Державний устрій та суспільний лад Риму в період імперії

План



1. Державний устрій Риму в період імперії

а) Період Принципату

б) Абсолютна монархія

2. Суспільний лад Риму в період імперії

а) Населення

б) Громадянський процес

в) Кримінально-судова система


Вступ



Актуальність теми. Римське право займає в історії людства виняткове місце: воно пережило народ, що створив його і двічі підкорило собі світ.

Разом з тим Рим змінюється і внутрішньо: старий патріархальний лад руйнується, примітивне натуральне господарство замінюється складними економічними відносинами. Нове життя вимагає найвищого напруження всіх сил, всіх здібностей кожного окремого індивіда. Відповідно до цього римське право міняє свій характер, перебудовуючись по початках індивідуалізму: свобода особистості, свобода договорів і заповітів робляться його наріжними каменями.

Відносини військові і політичні приводять Рим і до змін у економіці. Тим часом, ще задовго до появи Рима на сцені всесвітньої історії на побережжі Середземного моря йшов пожвавлений міжнародний торговий обмін: Єгипет, Фінікія, Греція, Карфаген давно вже знаходилися один з одним в постійних торгових відносинах. Рим неминуче втягувався в цей міжнародний обіг, і по мірі того, як він робився центром політичного життя світу, він ставав також центром світового торгового обігу. На його території безперервно зав'язувалися нескінченні ділові відносини, в яких брали участь торговці різних національностей; римські магістрати повинні були розбирати суперечки, які виникали з цих відносин, повинні були виробляти норми для вирішення цих суперечок. Старе римське національне право для цієї мети не підходило; необхідно було нове право, яке було б вільне від всяких місцевих і національних особливостей, яке могло б однаково задовольнити римлянина і грека, єгиптянина і галла. Треба було не яке-небудь національне право, а право всесвітнє, універсальне. І римське право проникається цим початком універсальності; воно вбирає в себе ті звичаї міжнародного обігу, які до нього віками вироблялися в міжнародних стосунках; воно додає їм юридичну ясність і міцність.

Так виникало те римське право, яке стало потім загальним правом усього античного світу. По суті творцем цього права був, таким чином, весь світ; Рим же був лише тим лаборантом, який переробив найважливіші звичаї міжнародного обігу і злив їх в єдине, разюче по своїй стрункості, ціле. Універсалізм і індивідуальність - основні початки цього цілого.

Майстерно розроблене в дрібницях безприкладною юриспруденцією класичного періоду, римське право знайшло собі потім остаточне завершення в знаменитому зведенні Corpus Juris Civilis імператора Юстініана, і в такому вигляді було залишене новому світу. Залізний колос, що тримав в своїх руках долі світу, старів: різноманітна народність, що входила до складу всесвітньої римської держави, тягнулася в різні сторони; з кордонів давили варвари нові претенденти на активну участь в світовій історії. Наступив момент і вони ринули могутніми потоками і затопили весь античний світ. Настала неспокійна епоха великого переселення народів, і здається, що вся багата культура старовини загинула назавжди, що порвалися всі зв'язки між старим і новим, що історія зовсім закреслює сторінки минулого і починає писати все наново.

На деякий час, дійсно, хід людського культурного розвитку неначе припиняється; новий людський матеріал, що влився великою масою потребує попередньої обробки. Декілька віків проходить в безперервному пересуванні нових народів, в їх взаємних зіткненнях; прибульці ще не можуть освоїтися на нових місцях, рухаються, влаштовуються. Багато цінного, звичайно, гине при цьому з античної культури, але не все.

Мало помалу неспокійний період переселення і улаштування проходить. Нові народи починають вести більш або менш спокійне життя, розвиваються, і ще через декілька століть наступає момент, коли все, що було продумане і створене античним генієм, робиться зрозумілим і цінним його спадкоємцям. Наступає одне за іншим відродження античного права, античної культури, античного мистецтва.

Природний економічний розвиток нових народів приводить їх також мало помалу до міжнародних торгових відносин. Знов, як в старому світі, на ґрунті міжнародного обміну сходяться один з одним представники різних національностей, і знов для регулювання цього обміну виникає потреба в єдиному загальному праві, праві універсальному. Знов економічний прогрес вимагає звільнення особистості від всяких феодальних, громадських і патріархальних пут, вимагає надання індивіду свободи діяльності, свободи самовизначення. І спадкоємці згадують про покинутий ними заповіт античного світу, про римське право, і знаходять в ньому якраз те, що було потрібно.

Римське право робиться предметом вивчення: воно починає застосовуватися в судах: воно переходить в місцеві і національні законодавства, здійснюється те, що носить назву рецепції римського права. У багатьох місцях Corpus Juris Civilis Юстініана робиться прямо законом. Римське право воскресло для нового життя і у другий раз об'єднало світ. Весь правовий розвиток Західної Європи йде під знаком римського права аж до часу вступу в дію нового загально німецького цивільного положення лише з 1 січня 1900 р. зникла формальна дія Юстініанівського Зведення в тих частинах Німеччини, в яких воно ще зберігалося. Але матеріальна дія його не зникла і тепер: все саме цінне з нього перелите в параграфи і статті сучасних кодексів.

Римське право визначило не тільки практику, але і теорію. Безперервне багатовікове вивчення римського права, особливо залишків римської юридичної літератури, формувало юридичне мислення Західної Європи і створювало сильний клас юристів, керівників і діяльних помічників у всякій законодавчій роботі. Об'єднуючи Європу на практиці, римське право об'єднувало її і в теоретичному плані: юриспруденція французька працювала весь час пліч о пліч з юриспруденцією німецькою або італійською, говорила з нею на одній і тій же мові, шукала дозволи одних і тих же проблем. Так виникала на грунті римського права дружна спільна праця всієї європейської юриспруденції, що продовжувала роботу мислителів античного світу: факел, засвічений яким не-будь римським Юліаном або Папіньяном, через нескінченний ланцюг рук, що змінялися дійшов до сучасних вчених всіх націй.

