Афінська демократія

План



Вступ

1.Загальні особливості. Поняття афінського громадянства

2. Народні збори в Афінах

3. Рада 500 і Ареопаг

4. Виборні посадові особи

5. Суд присяжних – геліея

6. Соціальна політика афінської демократії

Висновки

Список використаної літератури

Додатки




Вступ 



Історія Стародавньої Греції є однією з складових частин історії стародавнього світу, що вивчає стан класових товариств та держав, що виникли і розвивалися в країнах Стародавнього Сходу і Середземномор'я. Історія Стародавньої Греції вивчає виникнення, розквіт і падіння громадських і державних структур, які утворилися на території Балканського півострова і в Егейському регіоні, в Південній Італії, на о. Сицилія і в Причорномор'ї. Вона починається з рубежу III-II тисячоліть до н. е.. - З виникнення перших державних утворень на острові Крит, а закінчується в II-I ст. до н, е.., коли грецькі й елліністичні держави Східного Середземномор'я були захоплені Римом і включені до складу Римської середземноморської держави. 

За двохтисячорічний період історії стародавні греки створили раціональну економічну систему, засновану на економному використанні трудових та природних ресурсів, громадянську громадську структуру, полісної організацію з республіканським пристроєм, високу культуру, що зробила величезний вплив на розвиток римської та світової культури. Ці досягнення давньогрецької цивілізації збагатили світовий історичний процес, послужили фундаментом для подальшого розвитку народів Середземномор'я в епоху римського панування.

Метою даної роботи є дослідження такого періоду в історії Стародавніх Афін як афінська демократія

Структура роботи: 

вступ, 

6 розділів, 

висновки, 

список використаної літератури, 

додатки




Загальні особливості. Поняття афінського громадянства



За своїм політичним устроєм, структурою державних органів грецькі поліси V-IV ст. до н. е.. ділилися на два основних типи: поліси з демократичним устроєм і поліси з олігархічним правлінням. Наявність демократичного або олігархічного ладу в тих чи інших полісах не було випадковістю, тимчасовим збігом обставин, а відображало, як правило, істотні відмінності у соціально-економічних відносинах, що склалися всередині цих полісів. Поліси з високим рівнем економіки, інтенсивним сільським господарством, розвиненим ремеслом і торгівлею активної тяжіли до демократичних форм державного устрою. Демократичний лад як би увінчував інтенсивну економіку, динамічну соціальну структуру торгово-ремісничих полісів. 

Олігархія, навпаки, в більшості випадків оформляла в політичній галузі консервативну аграрну економіку, архаїчні суспільні відносини. У той час еталоном олігархії стала політична організація Спарти. 

Афінська демократія вважається найбільш розвинутою, самої завершеної та найдосконалішою формою демократичного ладу античних держав. Золотим століттям афінської демократії стало сторіччя з середини V до середини IV ст. до н. е.. Формування системи політичних органів афінської демократії було результатом тривалого історичного періоду починаючи з реформ Солона. «Наш державний лад, - говорив один з прославлених вождів афінської демократії Перікл, - не наслідує чужим установам: ми самі швидше служимо зразком для наслідування деяким, ніж наслідуємо іншим. Називається наш лад демократичним, тому що він грунтується не на меншості, а на більшості громадян ». 

Будь-яка політична система, в тому числі і афінська демократія, спрямована на регулювання відносин як між класами (в інтересах пануючого класу), так і між соціальними групами, в тому числі і між окремими людьми, складовими дане товариство. У грецьких полісах (і Афіни тут є одним з класичних прикладів) основою всієї соціально-економічної і політичної організації виступав колектив громадян, що утворює в сукупності античну громаду. Цивільний колектив не складав всього населення того чи іншого поліса, зокрема Афін. Крім громадян, в афінському суспільстві перебували МЕТЕК, численні раби, які в сукупності складали більше половини всього населення. Однак афінська полісної системи спиралася на громадянина і була створена насамперед для афінського громадянина. 

