Склад скла був близький сучасному (силікат натрію і кальцію), але воно містило мало кремнезему і вапно, більше луги і окисли заліза, дякуючи чому могло плавитися при нижчій температурі, що полегшувало виготовлення скляних виробів. На відміну від сучасного  воно переважно зовсім не пропускало світла, іноді просвічувало, ще рідше – було прозорим.

У давньому Єгипті застосовували так зване "катане|" скло. Його плавили в тиглях, і лише після другої плавки воно набувало достатньої чистоти.

Перш ніж виготовити яку-небудь річ, ремісник брав  шматок скла і знову його розігрівав. Для того, щоб зробити судину, майстер спочатку ліпив подібність такої судини з піску; потім цю форму обліплювали м'яким теплим склом, насаджували все на довгу жердину і у такому вигляді прокатували; від цього поверхня скла ставала гладкою. Якщо судину хотіли зробити нарядною, з узорами, то на нього намотували різноколірні скляні нитки, які під час плющення вдавлювалися в ще м'які скляні стінки судини. При цьому, зрозуміло, прагнули підбирати кольори так, щоб узор добре виділявся на тлі самої судини. Найчастіше такі судини робилися з темно-синього скла, а нитки брали блакитні, білі і жовті.

Щоб зуміти виготовити багатоколірне скло, склярі повинні добре знати свою справу. Звичайно в кращих майстернях були старі майстри, складання кольорових скляних мас, що володіли секретами. Шляхом дослідів майстра встановлювалося різне забарвлення скла, виходила від додавання в масу фарбників. Для отримання білого кольору треба було додавати окисел олова, для жовтого — окис| сурми і свинцю; марганець давав фіолетовий колір, марганець і мідь — чорний|; мідь в різних пропорціях офарблювала скло в синій, бірюзовий або зелений колір, інший відтінок синього виходив від збільшення кобальту.

Ретельно оберігали свої секрети старі склярі, тому що тільки завдяки цим знанням цінувалася їх праця, і славилися вироби їх майстерень.



ВИГОТОВЛЕННЯ ЦЕГЛИНИ-СИРЦЮ, ПРОЦЕС І ТЕХНОЛОГІЯ БУДІВНИЦТВА ПІРАМІД

З появою мідних знарядь праці і розвитком техніки обробки каменя вічні житла богів і померлих – храми і гробниці – стали будувати з міцнішого матеріалу – каменя. Але палаци, удома і фортеці продовжували складати з цеглини-сирцю. Тому культові і заупокійні споруди збереглися до наших днів, а цивільні будови руйнувалися.

Зображення сцен формування цеглини-сирцю і будівництва з нього раннє Нового царства не збереглися. Проте ця відсутність компенсується розписом в гробниці верховного сановника XVIII династії Рехміра, на якій детально зображені процес виготовлення цеглини-сирцю і його кладка при споруді житниці Амона. Вважають, що представлений в гробниці будівельний майданчик знаходився в Луксоре або Гурне. Вона була розташована біля невеликого квадратного водоймища, оточеного деревами, з якого два працівники черпали воду у великі високі судини із загостреним дном. Водою зволожували мул, щоб він краще змішувався з соломою, змочували його і при формуванні цегли. На розписі видно, як двоє працівників скопують мул мотиками і перемішують його. Третій працівник місить ногами суміш мула з соломою. Він же разом з працівниками, орудуючими мотиками, наповнює одержаною сумішшю кошики, які на плечах переносять до формувальника інші працівники.  Працівник, що формує цеглу, акуратно заповнює мокрою сумішшю прямокутну дерев'яну форму, знімає надлишок її дощечкою і змочує поверхню водою. Подальшою стадією роботи зайнятий іншої формовщик—він| однією рукою злегка поплескував по ребру перевернутої форми, а інший підводить за ручку її протилежний кінець, щоб швидко зняти форму, не пошкодивши при цьому цеглину. За роботою формувальників спостерігає наглядач, що сидить на глиняній лавці, з палицею в руці. Дерев'яна форма для виготовлення цеглини була знайдена в поселенні XII в. до н.е. в Кахуне|. У таких же формах виготовляють сучасну цеглу-сирці.