Така історична доля римського права. Бувши синтезом усієї юридичної творчості античного світу, воно лягло потім як підмурівок для правового розвитку нових народів, і як такий підмурівок, загальний для всіх народів Західної Європи, воно вивчається повсюди в Німеччині, Франції, Італії, Англії і т.д. Бувши базисом, на якому віками формувалася юридична думка, воно вивчається і тепер, як теорія цивільного права, як правова система, в якій основні юридичні інститути і поняття знайшли собі найбільш чисте від всяких випадкових і національних забарвлень вираження. Недаремно в колишній час воно вважалося за самий писаний розум, за ratio scripta.

Гаслом сучасної юриспруденції є знаменитий вислів Ієрінга: ”durch das romische Recht, aber uber dasselbe hinaus" "через римське право, але уперед, далі його". Розвиток держави, суспільства знаходиться в прямій залежності від розвитку права. Ось саме чому у праці розглядається розвиток держави та суспільства саме через призму розвитку права та еволюції правових відносин. 

Метою дослідження є з’ясування характерних рис та особливостей суспільного ладу та державного устрою Риму в період імперії. Для досягнення цієї мети у курсовій роботі вирішується ряд задач: визначення місця таких установ, як сенат та імператор, у системі державних органів Римської імперії в період принципату та монархії; дослідження змін у державному управлінні римлян та в сенаті протягом ІІ ст. до н.е. – ІІІ – ІV ст. н.е.; характеристики кримінально-судової системи суспільства того періоду; дослідження статусу населення і розвитку цивільного законодавства в історії Римської імперії.

Об'єктом дослідження є державний устрій та суспільний лад Риму в період імперії.

Предмет дослідження – Римське право періоду імперії: принципату і домінату.

Історіографія проблеми – Серед дослідників Римського права та історії державності слід відзначити таких: Покровський І.А., Віппер Р.Ю., Черніловський З.М., К. І. Батир, Новицький І.Б., Кузіщин В.І., Галанза П.Н., Машкин Н.А., Підопригора О.А., Омельченко О.А., та інші автори. Серед перерахованих вище імен все ж таки слід відзначити працю Покровського І.А. История римского права. – Минск, «Харвест», 2002, в якій автор досить продуктивно описує історію, життя, правову систему Римської імперії від її початку аж до падіння Константинополя 1453р.

Структура роботи. Робота складається зі вступу, двох розділів, висновків, списку використаних джерел та літератури, Понять латинських термінів, додатків. Повний обсяг курсової роботи – … сторінок. 


Розділ І. Державний устрій Риму в період імперії



З 30-х років до н.е. починається нова історична епоха в історії Римської держави й стародавнього світу взагалі - епоха Римської імперії, що прийшла на зміну Римській республіці. Падіння республіканської форми правління й народження монархічного ладу в Римі не було другорядним епізодом соціально - політичної боротьби.

Падіння Римської республіки й твердження Римської імперії стало подією величезного історичного значення, радикальним соціально – політичним переворотом, революцією, викликаною перебудовою традиційних суспільно – економічних і політичних інститутів. Основою перебудови стало перетворення полісно-общинної організації як всеосяжної системи в структуру іншого типу.

Історію імператорського Рима прийнято ділити на два періоди: перший період - принципату, другий - період домінанту. Границею між ними служить III в. н.е.

В 27м до н.е. на римський престол сходить, внучатий племінник і приймач Юлія Цезаря, Октавіан. До моменту загибелі Марка Антонія Октавіан користувався владою отриманою в надзвичайних обставинах громадянської війни й при її закінченні повинен був скласти свої повноваження й повернутися до традиційної системи республіканського правління. Однак як показали події кровопролитних громадянських воєн, республіканська форма правління виявила свою неефективність і розпорошеність у порівнянні з одноособовою владою диктатора або тріумвірів. От чому перші роки правління Октавіана пішли на те щоб вирішити досить суперечливі завдання, а саме скласти із себе надзвичайні повноваження й повернутися до колишнього правління, але разом з тим перешикувати його в монархічному дусі, використовуючи традиційні ідеї римського державного права. У Римі й провінціях установлюється державний лад, що одержав назву принципат (від слова «принцепс», як називали імператора по його званню «перший сенатор»).



а) Встановлення принципату, його сутність і розвиток. Реформа Октавіана Августа



Перехід керування державою до принцепсу відбувся завдяки наділенню його вищою владою, обранню на найважливіші посади, створенню ним окремого від магістратур чиновницького апарата, забезпечуваного утворенням власної скарбниці принцепса, і командуванню всіма арміями. 

Princeps по ідеї, є тільки вищий республіканський магістрат, щоправда, довічний і з надзвичайною владою, але все-таки тільки магістрат, внаслідок чого цей період називають також і періодом республіканської імперії. В особі принцепса зосереджує влада, що звичайно ділиться на наступні елементи: а) як військовий командир імператор має право повного й безконтрольного керування тими провінціями, у яких звичайно стоять війська; б) imperium proconsulare, тобто право загального проконсула управляти сенатськими провінціями; в) tribunicia potestas, що дає імператорові якість sacronsanctus і право intercessio стосовно всіх республіканських магістратів. 

Принцепси обираються в порушення республіканських традицій одночасно консулами, цензорами й народними трибунами. Як консул він міг, скориставшись правом інтерцесії, скасувати рішення будь-якого магістрату, як цензор - формувати сенат зі своїх прихильників, як трибун - накласти вето на постанову сенату або рішення магістрату. 