Досягненням грецької політичної думки та полісного світогляду було вироблення самого поняття «громадянин». У давньосхідних деспотіях такого поняття практично не існувало. У давньосхідних монархіях були «піддані», правоздатність яких слабо забезпечувалася законодавством і могла бути в будь-який момент ущемлені представниками державної влади. 

Грецький же громадянин - це особистість, наділена деякими невід'ємними правами, що становлять основу його життєдіяльності. 

Повноправним афінським громадянином міг бути житель Аттики, обоє з батьків якої мали громадянські права, а його ім'я вносилося в особливий список, що ведеться в Демах - нижчих адміністративних одиницях Аттики. У списки включалися юнаки та дівчата по досягненні 18-річного віку після ретельно проведеної перевірки спеціальною комісією. Молоді люди, внесені до цивільних списки Демов, збиралися з усієї Аттики в районі Пірея і тут протягом року проходили навчання та отримували певну виховання під керівництвом спеціальних вчителів - софроністов, обраних з числа найбільш шанованих афінян. Під їх керівництвом юнаки (їх називали ефебамі) навчалися фехтування, стрільби з лука, метання списа, поводження з метальними знаряддями, фізичним вправам. Велика увага приділялася моральному вихованню молодих людей. 

Після закінчення занять вчителі звітували про свою діяльність у Народних зборах, а ефеби в театрі, за словами Аристотеля, «показують народу стройові прийоми і одержують від держави щит і спис. Після цього вони охороняють кордони країни, чергуючи весь час на сторожових постах ... Після закінчення цих двох років вони стають уже на один рівень з рештою громадян ». Таким чином, виховання і підготовка ефебов до виконання громадянських обов'язків розглядалися як важливу державну справу, перебували під пильним наглядом Народних зборів і влади. Про значущість виховної роботи говорить не тільки факт відбору софроністов з числа найбільш шанованих громадян, але і їх висока оплата: софроністу була покладена на утримання I драхма в день, як і члену найважливішого органу афінської демократії-Ради 500. 

До 20 років ефеб закінчував обов'язковий курс військово-виховного навчання і ставав повноправним громадянином. Громадський полноправіе включало сукупність як певних прав, так і обов'язків. Найбільш істотними правами громадянина були право на свободу та особисту незалежність від будь-якого іншого людини, право на земельну ділянку на полісної території та економічну допомогу від держави у випадку матеріальних труднощів, право на носіння зброї і служби в ополченні, право на участь у справах держави , тобто участі в Народних зборах, Раді, виборних органах, право на шанування і захист вітчизняних богів, на участь в громадських святах, на захист і заступництво афінських законів. 

Свого роду продовженням цих прав було формування обов'язків громадянина: він був зобов'язаний берегти своє майно і працювати на земельній ділянці, приходити на допомогу полісу у надзвичайних обставинах, захищати рідну поліс від ворогів зі зброєю в руках, коритися законам і обраним владі, брати активну участь у суспільного життя, почуття батьківськи богів. Ідеалом афінського повноправного громадянина був вільний людина, що має земельну ділянку і володіє відомим достатком, фізично розвинена людина, що отримав певну виховання.




Народні збори в Афінах



Головним і вирішальним органом влади в Афінах було Народні збори. На Народні збори збиралися всі громадяни незалежно від їх майнового стану, що проживали в місті Афінах, Піреї, в Аттиці, на інших територіях, що входили до складу Афінської держави (наприклад, жителі островів). Жінки не мали права брати участь у політичному та суспільному житті. 

Народні збори володіло широкими повноваженнями. Тут приймалися державні закони, стверджувалося оголошення війни і укладення миру, результати переговорів з іншими державами, ратифікувала договори з ними. На Народних зборах обиралися посадові особи, магістрати Афінської держави, обговорювалися звіти після іхгодічного управління, вирішувалися справи з продовольчого постачання міста, контролювалися здача в оренду державного майна, земель і рудників, затверджувалися найбільш великі заповіту. Воно здійснювало контроль за вихованням юнаків, що готуються до отримання цивільних прав. До компетенції Народних зборів входило проведення такого надзвичайного заходи з охорони державного ладу від підступів знатних осіб, як остракізм, тобто вигнання на 10 років всякого особи, запідозреного в намірі повалити демократичний лад. 