Процес і  техніка будівництва пірамід були трудомісткі і прості. Будівництво піраміди починалося з кладки центрального ядра на вирівняному майданчику кам'яного плато, для чого застосовували деякі прості пристосування. Ядро піраміди оточували щільно прилеглими стелами|, які закінчувалися ступенями-майданчиками. Кам'яні плити ядра укладали горизонтальними рядами, стін — з невеликим ухилом всередину, для досягнення більшої стійкості. Кладку ядра починали знизу, облицювання — з верхнього майданчика. Щілини між стіною і ядром забивали щебенем і шматками оббитого каменя. Кладку робили па глиняному розчині, який не відрізнявся великою міцністю. Ретельністю обробки кам'яних плит — обтісуванням і полировкой—добивались| щільного прилягання їх один до одного. Археологи безуспішно намагалися протягнути нитку між гранями суміжних плит. Щоб полегшити підйом великих кам'яних плит на верхні ряди кладки, споруджували насипи, похилих, з цеглини-сирцю і лісу-платформи. Залишки таких насипів виявлені в Медуме біля піраміди царя Хуні і в Гізі біля піраміди царя Хафра. Ліси споруджували з коротких дерев'яних балок. Блоки з'єднувалися між собою за допомогою широкого виступу — шпильки — л відповідного йому паза в іншому блоці. Для підняття тяжкості застосовували мідні крюки і канати. Щоб підняти камені, їх, можливо, поміщали також на дерев'яні гойдалки, які нахиляли і підпирали клином. Позначки, па, що збереглися, кам'яних блоках, свідчать про те, що вже в каменоломнях робилася розмітка і указувалося, куди повинен бути покладений даний блок. Називали також будівельний об'єкт, на який відправляли камінь. Для зміцнення перекриттів робили помилкові зведення. Немає сумніву, що складання точних планів і орієнтування пірамід передували їх споруді. Для того, щоб проводити розрахунки і викреслювати плани пірамідних комплексів з храмами, підземною системою каналізації і дренажу дощової води, некрополями і пірамідними поселеннями, архітектори повинні були володіти великими знаннями не тільки у області будівельної справи, але також в астрономії, практичній геометрії і гідравліці.



СТОЛЯРНЕ

У грандіозному будівництві починаючи із Стародавнього царства досить широко використовували дерево. Піраміди і храми не могли бути побудовані без транспортних засобів - судів, барж, саней і полозів, різних підйомних споруд - простих важелів, лісів-підмостків, розпірок, а також величезної кількості знарядь - будівельних мотик, калатал, молотів, які виготовляли з дерева. На судах і баржах перевозили худобу, зерно, фрукти і овочі. Розширення зовнішніх стосунків Єгипту зажадало будівництва морських парусних кораблів. Велику кількість дерева витрачали на знаряддя праці землеробів (сохи, мотики, прості важелі, коромисла, і різні пристосування, які вживали в сільському господарстві, - упряжки, клітки для птахів і дрібних тварин і т.п. З дерева будували каплиці, альтанки, робили стелі, підлоги, колони житлових приміщень, двері, меблі, скрині, саркофаги, статуї і дрібні вироби.

Зображення столярних майстерень на рельєфах в гробницях Тії і Мерерука (Стародавнє царство) показують, як столяри розпилюють стовбури мідними пилами на дошки (мал. 16). Тонкі і неширокі мідні пили завдовжки від 25 до 42 см з похило розташованими зубами і дерев'яними рукоятками були відомі в Єгипті з III тисячоліття до н.е. дякуючи чому єгиптяни з якнайдавніших часів уміли виготовляти дошки і тонку фанеру. Стовбур, що розпилюється, прив'язували верхньою частиною до стовпа, вбитого в землю. Згідно поширеній думці, в розпив дошки вставляли клин, на верхньому кінці якого закріплений камінь-противага. Клин служив нібито для розширення розпила у міру просування пили, оскільки єгиптянам було ще невідоме її розлучення (почергове відгортання зубів в обидві сторони), необхідне для запобігання затисканню пили частинами стовбура, що розпилюються. Але існує думка що клин служив тут для натягнення вірьовок і закріплення дошки в нерухомому положенні.

Столяри стругали дошки мідним теслом, яке замінювало стародавнім єгиптянам рубанок. Тесло було прив'язано до рукоятки шкіряним ременем або мотузком. Долотом-стамескою видовбували паз на дошці або колоді, по рукоятці долота били калаталом. Пази видовбували для шпильок, за допомогою яких сполучали окремі частини дерев'яних виробів. Кришку ящика просвердлювали трубчастим свердлом - предком нашого коловорота. Майстер тримав однією рукою свердло за головку, інший приводив його в рух, обертаючи рукоятку. Лещата і верстак були невідомі стародавнім єгиптянам. Дерев'яну раму ліжка шліфували маленькими каменями. Долотом "довбали двері", теслом її стругали.