Спочатку влада принцепса не була спадкоємною. Юридично він одержував владу за рішенням сенату й римського народу, але він міг указати свого спадкоємця (звичайно сина або всиновленого), якого сенат і обирав принцепсом. Разом з тим все частіше бували випадки скинення принцепсів і призначення нових у результаті двірських переворотів, чинених за допомогою армії.

Щоб більш докладно описати сутність і розвиток епохи принципату варто звернутися до реформ, що проводились Октавіаном у системі державного устрою в цей період. 

В 29 р. до н.е. склад Сенату був поповнений новими людьми (вірними Октавіану), а його загальний список скорочений з 1000 до 600 членів. У період з 27 по 23 р. до н.е. Октавіан з'єднав у своїх руках повноваження консула, народного трибуна, він був поставлений на чолі сенатського списку й став як би головою вищого органу Риму, постійний титул імператора закріплював його права як головнокомандуючого.

Август поступово підсилює й свій моральний авторитет. Так він одержав від Сенату повноваження по охороні вдач і авторитету законів (cura legum et morum) був обраний у багато релігійних колегій Рима, в 13 році був обраний верховним понтифіком - главою самої авторитетної релігійної корпорації Рима. Свого роду завершенням цього процесу стало присвоєння Августу особливого титулу «батько батьківщини» (2р. до н.е.) (pater patriae).

Новий характер у процесі формування імператорської влади придбали відносини між правителем Октавіаном і головними органами колишнього республіканського ладу: народними зборами, Сенатом і системою магістратур.1

З народних зборів збереглися тільки трибуні, але вони також збиралися й приймали закони, у тому числі багато законів про владу самого правителя, продовжували обирати магістратів (консулів, преторів, квесторів), однак втратили яку або самостійну роль і перетворилися в слухняне знаряддя Октавіана. 

Більш складним був правовий відносини між Октавіаном і Римським Сенатом. Сенат був уособленням республіканського ладу як такого й Октавіан проводив стосовно нього дуже обережну політику, постійно скорочуючи його компетенцію, зовні залишаючи за ним більші права. В 27 р. до н.е. він повернув Сенату верховну владу, склавши із себе надзвичайні повноваження тріумвіра, а Сенат у свою чергу наділив його новими, так сказати, легальними повноваженнями, залишивши за собою значну компетенцію. Між Октавіаном – носієм нової влади й Сенатом – органом традиційної республіки, була встановлено як би юридична рівноправність. Але право принцепса призначати сенаторів і періодично проводилися принцепсами "чищення" сенату привели до того, що з II ст. сенат практично тільки затверджував пропозиції принцепса. Майже те ж відбулося із правом, що перейшов від народних зборів до сенату, обирати й контролювати магістратів - частина з них могла бути обрана тільки з кандидатів, запропонованих принцепсом. Обмежуються права сенату за розпорядженням державними фінансами й керуванню провінціями. Повністю втрачається його компетенція у військовій і зовнішньополітичній областях.

Ще більше органічними виявилися включення в структуру монархії, що народжується, традиційних виборних магістратур. І в часи Августа також як при республіканському ладі щорічно обиралися консули, претори, еділи й квестори, і вони здійснювали свої традиційні функції, однак тепер вони втратили своє самодостатнє значення як суверенні органи виконавчої влади, відповідальних тільки перед народними зборами. Вони ставали відповідальними не стільки перед народними зборами, де вони продовжували обиратися, а перед принцепсом і імператором. Адже принцепс одержав від Сенату дуже важливе право рекомендації, тобто серед різних претендентів на магістратську посаду він мав право вказувати свого кандидата, і така рекомендація виявлялася вирішальної, а вибори перетворювалися фактично в призначення.

Паралельно із проведенням реформування магістратур створюється імператорський чиновницький апарат, на вершині якого стояли рада й канцелярія принцепса, у яку входило кілька відомств зі штатом чиновників. У раду включалися префекти, "друзі" імператора, начальники відомств канцелярії. У канцелярію входили відомства фінансів, прохань, офіційної переписки, особистого майна імператора, імператорського суду й ін. Члени ради, що виповняли дорадчі функції, і начальники відомств канцелярії призначалися самим принцепсом з його наближених.

Крім змінивших свій зміст традиційних виборних магістратур Октавіан почав формування органів управління містом Римом (префект Рима, префект води й т.п.). Відбулася реорганізація керування провінціями, що стали складовими частинами Римської держави. Вони були розділені на імператорські й сенатські. Перші управлялися призначуваними принцепсом легатами, що здійснювали військова й цивільна влада за допомогою власної ради й канцелярії, другі - призначуваними сенатом проконсулами й пропреторами, що обиралися із сенаторів по жеребі й, що перебували в подвійному підпорядкуванні - сенату й принцепса.

Поділ провінцій на імператорські і сенатські мало ще один важливий наслідок. Доходи із сенатських провінцій надходили в державну скарбницю, якою розпоряджався сенат, доходи ж з імператорських провінцій ішли в скарбницю принцепса - фікс. Оскільки до перших минулому віднесені нечисленні (11 з 45), давно завойовані й, отже, розграбовані Римом провінції, скарбниця сенату була перманентно вбогої, а часом і порожній. Імператорські провінції були завойовані порівняно недавно, і пограбування їх тільки починалося, що давало принцепсу величезні доходи, що збільшують надходженнями від імператорських маєтків і широко, що практикувалися проскрипцій. Сенат іноді змушений був брати в принцепса гроші в борг.

Поступово влада принцепса поширювалася й на сенатські провінції, і до III в. вони всі стали імператорськими.