Найважливішим справою Народного зібрання було обговорення та затвердження державного бюджету, дарування прав громадянства іноземцям, хоча це траплялося вкрай рідко. Воно виступало не тільки як законодавчого органу своєї держави, але й контролювало ситуацію в сферах управління та адміністрації. 

Народні збори в Афінах збиралося в строго визначені терміни: раз на 9 днів або 4 рази на 36 днів, а вся річна діяльність складалася з 10 циклів. Щоб упорядкувати роботу Народних зборів, на кожне з них виносилися свої важливі питання. Скажімо, на першому обговорювалися військові, продовольчі, надзвичайні заяви, проводилася перевірка правильності обрання відповідних магістратів. На другому - розглядалися клопотання з особистих і суспільних справ і т. д. Порядок денний попередньо готували й обговорювали Радою, голови зборів обиралися на один день за жеребом. 

У Народних зборах був прийнятий досить демократичний порядок обговорення порядку денного. Виступити з обговорюваного питання міг кожен громадянин, проте не допускалося непристойну поведінку на ораторській трибуні. Кожен афінський громадянин незалежно від його майнового стану мав право внести на обговорення проект закону, який міг бути прийнятий на Народних зборах. Афінські громадяни, як повідомляють джерела, активно брали участь у розгляді всіх питань, вони ретельно перевіряли звіти посадових осіб і особливо витрачання суспільних грошей. Кожен афінський магістрат, яке б високе положення він обіймав, з острахом чекав дня, коли повинен був звітувати на зборах. Плутарх розповідає, що найповажніший і найавторитетніший керівник Афінської держави, перший стратег Перікл, так ретельно готувався до звіту перед громадянами, що протягом декількох днів не допускав до себе нікого з близьких. Участь у діяльності Народного зібрання розвивало ораторські навички у багатьох афінян, формувало їх мислення, громадянська самосвідомість. Арістофан у комедії «Ахарняне» добре передає загальну атмосферу в афінському Народних зборах, показує, як вільно і сміливо обговорювалися там багато питань. Його герой - селянин Дікеополь, проживає в селі афінський громадянин, - вирішує піти на чергове Народні збори і домагається укладення миру зі спартанцями (п'єса відображає період між Афінами і Спартою). 

Брати участь у роботі Народних зборів мав право кожен афінський громадянин, у тому числі і людина бідна, проте не всі бідняки могли реально брати участь у досить численних засіданнях, що тривали іноді цілий день. Адже їм потрібно було годувати сім'ю, заробляти необхідні для цього кошти. Щоб залучити до роботи Народних зборів найнижчий шар афінського громадянства, на початку IV століття до н. е., був прийнятий закон (за пропозицією Агірре), що встановлює винагороду за відвідування Народних зборів у розмірі 3 оболів, середньої заробітної плати афінського ремісника в день. 

Однак, незважаючи на вжиті заходи, далеко не всі особи, які мали громадянські права, могли взяти участь у його роботі. Адже багато громадян жили далеко від Афін, де-небудь у Елефсін, Марафоні або на мисі Суній, на островах, наприклад Лемнос, Імбросе або Скірос, і їм було важко приїжджати в Афіни. Зазвичай завсідниками народних зборів були громадяни, які проживають в Афінах, Піреї або їх околицях, так що із загальної кількості громадян 30-40 тис. зазвичай у народних зборах були присутні близько 3-5 тис. чоловік. Ось чому для вирішення особливо важливих справ, наприклад для проведення остракізм, потрібно наявність кворуму хоча б у 6 тис. чоловік, і ця кількість збиралося не без зусиль.