Столяри Стародавнього царства вже уміли виготовляти тонку фанеру, про що свідчить дерев'яний ящик в алебастровому саркофагу III династії - він складений з шести шарів фанери різних порід дерева (кожен завтовшки близько 5 мм), що скріпляють дерев'яними гвоздиками. Палацові меблі, виявлені археологами в потайній гробниці цариці IV династії Хетепхерес (ліжко, підголовник, два крісла, стілець, носилки портшез і балдахін), дозволили визначити і інші способи кріплення дерев'яних частин, відомі столярам Стародавнього царства: скріплення шкіряними ременями, які протягували через невеликі, просвердлені в дереві отвори, з'єднання в шпильку, в лапу і ласточкиним| хвостом. Ніжки крісел, вирізані у формі анатомічно точно відтворених лап лева (передані навіть кровоносні судини), а також під локотники| крісла, прикрашені плавно зігнутими лотосами, показують довершену майстерність столярів і різьбярів Стародавнього царства. Впродовж Середнього і Нового царств знаряддя і способи обробки дерева удосконалювалися. Мідні леза знарядь поступово замінювалися бронзовими, а в період Пізнього царства — залізними. Розписи Нового царства показують, що і тоді в столярних майстернях розпив довгої дошки проводили тим же способом, що і в Стародавньому царстві, прив'язавши її до стовпа. Примітивна форма ручної пили («лисячий хвіст») прийняла сучасніший вигляд; крім того, перестали вставляти клин для розширення розпила. Розлучення пило, можливо відомий вже до часу Середнього царства, в Новому царстві повсюдно увійшов до ужитку. Маленькі дошки розпилювали сидячи не на підлозі, як в Стародавньому царстві, а на низенькому триногому табуреті, упираючись ногою в дошку, щоб додати їй стійкість. Стовбури як і раніше обтісували металевим теслом, замінюючим рубанок, шліфували плоским каменем дрібнозернистого пісковика. Дрібні деталі і ніжки меблів вирізували долотом-стамескою. Спірне питання про час винаходу токарного верстата: одні вважають, що він став застосовуватися лише в греко-римський період, інші — що він був введений раніше. Проте точних доказів останнього не є, оскільки не встановлено, чи були ніжки деяких стільців і табуретів вирізані або виточені на верстаті. Вперше в цей час меблі починають фанерувати. Тонку фанеру уміли виготовляти вже за часів Стародавнього царства, але скріпляли її дерев'яними гвоздиками, а з Нового царства фанеру, зроблену з кращих сортів дерева, стали наклеювати на менш дорогу деревину. Обшиті фанерою стільці були знайдені в гробниці Туї. Розпис на стіні в гробниці візиря Рехміра показує, як це робилося: столяр ставив клей на вогонь, а потім обмазував їм тонку фанеру, яку приготував йому тесляр, після чого третій майстер полірував її плоским каменем пісковика. Клей витягували з кісток, шкір, сухожиль і хрящів тварин шляхом кип'ячення, випаровування одержаного відвару і охолоджування у формах, де він застигав в тверду масу.



МЕТАЛУРГІЯ

Не дивлячись на те, що мідь, що здобувається на Синає, була м'якою, оскільки мала незначну кількість домішок марганцю  і миш'яку, Стародавні ковалі уміли її гартувати за допомогою холодного кування і одержувати достатньо твердий метал. Ще в додинастичне| часів мідь для поліпшення якості стали переплавляти. Для цієї мети уживалися відкриті керамічні і кам'яні форми. Після відливання виріб, що виготовляється з міді, піддавали холодному куванню. Згодом, коли з'явилися спеціальні шпилі для металу, стали кувати мідь в гарячому стані. При виготовленні якого-небудь знаряддя або зброї, наприклад долота або кинджала, його ріжучий край виковували для відточення і надання потрібної форми. Процес кування викликав зміну кристалічного стану металу, при якому мідь ставала твердішою. Окрім наборів інструментів в гробницях знаті мідні знаряддя праці були знайдені археологами на місцях роботи - в каменоломнях і копальнях. На кам'яних блоках, з яких були складені піраміди, видно сліди тільки кам'яних і мідних знарядь. Бронза, тобто сплав міді з оловом, тоді ще не була відома, з міді за часів Стародавнього царства виготовляли знаряддя для обробки не тільки дерева і м'яких сортів каменя, але також і твердого каменя - граніту і базальту, про що свідчать сліди мідних інструментів, що залишилися на них. Тільки куванням і перековуваною знарядь стародавні ковалі досягали їх вражаючої твердості. Хімічний аналіз мідних знарядь показав, що з часом метал втрачав властивості, придбані куванням.