Починають проводитися й реформи у військовій сфері. Право командування армією й можливість утримувати її за рахунок не тільки державної, але й власної скарбниці дозволили принцепсам перетворити її в потужну опору особистої й державної влади. Більше того, армія перетворюється у впливову політичну силу, від якої залежала часом і доля самого принцепса. Якщо при республіці єдність політичної влади й військової сили персоніфікувалося центуріальними зборами військовозобов'язаних громадян і сенатом, що розпоряджався армією, то тепер ця єдність персоніфікувалася принцепсом. У Римі виникає єдина військово-бюрократична організація керування.

Після переходу до професійної армії вона перетворюється в корпоративну організацію. Октавіан зробив її реорганізацію, розділивши на три частини. Привілейоване становище займала преторіанська гвардія. Її когорти при Октавіанові нараховували 9000 чоловік. Преторіанці набиралися з римських громадян італійського походження й одержували платню в 3,5 рази більше, ніж легіонери, служили 16 років і після відставки мали у своєму розпорядженні солідне майно й поповнювали ряди панівного класу. Основну частину армії (при Октавіанові 300 000 чоловік) становили легіонери, що набиралися із громадян римських провінцій. Вони служили 20 років і одержували платню, що дозволяла після відставки завести невелике рабовласницьке господарство й влитися до складу провінційної знаті. Третю частину армії становили допоміжні війська (чисельністю до 200 000 чоловік), що комплектувалися з жителів провінцій, що не мали прав римських громадян. І хоча платня в них було в три рази менше, ніж у легіонерів, і термін служби 25 років, а дисципліна жорсткіше й покарання суворіше, служба в допоміжних військах все-таки залучала можливістю одержати римське громадянство, а для незаможних і зібрати деякі засоби. Поступово соціальна різниця між легіонами й допоміжними частинами зникає, росте корпоративний дух армії, що ще більше збільшує її політичну роль.

І так, до кінця багаторічного правління Августу вдалося створити основи майбутнього монархічного ладу, що ввійшов у світову історію під назвою Римської імперії. Ця форма монархії виростала на ґрунті властиво римських державних структур, що панують ідей, що надавало імператорському режиму, так сказати, національний характер, хоча не можна заперечувати вплив на його формування деяких тиранічних режимів Древньої Греції.

Оскільки монархічний лад формувався на основі традиційних полісно-общинних інститутів, що народжуються імперські структури виявилися пов'язаними з колишніми порядками, а нова монархія пронизаної деякими республіканськими правовими ідеями.1



б) Домінат. Реформи імператорів Діоклетіана й Костянтина



Уже в період принципату рабовласницький лад у Римі починає хилитися до занепаду, а в II-III ст. назріває його криза. Заглиблюється соціальне й станове розшарування вільних, підсилюється вплив великих земельних власників, росте значення праці колонів і зменшується роль рабської праці, занепадає муніципальний лад, зникає полісна ідеологія, на зміну культу традиційних римських богів іде християнство. Економічна система, заснована на рабовласницьких і напіврабовласницьких формах експлуатації й залежності (колонат), не тільки перестає розвиватися, але й починає деградувати. До III ст. стають усе більше частими й широкими повстання рабів, майже невідомі початковому періоду принципату. До повсталих рабів приєднуються колони й вільна біднота. Положення ускладнюється визвольним рухом скорених Римом народів. Від загарбницьких воєн Рим починає переходити до оборонного. Різко загострюється боротьба за владу між ворогуючими угрупованнями панівного класу. 

Принципат придушив дух громадянства в римлян, республіканські традиції пішли тепер уже в давню давнину, останній оплот республіканських установ - сенат остаточно підкорився принцепсу. З кінця III, в. починається новий етап історії імперії - домінант, під час якого Рим перетворився в монархічну державу з абсолютною владою імператора.

Діархія не могла бути міцною формою державного устрою, і вже до кінця попереднього періоду імператорська влада здобуває помітний монархічний відтінок. Тривалі смути, що наступили після Сєверов, виявили необхідність повної реорганізації держави, і ця реорганізація була проведена Діоклетіаном, а потім у тім же дусі завершена Костянтином.

Два початки лежать в основі цієї Діаклетіанівсько-Констянтинівської реформи. Перше – це остаточне визнання імператора абсолютним монархом. Він тепер уже не принцепс або республіканський магістрат, що визнає над собою хоча б у принципі верховенство народу; він тепер не «перший» (між рівними), а пан, dominus, що стоїть вище закону. Під впливом східних зразків влада здобуває навіть зовні східний колорит: неприступність, складний придворний церемоніал і т.п. Однак династичного характеру монархія й тепер не придбала; питання про престолонаслідування залишається не врегульованим.

Другий початок – це поділ імперії на дві половини: Східну й Західну, Oriens і Occidens. Але цей поділ у принципі не позначає собою розпадання імперії на дві зовсім окремих і самостійних держави: Oriens і Occidens залишаються тільки двома половинами того самого державного цілого.1

А тепер варто зупинитися на реформах, проведених Діоклетіаном і Костянтина, які допоможуть більш докладно охарактеризувати даний період.

Реформи Діоклетіана. Діоклетіан провів цілий ряд реформ, які повинні були зміцнити господарську, політичну й військову міць Римської імперії

Новий адміністративний поділ імперії. В часи принципату провінції збігалися, як правило, з колишніми до римського завоювання самостійними або напівсамостійними областями.

Діоклетіаном був зроблений новий адміністративний поділ. Вся імперія була розділена на 12 діоцез, границі, яких не завжди збігалися із границями колишніх провінцій. Діоцези у свою чергу ділилися на провінції. Італія втратила тепер і офіційно своє привілейоване положення: вона розділена була на два діоцеза, які включали не тільки італійські, але й інші області.