Рада 500 і Ареопаг



Рішення Народних зборів, які ставали державними законами, зазвичай починалися зі слів «Постановив Рада і народ». Ця юридична формула показує велику роль Ради (Буле) у системі державних органів афінської демократії. Рада в Афінах був настільки же впливовим і авторитетним органом, як і Народні збори. 

Рада складався з 500 чоловік, по 50 від кожної з 10 афінських фил. Кожен член Ради обирався за жеребом з декількох кандидатів, що виключало можливість підкупу чи будь-якого тиску зверху. Рівномірний представництво від кожної філи забезпечувало інтереси живучого там населення. Найважливішими завданнями Ради 500 були організація роботи народних зборів і виконання їх функцій у перервах між засіданнями. Перш за все готувалася порядок денний зборів, обговорювалися проекти можливих рішень (включаючи проекти мирних договорів), бюджет, питання забезпечення продуктами харчування та військовим спорядженням, здійснювалася перевірка законності обрання посадових осіб та їх розпоряджень. Рада стежив за будівництвом бойових кораблів і будівництвом громадських будівель. Широке коло обговорюваних питань робив за необхідне його щоденні засідання. Члени Ради отримували платню в розмірі 5-б оболів, тобто в два рази більше, ніж за відвідування Народних зборів. 

Рада 500 комплектувався з усіх розрядів афінського громадянства. Члени Ради обиралися на один рік, повторне обрання дозволялося через кілька років, так що кожен рік Рада оновлювався заново. 

Поряд з Радою 500 в системі афінської демократії існував ще і Рада Ареопагу. Ареопаг - один з найдавніших органів державного управління в Афінах, його сліди сходять до IX-VIII ст. до н. е.., до ради родових владик. 

Ареопаг на відміну від Ради 500 був органом аристократичним. Він складався з кількох десятків членів (можливо, до 60-70 чоловік), кооптіруемих (а не обираються народом) головним чином із середовища афінських аристократів на довічний термін (для члена Ареопагу турбувалися «гарне виховання», що на увазі аристократичне походження). Вожді афінської демократії не наважилися знищити Ареопаг, але вміло пристосували його до виконання таких державних функцій, які стояли поза повноваженнями обираються магістратів. Ареопаг в V-IV ст. до н. е.. став однією з судових інстанцій - розбирав справи про умисні вбивства, підпалах, порушеннях релігійних приписів. Ареопаг повинен був також спостерігати за станом вдач і охороною батьківських підвалин.



Виборні посадові особи



Афіни були політичним центром і гегемоном великого союзу грецьких міст (Першого Афінського морського союзу у V ст. До н. Е.. Та Другого Афінського морського союзу в IV ст. До н. Е..). В Афінах проживало численне населення, йшла насичена різними подіями життя. Це ставило перед державою багато проблем з управління та організації адміністративного апарату. 

Міське управління здійснювалося за допомогою виборних магістратур, спеціальних посадових осіб. Рада 500 у свою чергу безпосередньо контролював їхню діяльність. Вищими магістратами в Афінах були колегії архонтів і стратегів. Колегія дев'яти архонтів була однією з найдавніших державних органів, висхідних ще до VIII ст. до н. е.. Компетенція архонтів була досить широкою: по імені першого архонта називався рік, архонти мали вплив на військові справи, контролювали найважливіші релігійні церемонії і свята, визначали порядок розгляду численних судових справ як приватного, так і державного порядку, включаючи дарування цивільних прав або звинувачення в повалення державного ладу. 

Однією з найбільш авторитетних урядових колегій в Афінах була колегія 10 стратегів. Стратеги очолювали військову організацію Афінської держави, проводили набір війська, командували ним під час військових дій, очолювали гарнізони. Стратеги відповідали за військове фінансування, вони ж розпоряджалися захопленої здобиччю. В умовах постійних воєн в V-IV ст. до н. е.. колегія стратегів зосередила в своїх руках керівництво ключовими питаннями державної політики, а найбільш великі політичні діячі Афінської держави займали саме пост стратега, а не архонта. У керівництві військовими справами стратегам допомагали і інші виборні особи: 10 таксіархій, який командував гоплітскімі контингентами, 2 Гіппарха - командири кінноти, 10 філархов - командирів дрібніших загонів кінноти. На всі ці військові посади підбиралися громадяни, які виявили здібності до військової справи, що одержали спеціальну підготовку. Вони обиралися відкритим голосуванням, в той час як на всі цивільні посади призначали по долі. Відкрите голосування повинно було виключити ризик вибору на відповідальну військову посаду людини некомпетентного або не здатного до командування. 