З часів Раннього царства для покриття дерев'яних виробів вживали тонку листову мідь — її прикріплювали мідними гвоздиками. Ринви в пірамідних і храмових спорудах були викладені мідними листами без слідів припою. Хімічний аналіз мідних виробі показав, що мідь ніколи не була чистою — з руди в неї потрапляли такі домішки, як сурма, миш'як, вісмут, марганець, залізо, нікель і олово, Звичайно відсоток домішок був невеликий, але коли він збільшувався, мідь ставала твердішою. Враховуючи це, з часів Середнього царства при плавці в мідь стали додавати олово, щоб одержати твердіший і міцніший метал — бронзу. Нижча точка плавлення бронзи і велика текучість полегшували процес її литва. Виробництво штучного сплаву міді з оловом означало прогрес в розвитку продуктивних сил — вступ суспільства та вищий ступінь цивілізації, в бронзове століття.

У пізню епоху з бронзи відливали статуетки - суцільними або порожнистими всередині. Для цього застосовували спосіб литва по восковій моделі: з бджолиного воску виготовляли модель фігури, яку збиралися відлити, покривали її глиною і нагрівали - віск витікав через отвори, залишені для заливки металу, а на його місце в затверділу форму вливали розжарений метал. Коли метал застигав, форму розбивали і поверхню статуї обробляли зубилом. Так само відливали порожнисті фігури, але воском покривали формувальну шишку з кварцевого піску. Цим способом економили віск і бронзу. Не дивлячись на широке розповсюдження бронзи за часів Нового царства - з неї виготовляли не тільки знаряддя, але і зброю (кинджали, списи, наконечники стріл і т. п.), - з дешевшої міді теж продовжували робити знаряддя і різні предмети. У гробниці Тутанхамона мідних предметів виявилося більшим, ніж бронзових.



У МАЙСТЕРНІ У ШКІРЯНИКА І ТКАЧА

Істотне місце серед ремесел займали обробка шкіри і виготовлення з неї різних предметів ужитку. Єгиптяни з якнайдавніших часів уміли обробляти шкури, які удосталь доставляли пастухи і мисливці. З шкіри робили ремені, що служили для прикріплення до рукоятки робочої частини багатьох знарядь (сокир, тесел|, мотик), для того, що скріпляє частин плуга і деталей меблів, бурдюки для води, кошелі, мішки, чохли і футляри для сувоїв папірусу і дорогоцінних виробів, пергамент, сандалі, щити і сагайдаки, а з Нового царства – деталі бойових і парадних колісниць, кінська збруя.

Ось перед нами майстерні шкіряників. В глибині однієї з них відкриті двері в невеликий дворик, на якому група чоловіків зайнята обробкою шкур. Один кладе у велику глиняну судину шкури для вимочування, а двоє інших взялися за обробку вимочених, тільки що вийнятих з судини шкур. Один шкіряник очищає шкуру від мездри|; у руці він тримає інструмент з декількома вістрями, схожий на гребінь. Його сусід видаляє з шкіри скребком шерсть. Очищені шкури знову кладуть вимочувати в інші судини.

У самій майстровій працівники зайняті обробкою абсолютно готових, чистих і вимочених шкур. Частину їх промазують густим шаром жиру, а потім починають м'яти. Жир вбирається в пори шкіри, і вона стає гнучкою і м'якою. Інші шкури просто розтягують, вирізують з них шматки потрібної форми і натягують їх на приготовані дерев'яні остови; так виходять щити, сагайдаки, передки і боки колісниць. Все це висушується на сонці. Висохши, шкіряні предмети стають твердими і міцними. З шкіри обробленої жиром, роблять сандалі, ремені, кінські вуздечки, ошийники для собак. Додавши фарбувальні речовини, одержують кольорову шкіру.

У майстерні тісно і задушливо. Шкіри видають огидний сморід. Фарби роз'їдають пальці працівників, шерсть забивається в ніздрі.

Одним з якнайдавніших видів єгипетського ремесла було ткання, яке розвивалося з плетіння корзин. Збереглися зразки неолітичних, бадарийських| і додинастичний| плетінь з листя фінікової пальми, різних трав і рослин. Залишки полотняних тканин дійшли до нас ще від епохи неоліту. Льон залишався до пізнього часу основним матеріалом для виготовлення тканин, але збереглися також тканини з трав'яного і очеретяного волокна.

Майстерня ткача завалена згортками різних матерій. Тут і грубе, дешеве полотно, і дорогі, напівпрозорі тканини; є тканини з кольоровими узорами, є і облямовані бахромою. Тут прядуть виготовлене в сільських місцевостях льняне волокно. Спочатку волокно розтягують між двома паличками і одержують тонку нитку. Потім її скручують, а скручені нитки, так звану «ровницу|», зсукують за допомогою веретена в одну нитку пряжі.