Система домінанту була заключним кроком по шляху остаточного утвердження військової диктатури. Придушення опору експлуатованих класів і відбиття наступаючих «варварів» вимагали не тільки політичної реорганізації Римської держави, але також господарського й військового його зміцнення.1

Військова реформа. Увагу Діоклетіана було направлено, насамперед на підняття військової міцності імперії. Крім поділу влади між августами й цезарями необхідно було створити сильну армію, що була б здатна захистити границі імперії від «варварів» і разом з тим була б дійсною опорою імператорської влади. 

Поряд з новими принципами розподілу військ при Діоклетіані був значно збільшений склад армії. Остання обставина неминуче повинна була порушити питання про комплектування військ. До Діоклетіана військові частини, як правило, поповнювалися добровольцями. Цей принцип залишився й у часи пізньої Імперії, але разом з тим були введені правила обов'язкового поповнення армії. Діоклетіан зобов'язав великих землевласників доставляти державі певна кількість рекрутів згідна з кількістю рабів, що перебували в їхніх маєтках, і колонів. Зобов'язані були служити в армії й лети - полонені «варвари», поселені на римській території. Нарешті, на військову службу за особливу винагороду приймалися загони «варварів», що переходили під владу Римської імперії. 

Податкова реформа. Реформа армії вимагала більших витрат; великих витрат вимагало утримання чиновницького апарата. Тим часом господарство імперії, незважаючи на окремі заходи, продовжувало залишатися розстроєним. Діоклетіан провів ряд реформ із метою поліпшення стану імперських фінансів.

Уводилася нова система обкладання населення податками. Для епохи ранньої імперії характерним було різноманіття податків, причому значну роль у фінансах грали податки непрямі, що втратили своє значення із занепадом економічного життя й падінням цінності грошей. У системі Діоклетіана велике значення придбали прямі податки й, насамперед поземельна подать.

І в попередній період населення окремих областей зобов'язувалося поставляти державі певні продукти для змісту міста Рима, армії й чиновників. Подібний аналог звався аннона й збирався нерегулярно, нерідко здобуваючи характер реквізиції. Із часів Діоклетіана аннона - податок переважно в натуральній формі, стягує регулярно з населення. Одиниця обкладання визначалася відомою кількістю орної землі, що може обробити одна людина, щоб мати засобу до існування. При складання кадастрів приймалося в увагу розмір і якість оброблюваної ділянки землі, число працівників і кількість голів худоби. Від податку не звільнялися й сенатори, що платили до того ж крім поземельний і особливий податок. Міські жителі, що не мали земельних володінь, обкладали подушним податком.

З Італії, що не платила до того податки, стали тепер стягувати поземельні податки, як і із провінцій. За надходження податків відповідали міські ради, а так само власники маєтків. Відповідальність за надходження податків, покладена на великих землевласників, сприяла, безсумнівно, покріпаченню колонів.

Податкова реформа Діоклетіана гарантувала державі певна кількість продуктів, необхідне для змісту армії, двору, столиці й резиденції імператора. Державне господарство будувалося, таким чином, на натурально господарській основі, не залежало від коливань вартості грошей, ринкових цін, підвозу продуктів.

Це, безсумнівно, свідчить про те, що натурально - господарські тенденції здобували все більше значення в економіці пізньої Імперії.  

Фінансова реформа. Грошове господарство, звичайно, теж грало ще істотну роль, але воно мало потребу в оздоровленні. У цих цілях Діоклетіан провів монетну реформу, що встановлювала повноцінну золоту монету, що важила офіційно 1/60 римського фунта; крім того, була випущена срібна й бронзова монета. Реформа ця не мала особливого успіху, тому що реальна вартість монети не перебувала в належному співвідношенні з номінальною її вартістю, співвідношення між цінністю й вартістю металу було визначено довільно, не була прийнята в увагу система обігу монети. У результаті повноцінна монета зникла з обігу й перетворювалася в злитки, ціни на товари не тільки не впали, але продовжували рости.1

Едикт про ціни. З метою боротьби зі зростаючою дорожнечею в 301 р. був виданий едикт, що встановлює максимальні ціни на різні товари, а також максимальні ставки для оплати праці.

В історіографії давалися різні оцінки цьому едикту. Найчастіше його вважали адміністративним божевіллям. Потрібно, однак, помітити, що регулювання цін мало певні підстави. У розпорядженні уряду були величенні запаси продуктів; більші майстерні, які випускали багато всякого роду виробів, і, таким чином, уряд могло викидати на ринок певна кількість товарів і тим самим регулювати ціни. Однак регулювання цін у масштабі всієї Римської імперії засуджено було на невдачу. По едикті ціни були встановлені законодавцем довільно: вони були єдиними для всієї імперії, не враховувалися особливості районів, зручність шляхів сполучення й інших місцевих умов. У результаті всього цього едикт не мав особливих практичних наслідку й незабаром після видання, очевидно, перестав дотримуватися. 

Судова реформа. Судова реформа Діоклетіана зробила корінні зміни в судоустрої. Розбір кримінальних справ від постійних комісій перейшов спочатку до Сенату, а потім до імператора і його чиновників.

У пригороді Рима карна юрисдикція перебувала у віданні перфекта міста, в Італії - перфекта преторія, а в провінціях - намісників по керуванню провінціями. Після реформ Діоклетіана в провінціях карне судочинство вели ректори. Крім того, були судді по справах про нічні пожежі й по справах про постачання продовольством. Останнім давалося право виносити в деяких випадках смертні вироки.