До органів управління входили і численні фінансові колегії, і це зрозуміло: в умовах інтенсивної господарського життя і активної державної політики складання бюджету, фінансування численних заходів мало особливе значення. Фінансове забезпечення афінського війська займало дуже велике місце в діяльності стратегів. У системі афінської демократії існувало кілька спеціальних колегій, які керували різними сторонами фінансової діяльності. Так, зберігачами всієї державної скарбниці були 10 скарбників богині Афіни; головною турботою 10 польотів був контроль за надходженнями в казну (від здачі в оренду державного майна до отримання податкових сум і інших надходжень), 10 аподектов відзначали у списках всі надходження до скарбниці й видавали посадовим особам належні їм суми; 10 логістів регулярно перевіряли фінансову звітність посадових осіб. Потрібно сказати, що установа декількох фінансових колегій, контролюючих одне одного, було і ефективним способом боротьби з казнокрадством та іншими фінансовими зловживаннями посадових осіб. Така система якщо не виключала повністю, то зводила до мінімуму корупцію, можливість розкрадання державних коштів. 

У Афінах було також безліч різних колегій магістратів, основними функціями яких була організація управління внутрішньо життям. 10 астіномов стежили за санітарним станом міста, 10 агораномов спостерігали за дотриманням правил ринкової торгівлі, 10 метрономів відповідали за правильність мір і ваг, 10 сітофілаков, хлібних наглядачів, постійно стежили за цінами на хліб (про важливість цієї колегії говорить той факт, що в середині IV ст. до н. е., число її членів збільшилося з 10 до 35: 20 вели спостереження за хлібною торгівлею в Афінах, а 15-в Піреї.) Поліцейські функції, включаючи нагляд за в'язницями, приведення у виконання смертних вироків та інших, здійснювала колегія з 11 членів. У їхньому розпорядженні знаходився загін з 300 державних рабів, озброєних луками, яких називали скіфськими стрілками (хоча там могли бути раби і інших народностей). Обиралися і інші колегії посадових осіб. За Арістотелем, щорічно в колегії обиралося в Афінах до 700 різних посадових осіб. 

У цілому це був досить численний, розгалужений адміністративний апарат. Але він не був бюрократичним, відокремленим від маси афінського громадянства. Перш за все всі колегії посадових осіб обиралися лише на один рік. Двічі обиратися на одну й ту ж посаду заборонялося (виняток було зроблено для військових). Всі магістратури були колегіальними, і можливість зосередити владу в одних руках виключалася. В Афінах була прийнята демократична процедура обрання: 

крім військових магістратур кандидати на всі інші посади обиралися за жеребом з представників всіх майнових розрядів, включаючи і громадян-бідняків. За відправлення магістратур призначалася плата в розмірі денного заробітку ремісника або трохи вище (від 3 до 5 оболів), що забезпечувало реальні умови для участі в управлінні громадян нижчого майнового розряду. Так як повторне переобрання виключалося, а колегії були численними, то практично кожен громадянин міг бути обраний на одну або кілька посад і тим самим взяти пряму участь у державному управлінні свого поліса.