Веретено є дерев'яним стрижнем з надітим на нього кам'яним або глиняним прясельцем, воно допомагає веретену обертатися довго і рівномірно.

Прядильники обертають в руках веретена і зсукують пряжу з декількох ниток, звичайно з двох, іноді і більше; буває навіть, що число ниток доходить до дванадцяти. Над головами прядильників укріплені в стіні палиці, до яких прироблені кільця. Через ці кільця і протягнуті нитки ровници|, яка лежить в судині, злегка змочена для того, щоб нитці йшли ровнее|. Деякі прядильники прядуть відразу на двох веретенах: це досвідчені майстри, обізнані свою справу.

Крім прядильників, в майстерні працюють ткачі і ткалі. Ткацькі верстати різного пристрою: деякі з них розташовані горизонтально, друге—вертикально|. Останній рід верстатів був винайдений тільки за часів Нового царства.





«ТРАНСПОРТ»



КОЛІСНИЦІ

За часів Нового царства розцвіла нова галузь деревообделочного| ремесла виготовлення колісниць. У XVI в. до в, е. єгиптяни вивезли з Сірії ханаанські двоколісні колісниці і коней як військову здобич. Потім їх одержували як дань. Але вже за часів XVIII династії єгиптяни самі навчилися виготовляти колісниці. Археологи виявили в Єгипті майстерні Нового царства, в яких ще збереглися різні деталі колісниць, причому колеса мали переважно чотири дерев'яні спиці. Легкі колісниці з такими колесами на початку Нового царства використовували як бойові, а пізніше за -как гоночні при полюванні на швидконогу дичину (розпис в гробниці Усерхета XV в. до н. е.) і при виїздах знаті. У XIV в. до і. е, стали робити бойові колісниці, які ставили на колеса з вісьма спицями (рельєф на кузові колісниці Тутмоса III). У гробниці Іуї, батька фараона Аменхотепа III, і в гробниці Тутанхамона (XIV в. до н. е.) були знайдені колісниці з шістьма спицями в колесах. Па такій бойовій колісниці Рамсес II бився в Сірії (рельєф Рамессеума). Вважають, що колеса з вісьма спицями виявилися дуже важкими, і від них відмовилися. Колісниці майже целіком зроблені з дерева, переважно з в'яза, як, наприклад, колісниця, що збереглася в гробниці Тутанхамона. Відкритий ззаду кузов складався з напівкруглої гнутої дерев'яної рами, затягнутої шкіряним плетінням, і закругленою передка. Спереду колісниця підтримувалася підпорою, що скріпляє шкіряними ременями з дишлом. Легка гоночна колісниця мала тільки дерев'яний остов. Кузов

царських виїзних і бойових колісниць спереду і в нижній частині був обтягнутий шкірою або полотном, прикрашений позолотою, розписом по накладеній штукатурці, усипаний коштовними і напівкоштовними каменями (покриття не збереглося на знайдених: колісницях, не зображено на стінних розписах).

Для додання колісниці стійкості на поворотах кузов укріплювали

на осі так, що обидва кінці останній виступали по сторонах кузова. Наприклад, ширина кузова колісниці Тутанхамона побуту 1, 02 м, а довжина осі між колесами — 1, 75 м, тобто па 73 см довше. Висота передньої частини кузова цієї колісниці — 1, 25 м. На стінних розписах можна бачити, як в колесничних| майстерень майстри гнуть дерево і вставляють гнуті порту в раму підстави колісниці. Колеса були майстерно зроблені з декількох, скріпляючих один з одним сегментів, випиляних з відповідної по товщині дошки. Спиці також переважно виготовляли з скріпляючих шматків дерева. Обід колеса часто обмотували, як і спиці, товстими ременями з свіжої шкіри, яка при висиханні скріпляла дерево. У майстерні звичайно показана поліровка вже готового колеса, але не обтягнутого ще шкірою. Діаметр колеса колісниці Тутанхамона – 92 см. Якщо колісниця була гоночною, дерев'яне дишло, закріплене ременями у підстави кузова, для більшої стійкості зав'язували ременями і у ярма. Тому воно могло повертатися навколо шпильки.

Якщо на початку XVIII династії єгипетські колісниці ще нагадували своєю формою ханаанські, то з XIV в. до н.е. Єгипетські майстри зуміли знайти нову форму найбільш стійких колісниць. З того часу їх досвід стали запозичувати іноземні майстри.