Розбір цивільних справ у зв'язку з поширенням екстраординарного процесу перейшов до імператорських чиновників. Реформа Діоклетіана завершила процес витиснення формулярного процесу екстраординарним. Оскільки зникало розходження між імператорськими й сенатськими провінціями, вся територія Римської держави перебувала під керуванням імператорів і їхніх чиновників. У Римі судова влада перейшла від преторів до міського перфекта. В 294 році Діоклетіан видав указ, у якому правителям провінцій пропонувалося вирішувати справи самим і тільки в крайніх випадках передавати на рішення приватних суддів.

Також з'явилися нові магістрати для розбору цивільних справ по справах про опіках, аліментах і т.д. 1 

Відношення до традиційної римської релігії. У політичній системі, установленої Діоклетіаном, релігійному питанню приділялася велика увага. Діоклетіан подібно Августу виступив у якості встановлення старої римської релігії, але разом з тим, подібно тому, як це було в східних монархіях, було підкреслене божественне походження імператорської влади. Традиційному римському культу приділялася знову велика увага. Відомий пасивний опір своїй релігійній політиці Діоклетіан зустрічав з боку християнської церкви, але й цей опір придушувався.2

Реформи Костянтина. Якщо в області релігійної політики Костянтин ішов іншим шляхом, чим Діоклетіан, то в області соціальної й політичної він розвивав систему реформ, основи якої були закладені Діоклетіаном.

Відділення цивільної влади від військової. Зберігаючи адміністративний поділ імперії, уведене Діоклетіаном (на діоцези й провінції), Костянтин поставив над діоцезами чотири префектури: Схід, Іллірію, Італію й Галлію. Префектурами управляли перфекти Преторія, яким підкорялися вікарії діоцезів, а нижче їх стояли praesides провінції. 

При Костянтині цивільна влада була остаточно відділена від військової; При ньому ж була завершена й реформа армії: розподіл військ на прикордонні частини й рухливу армію. Замість преторіанської гвардії, зменшеної в числі при Діоклетіані, з'являються особливі палацові частини.

Покріпачення куріалів. Послідовне проведення фіскальної політики привело до покріпачення станів. Едиктами 316 і 325 р. вищому стану міського населення - куріалам - заборонялося залишати те місто, де вони народилися. Ні постанови міської ради, ні розпорядження імператора не могли звільнити їх від муніципальних повинностей. Не могла позбавити їх від цього і яка - або військова або цивільна посада. Обов'язку куріалів зробилися спадкоємною повинністю.

Покріпачення колонів і ремісників. Імператорська конституція 332р. забороняла перехід колонів з одного маєтку в інше; власник, у якого буде знайдений чужий колон, повинен був повернути його старому хазяїнові, крім того, повинен був заплатити податі, що належали з колона. Тривало при Костянтині й прикріплення ремісників до їхніх колегій. Так, в 317 р. було видане розпорядження, у якому говорилося, що «майстрам монетного двору варто назавжди залишатися у своєму стані, і від цього стану їх не звільняють привілеї, пов'язані з яким - або положенням».

Заснування нової столиці. Ще при Діоклетіані місто Рим втратило колишнє значення. Костянтин побудував (в 330 р.) нову столицю на місці грецької колонії Візантії. Нова столиця була названа ім'ям засновника – Константинополем. 

Відношення до релігії. При Костянтині відбулася важлива історична подія: визнання за християнством і християнською церквою рівноправності з державним язичним культом (Міланський едикт 313 р.).

При приємниках Костянтина християнство ставати державною релігією. Християнська церква, з якої деякі попередні імператори (у тому числі й Діоклетіан) вели боротьбу, виросла в потужну ідеологічну й економічну силу, із чим не можна було не вважатися. 

Великого значення набуває церковна організація. Органами церковного управління є єпископи, обрані громадами. Вони не тільки управляють справами й майном цих громад, але навіть одержують деяку судову владу над паствою. 

Костянтин багато в чому був продовжувачем Діоклетіана, але більше рішучим і сміливим. У Костянтина не було того римського консерватизму, який властивий був Діоклетіану. Він управляв імперією деспотично, жорстоко розправляючись із усіма, хто стояв на шляху. Проте, вдячна християнська церква оголосила Костянтина, що прийняв хрещення перед самою смертю, святим і рівноапостольним. 

Державний лад у період домінанта. Реформи, проведені Діоклетіаном і Костянтином, привели до зміни державного ладу.

Встановлення абсолютної монархії спричинило, насамперед падіння сенату. Цьому не мало сприяло перенесення столиці в Константинополь і установу другого, Константинопольського, сенату, внаслідок чого обидва сенати опустилися до ступеня простих міських рад. Від колишнього загальнодержавного значення в сенату залишається тільки одна порожня форма: а) сенату повідомляються нові закони для відомості; б) сенату поручається іноді розслідування кримінальних справ; в) de jure сенату належить обрання нового імператора. Хоча, це право зводитися до санкціонування того, хто був уже або призначений як цезар, або проголошений військом.

Одночасно з падінням сенату відбувається подальше падіння старих республіканських магістратур. Вони продовжують ще існувати як почесні реліквії минулого, але вже ніякої участі в державному управлінні не приймають: консули головують у сенаті, претори завідують із доручення імператора деякими спеціальними справами (наприклад, опікунськими), інші існують тільки як почесні звання.

Все активне державне керування перебуває в руках імператорських чиновників, система яких розростається в складний бюрократичний механізм і піддається більше точної регламентації. Різко проводиться поділ посад на придворні, цивільні й військові; у кожній галузі утвориться певна ієрархічна градація. Причому кожному щаблу цих сходів відповідає особливий титул; кожному чиновникові призначається певне жалування - відповідно титулу й рангу.