Суд присяжних – геліея



Одним з найважливіших органів афінської демократії був Суд присяжних - геліея. За переказами, вона була створена ще за часів Солона, на рубежі VII-VI ст. до н. е.. Роль геліеі у V-IV ст. до н. е.. зросла, і її вплив у державному житті стало досить високим. Афінська геліея обиралася в кількості б тис. громадян, причому в її склад могли бути обрані особи не молодше 30 років, що мають певний життєвий досвід і деякі знання, як правило, батьки сімейств. Член геліеі розподілялися по 10 палатам (Геліея) по 600 чоловік в кожній (500 осіб розбирали справи, 100 осіб вважалися запасними). Велике число членів всій геліеі і окремих палат можна пояснити як великою кількістю різних судових справ у такому великому і багатолюдному місті, як Афіни, так і прагненням запобігти підкуп суддів (підкупити велике число суддів важко, до того ж афіняни розподіляли судові справи між палатами по долі) . Деякі особливо важливі справи розглядалися на об'єднаному засіданні декількох (до трьох) палат. Геліея була найвищим судовим органом Афін, і тому її компетенція була дуже широка. Власне кажучи, геліея розвантажувала Народні збори від судових справ і тим самим як би доповнювала його. 

Обиратися в геліею можна було по кілька разів, що вело до накопичення у геліастов досвіду ведення судових справ, підвищувало їх професіоналізм, компетентність рішень. Судові розгляди в геліее проводились спільно з відповідними магістратами. Архонт, стратег або член якої-небудь іншої колегії головував на засіданні тієї чи іншої палати, проводив попереднє розслідування, що поліпшувало процедуру судового розгляду, вносило в неї необхідний порядок. 

У Афінах не існувало державних обвинувачів і фахівців-захисників, як у судах нового і новітнього часу. Звинувачення та захист носили приватний характер. Обвинувач вносив заяву відповідного магістрату і приводив до нього обвинуваченого. Магістрат проводив попереднє розслідування, передавав справу до суду і головував при його розборі у відповідній палаті. Судовий процес грунтувався на принципі змагальності: обвинувач наводив докази провини, відповідач їх спростовував. Після вислуховування промов обвинувача і відповідача геліасти голосували; справа вважалася вирішеною, якщо за нього проголосувало понад половини членів палати. Відповідач або звільнявся від звинувачення, або піддавався покаранню: тюремного ув'язнення, конфіскації майна, грошового штрафу; найсуворішими були вироки до вигнання або смертної кари, позбавлення громадянських прав. 

Ретельно розроблена процедура судового процесу, велике число досвідчених суддів, продумані заходи проти підкупу робили афінську судову систему ефективним органом демократичного ладу. У нашому розпорядженні немає даних про несправедливі рішеннях афінських судів, про зловживання або судовому свавілля. Навпаки, навіть політичні супротивники афінської демократії були змушені віддати належне об'єктивності та компетентності афінських судів. Кожен громадянин Афін протягом свого життя незалежно від свого майнового положення міг стати членом геліеі і застосувати свої здібності в різних судових розглядах. 

Крім різноманітних судових справ на геліею було покладено відповідальне завдання з охорони всієї системи афінської демократії. Так, афінську конституцію оберігали за допомогою спеціального розгляду, званого «графе параномон», або скарги на протизаконно. Суть його полягала в наступному: кожен афінський громадянин мав право виступити з заявою, що прийнятий Народним зборами закон суперечить існуючому законодавству або прийнятий з порушенням встановленого порядку. Як тільки таку заяву надходило, дія оскаржуваного закону припинявся, а спеціальна палата геліеі під головуванням архонтів починала ретельне розслідування скарги. Якщо скарга визнавалася справедливої, то неправильно прийнятий закон касувати, а його автор був засуджений до великого грошового штрафу, вигнання або навіть смертної кари за те, що він ввів своїх співгромадян, учасників Народних зборів, в оману. Можливість подати «скаргу на протизаконно» охороняла афінян від внесення в Народні збори непродуманих законопроектів. Разом з тим, якщо «скарга на протизаконні» не підтверджувалася, то ініціатора скарги притягували до відповідальності за сутяжництво. Інститут графе параномон, таким чином, давав кожному громадянину право виступити на захист існуючих законів, всього ладу афінської демократії. 