ВОДНИЙ ТРАНСПОРТ

Суднобудуванням в Єгипті займалися з якнайдавніших часів, але спочатку човни і невеликі судна, призначені для плавання тільки

по Нилу або в протоках Дельти, зв'язували із стебел папірусу. Збереглося багато малюнків на додинастичной| кераміці з Нагаде і на стінах додинастичний| і раннединастичних| гробниць в тих, що зображають човни і судна з каютою посередині (часто здвоєної). На підставі цих малюнків висловлюють припущення, що каюти могли служити житлами додинастичний| єгиптянам, оскільки під час паводку і після його спаду в них було безпечніше перебувати, чим на суші, і зручно пересуватися по численних протоках і болотах, залишеним Нилом після паводку. 

У країні, де річка служила основним шляхом сполучення, суднобудування рано стало важливою галуззю ремесла. Вже за часів Стародавнього царства будувалися не тільки річкові, але і морські судна, які плавали уздовж східного берега Середземного моря в Бібл і по Червоному морю в Пунт. Річкові судна були прогулочними, вантажними і культовими, морські – військовими і вантажними.

Заслуговує уваги вказівка Геродота, що староєгипетські судна не мали ребер, тобто будувалися без шпангоута, Це підтверджують човни, що збереглися, і зображення будівництва судів на рельєфах в гробницях Стародавнього царства. Староєгипетські судна були побудовані не тільки без шпангоута, але і без кіля і мали мале осідання, оскільки призначалися для плавання по річці, де мілини були не рідкістю. До часу Стародавнього царства суднобудівники в результаті тривалого досвіду виробили певний стандарт для частин корпусу судна. На підставі зображень на рельєфах різних стадій будівництва річкових вантажних суден вдалося реконструювати кількість, форму і місцеположення складових частин корпусу плоскодонних єгипетських суден. Кожна сторона корпусу вмонтовувалася з семи частої: носовий і кормовий, трьох дощок, що підтримують плоске днище лежачої на них довшої, вужчої і злегка зігнутої дошки (вона упиралася своїми короткими сторонами у верхні частини кормової дощок), і борту, що служив для прикріплення весел. Дошки корпусу виготовляли з акації, сикомори| і ліванських порід хвойного дерева. Складові частини корпусу з'єднувалися за допомогою дерев'яних цвяхів, а також системи пазів і шпильок. На рельєфах гробниці Тії (Стародавнє царство) зображені різні стадії будівництва вантажних суден. Спочатку стовбури дерев з грубо обрубаними гілками скребли і обтісували за допомогою сокир і тесел| потім розпилювали мідною пилою. Частини корпусу судна з'єднувалися таким чином: у круглі пази вже покладеної на місце дошки забивали шпильки або дерев'яні цвяхи, але не до кінця. На виступи шпильок насаджували дошку так щоб пази, видовбані в її нижній частині, співпали з шпильками. Пази для шпильок пробивали за допомогою доліт і калатал, шпилькам надавали потрібну форму за допомогою тесел|. Розміри пазів і шпильок повинні були точно відповідати один одному, тому їх наперед, розраховували. Щоб вгнати цвяхи і шпильки в пази за допомогою великих дерев'яних кувалд була потрібна велика фізична сила. Таким же способом накладали борт судна, але ця стадія роботи була зв'язана з особливими труднощами, оскільки борти були дуже довгими і притому вигнутими. Установкою бортів займалися по п'ять робочих із сторони, а в човні стояв старший майстер подаючи, подаючи команди. Зовні робочий підтримував важелем частину, що накладається, у середині, двоє інших працівників, сидячи в човні, тримали її мотузяною петлею. За цей час старший майстер міг перевірити, чи відповідають всі пази шпилькам. Переконавшись, що шпильки і цвяхи увійшли до своїх пазів, він давав команду до їх забивання кувалдами. Збереглися написи, передавальні команди старшого майстра. Вважають, що єгипетські судна проконопатили, інакше вони дали б текти при спуску на воду. При конопачении| частині корпусу перев'язували мотузками, сплетеними з волокна папірусу, як це представлено в розписі однієї гробниці в Медуме. Коли мастило на всіх стиках добре просихало, потрійний ряд мотузки на носі і кормі, мабуть, знімали, оскільки перев'язі не видно на зображеннях готових суден. Морські судна не мали шпангоута, були плоскодонними, з малим осіданням, як і річкові. При будівництві їх на відміну від річкових суден міцно перев'язували канатами. Канат піднімав ніс і корму, і це допомагало зрізати високу хвилю. Морські судна, які могли плавати і по Нилу, були пристосовані тільки для каботажного плавання. Коли корпус судна був складений і скріпляючий, приступали до внутрішньої і зовнішньої обробки. Теслами знімалися всі нерівності і виступи. На рельєфі гробниці некрополя в Дейль-ель-Гебраві зображений працівник, який вирізує отвір для довгого кола, загостреного знизу і вилоподібного зверху. Такі коли ставилися на судні на рівних відстанях, щоб підтримувати горизонтально покладені жердини, створюючі корпус кабіни, що обтягується полотном. Інший працівник робить сокирою карб на носі, відзначаючи місце для стовбура керма.