При особі імператора перебуває державна рада, що називається тепер consistorium principis. За пропозицією імператора, він обговорює всякі питання законодавства й управління; у ньому ж розбираються й всі судові справи, що сходять в інстанційному порядку до імператора. 

При дворі створюються групи різних придворних чиновників, що виконують у той же час функції органів центрального керування. Найбільш важливими з них є: завідувач царським палацом, начальник особистої канцелярії імператора й разом з тим завідувач особистим складом чиновництва, завідувач державною скарбницею й фінансами, завідувач засобами, призначеними на зміст двору й ін. 

Потім іде ряд чиновників для керування столицями й провінціями, на чолі кожної столиці стоїть praefectus urbi, у руках якого зосереджує вся адміністративна й судова влада в столиці. Його найближчим загальним помічником є vicarius, а потім спеціальними - praefectus vigilum, praefectus annonae і маса нижчих чинів.

Що стосується місцевого керування, то вся територія піддається в цьому періоді новому адміністративному поділу. Кожна половина імперії ділиться на дві префектури: Східна половина - на префектури Східну (Фракія, Мала Азія і Єгипет) і Іллірійську (Балканський півострів), Західна половина - на префектури Італійську (Італія й Африка) і Гальську (Галлія й Іспанія). На чолі кожної префектури у вигляді її загального начальника стоїть praefectus praetorio. Кожна префектура ділиться на діоцези, на чолі яких стоять vicarii, і нарешті діоцези діляться на провінції, якими управляють rectores. Провінції є основними клітинками цього адміністративного подолу, а правителі провінцій стають по цьому першою адміністративною й судовою інстанцією. У цьому розподілі провінції вже втратили своє попереднє історичне й національне значення: вони тільки штучні територіальні одиниці.

Біля кожного чиновника групується штат його нижчих службовців і його канцелярія.

Провінції у свою чергу складаються з більш дрібних одиниць - громад, або civitates. Ці громади у своїх внутрішніх справах користуються відомою самостійністю, хоча й під сильним контролем уряду. Органами місцевого, общинного самоврядування є й тепер місцевий сенат, і виборні муніципальні магістрати. В обов'язку цих місцевих органів, головним чином декуріонів, входить насамперед турбота про виконання громадою загальнодержавних повинностей - доставляння належної кількості рекрутів, стягнення державних податей і т.д. 

З посиленням податкового тягаря й із загальним економічним занепадом країни така відповідальність робиться дуже важкої, і місцева аристократія починає ухилятися від обов'язку декуріонів. Щоб залучити до неї, уряд змушений давати декуріонам різні станові й почесні переваги. Але й це не допомагає, і тоді уряд приходить до примусової організації стану декуріонів, причому всякі спроби вийти з нього або ухилитися від несення покладеного на нього державного обов'язку карають різними покараннями.

Урядовий контроль над місцевим самоврядуванням здійснюється спочатку за допомогою особливого defensor civitatis. В особі цього чиновника імператори хотіли дати найбіднішому населенню особливого захисника їхніх інтересів у боротьбі з більше багатими й більше сильними, але на практиці ця ідеалістична функція не здійснилася, і defensor civitatis перетворився в суддю по дрібних справах.

Продовжують існувати й провінційні з'їзди (concilia provinciarum). Із установленням християнства релігійні язичеські цілі цих з'їздів відпадають, але тим міцніше робляться їхні ділові функції. Право петицій визнається за ними вже de jure, і імператори постійно забороняють правителям провінцій лагодити щодо цього які-небудь перешкоди. Проте, росте всемогутність бюрократії і її згуртованість роблять це право петицій практично ілюзорним. Внаслідок цього з'їзди майже виходять із уживання. 

Нарешті, із часів Костянтина видного суспільного значення набуває церковна організація. Органи церковного керування представляють єпископи, обирані громадами; у їхніх руках зосереджує церковне керування, завідування церковним майном, а також відома юрисдикційна влада над паствою по справи релігії й церкви. Чим далі, тим більше вплив церкви росте й відбивається в різних галузях права.


Розділ ІІ. Суспільний лад Римської імперії



Встановлення військово-диктаторського режиму, що завершило період громадянських воєн, стабілізувало ситуацію в Римі, дозволило перебороти гостру політичну кризу. Рабовласницький лад досягає кульмінації у своєму розвитку. Закріплюються соціальні зміни, що відбувалися в останні століття існування республіки, виникають нові класові й соціальні протиріччя.

З розширенням меж Римської держави росте чисельність вільного населення, у тому числі кількість римських громадян (як відзначалося, уже в період республіки права громадянства були надані жителям Італії). Цей процес тривав і з переходом до імперії: права громадян все частіше надавалися й не італійським жителям провінцій - завойованих Римом країн. Нарешті, в 212 році едиктом імператора Каракали право громадянства було надано всім вільним жителям Римської імперії.

Поряд із цим розвивається соціальна й станова диференціація вільних. З розвитком рабовласницького ладу й розширенням державних кордонів значно виріс і зміцнився клас рабовласників. Остаточно оформився й становий розподіл у ньому. Ряди нобілів і вершників, що зріділи в період громадянських воєн, поповнюються великими рабовласниками з Італії й провінцій - муніципалами, провінційною знаттю, а також державними чиновниками. Нобілітет перетворюється в сенаторський стан з майновим цензом в один мільйон сестерціїв. Сенатори займають вищі пости в державному апарату й армії й стають найбільш міцною опорою імператорської влади. Стан вершників з майновим цензом від 400 000 до мільйона сестерціїв перетворилося в служивий стан, що поставляв кадри для імператорської адміністрації в Римі, провінціях і для командних посад в армії. Більше значної по чисельності була провінційна знать, станово не оформлена, але відігравала впливову роль у місцевому керуванні. До неї примикали римські й неримські власники ремісничих майстерень, судновласники й торговці.