Ще однією охоронної мірою демократичного ладу була система постійної та суворої звітності практично всіх афінських посадових осіб. Перш ніж піти зі свого поста після річного виконання обов'язків, кожен магістрат звітував або в Народних зборах, чи в Раді 500, або в спеціальних комісіях і в разі виявлених зловживань притягувався до самої суворої відповідальності. Така система звітності була необхідна тому, що часта змінюваність (через рік) посадових осіб могла вести до безвідповідальності, корупції та зловживань службовим становищем. 

У цілому ж афінська демократія в V-IV ст. до н. е.. була добре розвиненою, продуманої, ретельно розробленою системою, яка успішно діяла в складних історичних умовах, вирішувала самі різні проблеми соціально-економічної, політичної і культурного життя.



Соціальна політика афінської демократії



Демократичний лад припускав найширший загал для участі в управлінні державою всіх категорій афінського громадянства. Афінське громадянство в V-IV ст. до н. е.. не було однорідним у майновому та соціальному відношенні, поділ на чотири майнових розряду зберігалося, і положення кожного розряду в суспільстві була неоднаковою. Між представниками афінської аристократії, що входили до складу пятісотмерніков, і бідняком-Фетом існували серйозні розбіжності. Щоб забезпечити реальну участь у державних справах афінського громадянства, була необхідна система різноманітних заходів, спрямованих на підтримку відомого матеріального достатку, освітнього рівня, психологічного клімату, відомого єдності всередині громадянського колективу в цілому. Для вирішення всіх цих питань була розроблена певна соціальна політика афінської демократії. Вона включала цілий ряд заходів: введення оплати виборних посад, за участь в роботі Ради 500, геліеі і Народних зборів, на утримання моряків і гоплітов, зайнятих у походах. В Афінах постійно (особливо у V ст. До н. Е..) Стежили за тим, щоб не скорочувалася чисельність землеробів, не відбувалося обезземелення громадян. Для цього афінські влади широко практикували висновок малоземельних або безземельних громадян у Клерухії за межі Аттики. У V ст. до н. е.., за часів існування першого Афінського морського союзу, понад 10 тис. афінян були поселені в таких колоніях (тобто не менше третини всієї кількості афінських громадян). 

Афінські влади найуважнішим чином стежили за продовольчим постачанням міського населення, особливо за хлібною торгівлею: накручування цін, спекуляція хлібом розглядалися як тяжкий державний злочин і часто каралися смертною карою - перш за все тому, що вони дуже били по найбідніших верствах населення. Щоб дещо згладити майнові відмінності серед громадян, в Афінах була вироблена система повинностей - літургій. Система літургій була організована таким чином, щоб маса незаможного громадянства, слухаючи хор, спостерігаючи змагання атлетів або перебуваючи на оснащеному багатіями кораблі, на власні очі відчувала відоме єдність громадянського колективу, де багаті громадяни хоча б частково діляться своїми доходами з малозабезпеченої частиною громадянства. 

Афінська демократія піклувалася про освіту і виховання громадян. Починаючи з Перікла, тобто з 40-30-х років V ст. до н. е.., влада почала роздавати малозабезпеченим громадянам так звані театральні гроші або спеціальні жетони, за якими можна було пройти на театральну виставу. Відвідування театру, де йшли трагедії Есхіла, Софокла, Евріпіда, чудові комедії Арістофана та інших драматургів, було прекрасною школою виховання та освіти афінського громадянства. 

Таким чином афінська демократія базувалася на широкому участю в управлінні різних категорій громадянства, забезпечувала його громадську активність, створювала умови для розвитку політичної самосвідомості громадянина, своєрідний політичний клімат. «Ми живемо вільної політичним життям у державі,-говорив Перікл, - і не страждаємо підозрілістю у взаємних відносинах повсякденному житті, ми не рветься до гніву, якщо хто-то робить що-небудь собі на втіху, і не показуємо при цьому досади, хоча і нешкідливою , але все-таки гнітючою іншого. Вільні від всякого примусу в приватному житті, ми в суспільних відносинах не порушуємо законів найбільше з страху перед ними і покоряємося особам, наділені владою в даний час ». 