Судна йшли вниз за течією Нила на веслах, вгору за течією при сильному вітрі, що дме з Середземного моря, - на вітрилі і веслах. При штилі судно тягнули линвою. На вантажних суднах розміщувалося до вісімдесяти веслярів з кожної сторони, три люди на кормі направляли судно за допомогою довших весел з великими лопатями. На морських суднах число веслярів доходило до тридцяти, Велика частина річкових і всі морські судна були не тільки пристосовані під весла, але і забезпечені вітрилами. На судах Стародавнього царства щогла висотою в 3/4 довжини судна ставилася ближче до носа, дякуючи чому кормі доводилося робити вище за ніс, як у папірусових човнів. Щогла полягала. з двох міцних жердин, зроблених з кедрового дерева або дум пальми, які були закріплені на дні судна, міцно пов'язані один з одним вгорі і додатково скріпляють щаблиною. Але вже з часу VI Династії щогли стали робити з однієї жердини. Від верхівки щогли йшов до форштевню| і корми. Довге вітрило було укріплене на щоглі за допомогою однієї реї і прив'язаний внизу до борту. За часів Середнього царства стали будувати міцніші корпуси кораблів, що досягалося за рахунок зменшення розмірів окремих частин судна і збільшення їх кількості. Згодом це знайшло віддзеркалення в номенклатурі численних корабельних частин, згаданих в 99-й главі «Книги мертвих». Щоглу стали встановлювати посередині судна і вітрило робили не подовжній як раніше, а поперечний, укріплюючи і натягуючи його між двома реями.



Грошова система Давнього Єгипту

Неможливо представити суспільство, в якому відсутні б в якому-небудь виді економічні відносини.  Не є тут виключенням і таке високорозвинуте суспільство як староєгипетське.  

У Стародавньому Царстві грошей як таких не існувало, всі платежі проводилися натурою. Ця ж система існувала і на дуже високому соціальному рівні. Крупні чиновники витягували дохід з того майна, яким вони володіли або управляли від імені царя. Цар сам був  найбільшим землевласником. Нам, що живе в століття складних банківських операцій і систем грошового звернення, такий порядок покажеться дивним і навіть примітивним. Але стародавні єгиптяни вважали його дуже зручним. Вони торгували на ринках, виплачували платню, позичали під відсотки і збирали податки, не користуючись грошима, які переходять з рук в руки. В той же час, не дивлячись на те, що можна було гусака обміняти на зерно або худобу на деревину, був встановлений еталон відносної вартості товарів.

За часів Нового царства таким еталоном вартості стала спіраль з мідного дроту, який називалася утен|. Цей еталон набув настільки широкого поширення, що спіраль стала ієрогліфічним знаком, що позначає утен|. Але це зовсім не означало, що мідна спіраль переходила з рук в руки при здійсненні операцій, окрім тих випадків, ймовірно, коли виникала необхідність компенсувати невелику різницю у вартості. Але ціна товарів в більшості випадків порівнювалася саме з нею. На одному із зображень в храмі Тота служитель Тутмос намальований з податним| списком, в якому вартість кожного предмету оцінена саме таким способом.

Іншою єгипетською одиницею вартості був дебен|. Спочатку це слово означало “кільце”, але з часом воно стало позначати не сам предмет, а його вага або вартість. Подібні одиниці вартості існували і в інших країнах. Холдєї у свій час використовували для цієї мети злитки металу. У наші дні у деяких африканських і інших примітивних племен таким же чином використовуються намиста або предмети зручного розміру.

Внутрішня торгівля Єгипту велася, ймовірно, не дуже широко з тієї простої причини, що кожна провінція забезпечувала свої потреби сама, проводячи все необхідне для життя. У кожного царя або жерця були власні ткачі,  пивовари, теслярі і інші ремісники. Селяни самі вирощували продукти харчування. Такий стан речей не можна навіть порівнювати з  нашим часом, коли кожна людина може прийти в магазин і купити продукти, привезені з найвіддаленіших куточків земної кулі. Не було в Єгипті і оптових торговців в сучасному сенсі цього слова. На відміну від фінікійців і греків - постачальників і посередників інших народів - єгиптяни задовольняли тільки свої власні потреби.

Єдиним виключенням з цього правила була зовнішня торгівля. Впродовж всієї своєї історії Єгипет жваво торгував з сусідніми країнами, які знаходилися під його контролем, такими, як Нубія, Сірія і Лівія.

Нубія (сучасний Судан) була відома єгиптянам з часів Стародавнього царства, а можливо і раніше. Час від часу єгиптяни здійснювали набіги на цю країну, і її народ вимушений був відкуповуватися данню. Особливо активними на цьому терені були царі XII династії. Найбільш поширений мотив, відображений на  царських пам'ятниках того часу, - низка полонених негрів, закутих в кандали, і серед них жінки з дітьми за спиною.  З Нубії як військові трофеї або предмети торгівлі поступали: слоняча кістка, ебенове дерево, золото, коштовні камені, а також такі екзотичні товари, як страусине пір'я (для віял) і яйця, мавпи, пантери і жирафи.

Здобич головним чином поповнювала скарбниці фараона і жерців. Але були і такі країни, дуже видалені, щоб їх можна було завоювати, наприклад острови егейского| моря і “країна Пунт”, з якими єгиптяни поза сумнівом торгували. Місцезнаходження загадкової “країни Пунт” дотепер точно не визначене. Одні дослідники вважають, що вона могла знаходиться на західному побережжі Індії, інші - на африканському побережжі, на південь від Червоного моря, там, де зараз знаходиться Сомалі.

На стіні храму цариці Хатшепсут (попередниці Тутмоса III) в Дейр-ель-Бахрі можна бачити знаменитий скульптурний рельєф, на якому у всіх подробицях зображена експедиція в Пунт.  На іншому барельєфі зображено прибуття в Пунт. Художник, можливо сам брав участь в подорожі зобразив примітивні хатини на палях, до єдиних дверей яких можна було підійнятися тільки по сходах. Найцінніший товар, який прославив Пунт, - ладан. Єгиптяни беруть не тільки шматки ладану, але і дерева щоб посадити їх в Єгипті.

Що ж одержав народ Пунта натомість?  На столі, встановленому на березі моря, захоплені тубільці розглядають товари, привезені гостями: кольорові намиста, кинджали і бойові сокири, хліб, пиво, вино, фрукти і “інші прекрасні єгипетські товари”, які напевно були значно дешевше за тих, що вони одержали натомість.

Єгиптяни торгували також з Крітом, “островами Великого моря” і з Сірією. Єгипетські зброярі їздили в країну Речену, продавали там свої вироби і часто купували або захоплювали семітських дівчат як рабинь.

До товарів, імпортованим Єгиптом з Сірії в обмін на зерно і інші продукти, можна віднести кораблі, колісниці, вози, зброю, музичні інструменти, напої, коней, биків, корів і іншу худобу.

Але все це багатство йшло лише в царські комори і скарбниці богів. Єгипетські трудівники не могли і думати про те, щоб купити для себе продукти. Їх існування повністю залежало від волі господарів.

Все населення, від самих високопоставлених людей до бідних шарів безжально оподатковувалося. Виникає питання: як єгиптяни, не маючи монетної системи, збирали ці податки? З селянами і землевласниками все було просто - вони віддавали частину свого урожаю, худобу і одяг, який виготовляли їх дружини і дочки. Але як взимались| податки з численної армії писарів і чиновників?

Ці люди володіли багатствами і могутністю завдяки дарам царя, тобто держави. У обмін за свої послуги високопоставлений чиновник міг одержати на знак пошани і шани прекрасну “віллу”, витончений віз, розкішний човен, багато рабів, не рахуючи худоби, продуктів харчування, вина і одягу. Незручності, з погляду чиновника, полягало в тому, що всі ці подарунки були записані на його ім'я. Коли складальник податків оцінював майно, він завжди міг підрахувати стан конкретної людини і узяти з нього відповідний податок.

Єгиптяни, що знаходилися на будь-якому ступені соціальних сходів, платили податки з небільшим полюванням, ніж сьогодні це робимо ми. Звичайно ж існували численні скарги на те, що майно, що підлягає обкладенню податком, оцінювалося неправильно, були випадки здирства і несправедливості. Тому не варто заздрити стародавнім єгиптянам, за винятком, мабуть, однієї обставини - їм не доводилося заповнювати анкети для податкової інспекції.

Виходячи з вищесказаного, неважко побачити, що староєгипетське суспільство володіло цілком розвиненою економікою натурального обміну, що було хай не здійсненої, але, мабуть, найбільш зручною економічною моделлю держави.