Афінська демократична система була великим досягненням політичної життя Стародавньої Греції, проте її не можна ідеалізувати і вважати свого роду зразком демократії взагалі, придатною для всіх часів і народів. 

Афінська демократія забезпечувала політичну участь лише цивільного населення, а, як було сказано вище, громадян в Афінах навряд чи було більше 30-40 тис. із загальної кількості населення в 250-300 тис. осіб. Перш за все афінська демократія була демократією цивільної, тобто системою, з якої було виключено все населення, що не має фажданскіх прав. Отже, не могли брати участі в управлінні не тільки раби, але і так звані МЕТЕК, які постійно мешкають в Афінах особи неафінского походження. Не мали права брати участь у роботі державних органів жінки, хоча і вважалися громадянками. 

Більш того, навіть не всі афінські громадяни, які мають право брати участь у роботі всіх органів Афінської держави, з різних причин (наприклад, віддалене місце проживання або тяжке матеріальне становище) могли цим правом скористатися. У самій системі афінської демократії багато авторитетних посади (майже всі військові посади, що вимагають спеціальної підготовки) фактично були віддані в руки аристократичних сімей, які ставали провідниками олігархічних настроїв.




Висновок



Отже, Афінська демократія — етап в історії Стародавніх Афін, що охоплює період з 500 по 321 до н. е., коли у місті-державі Афіни існувала демократична форма правління.

У добу Афінської демократії будь-який громадянин мав право (вважалося навіть, що всі громадяни, що піклуються про інтереси суспільства, зобов'язані) брати участь у роботі суверенних зборів. Розробка порядку денного зборів і повсякденне керівництво містом здійснювалися радою. Судові й аудиторські функції — великим журі. Членство як в раді, так і в журі надавалося за жеребом. Будь-який громадянин мав рівні шанси бути сьогодні правителем Афін, а завтра — верховним суддею.

Перший ідеолог демократії, Перикл, відстоював цю форму правління на тій підставі, що вона сприяє прояву терпимості і громадянськості. Він ввів плату за роботу в журі, яка дорівнювала приблизно денному доходу працівника. Пізніше такий порядок був розповсюджений на членів ради та асамблеї. Як зазначав Аристотель, це дало можливість брати участь у роботі асамблеї бідним. Подібно до Платона та Фукідіда, Аристотель був проти демократичної форми правління. Всі троє вважали її незахищеною від неосвічених демагогів і такою, що сприяє експропріації власників. Однак залишок їх відношення до демократії зберігся у слові, яке нині є запозиченим у греків, — давньогрецькою мовою «idiotes», що означало «приватні громадяни».

Серйозне обговорення питання про відродження Афінської демократії як можливої моделі державного устрою не відновилося аж до нашого часу. Зараз, коли комп'ютерна технологія зняла всі перешкоди на шляху широкої участі людей у прийнятті рішень, цей феномен почали досліджувати в якості ймовірної життєздатної альтернативи представницької демократії.




Список використаної літератури



Бузескул В.П. История афинской демократии. СПб., 1909.

История Древней Греции./Под ред. В.И. Авдиева, А.Г. Бокщанина, Н.Н. Пикуса. 2-е изд. М., 1972 (1-е изд.: М., 1962).

Сергеев B.C. История Древней Греции./Под ред. В.В. Струве, Д.П. Каллистова. 3-е изд. М., 1963. (1-е изд.: М., 1939; 2-е изд.: М., 1948).

Античная цивилизация/Под ред. В.Д. Блаватского. М., 1973.

Виппер Р.Ю. История Греции в классическую эпоху (IX—IV вв. до Р.Х.). М., 1916.

Строгецкий В.М. Полис и империя в классической Греции. Нижний Новгород, 1991.

Брашинский И.Б. Афины и Северное Причерноморье. М., 1963.




Додатки





	

	

	

	

	

	

	







1