Відбуваються зміни й у положенні рабів. Рабська праця як основа виробництва вимагала постійного припливу нової рабської сили. Однак епоха успішних завойовницьких воєн іде в минуле, і військовий полон, що був раніше основним джерелом поповнення чисельності рабів, починає висихати. Положення рабів трохи (правда, тимчасово) поліпшується. Жорстокий обіг з рабами, як і безпричинне вбивство раба, забороняються; заохочуються сімейні відносини рабів. Ці міри мали на меті зм'якшення класових антагонізмів. Не випадково першим століттям імперії майже невідомі великі повстання рабів. Але разом з тим придушення опору рабів залишається важливим завданням держави, і по постанові сенату в 10 році н.е. у випадку вбивства хазяїна підлягали страті всі раби, що перебували в цей час у його будинку.

Розвиваються й форми експлуатації, які з'явилися ще в республіці, - широке поширення одержують пекулій і колонат.

Зберігається в період імперії й широкий прошарок вільних дрібних виробників у місті й сільській місцевості, росте число хліборобів з воїнів-ветеранів, що одержали земельні наділи. Однак положення цих верств населення стає усе більше нестійким, що спричиняє в II-III ст. поширення само продажу в рабство й особливо колонату.

Аналогічний процес спостерігається в містах, де ремісники спадково прикріплюються до професії й включаються в ремісничі колегії.


а) Становище населення



Якщо період республіки закінчився визнанням права громадянства за всіма жителями Італії, то період принципату характеризується поширенням цього права й на провінціалів.

На початку періоду це робиться двома шляхами: а) шляхом безпосереднього дарування права громадянства тим або іншим частинам державної території, тим або іншим окремим громадам, причому для звільнення цих нових громадян від обов'язку платити провінційну подать часто необхідно ще дарування особливого jus italicum. б) Шляхом надання тим або іншим громадам так названого jus latinum, тобто того юридичного положення, у якому перебували колись latini (повне jus commercii, але без політичних прав). При цьому розрізняються latium majus й latium minus. У громадах, що одержали latium majus, всі жителі, обрані в місцеві магістрати або в сенатори, eo ipso робляться римськими громадянами (cives); у громадах, що мають latium minus, таким привілеєм володіють тільки особи, обрані в магістрати, але не сенатори.

Всі інші провінційні жителі залишаються протягом перших двох століть цього періоду як і раніше на правах peregrini. Але помалу розходження між cives, latini й peregrini фактично згладжується: політична сторона цього розходження (право брати участь у народних зборах) відпадає разом зі знищенням самих народних зборів. А внаслідок цього відпадає й те міркування, що могло ще перешкоджати поширенню права громадянства на всіх підданих імперії. Залишалося зробити тільки останній крок, і цей крок був зроблений законом імператора Каракалли 212 р. За повідомленням Діона Кассія, Каракалла керувався при цьому чисто фіскальними міркуваннями – бажанням поширити відомі цивільні податі (vicesima hereditatum, 5% мито зі спадщини) на провінціалів. Як би те не було, але внаслідок цієї constitutio Antoniniana всі піддані Римської імперії (за винятком лише деяких нижчих верств населення, що платять подушну подать, – так названі dediticii) одержали право римського громадянства (Fr. 17 D. I. 5: "in orbe romano qui sunt ex constitutione imperatoris Antonini cives romani effecti sunt").

У положенні latini залишаються тепер тільки деякі види вільновідпущеників, а в положенні peregrini тільки dediticii, причому в більш пізнім праві такими є вже тільки особи, зведені до цього щабля на кару.

Поширення права громадянства на всіх провінціалів спричинило поширення римського права на всю територію імперії, тобто й на ті великі області, у яких діяло дотепер місцеве право, що визнавалося за загальним правилом всіма правителями провінцій. Серед цих областей особливе місце займали Греція й Схід (Єгипет, Азія й т.д.), де дотепер діяло грецьке або сильно елінізоване право. Всі ці місцеві, національні права (Volksrechte) тепер відразу втратилися своєї позитивної сили, а замість них стало діяти єдине імперське право (Reichsrecht), тобто право римське. Але саме собою зрозуміло, що на практиці суцільно й поруч продовжували застосовуватися багато колишніх місцевих норм і звичаї, внаслідок чого римське право, що діяло де-небудь у провінціях, далеко не збігалося з римським правом Італії. Надзвичайно цікава картина такого своєрідно змішаного права в Єгипті розкрилася перед нами останнім часом завдяки багатим знахідкам у цій країні різноманітних документів – папірусів. Перша велика знахідка, зроблена при розкопках в El-Faijûm в 1877 р., залучила до папірусів загальна увага вчених. З тієї пори кількість знайдених документів значно зросла, і вивчення їх отримало систематичний характер. Дослідження в цій області виявили, що місцеве греко-єгипетське право завзято втримувалося в житті й зробило відомий зворотний вплив на законодавство пізніших імператорів.

Що стосується станового угруповання населення, то старий розподіл на патриціїв і плебеїв зникає природно – шляхом вимирання патриціанських родів; замість цього колишній класовий розподіл на nobiles й ordo equester здобуває становий характер.

Так, імператор Август установив для обох станів відомий майновий ценз: 1 мільйон сестерціїв для приналежності до сенаторського стану й 400 тисяч для стану вершницького, і, крім того, він затвердив тут принцип спадковості. Соціальне розходження обох станів зберігається, ускладнюючись ще відомою протилежністю політичної думки. Ordo senatorius представляє стан, з якого вибираються головним чином республіканські магістратури й поповнюється сенат; природно, що цей стан є виконаним старих республіканських спогадів, а стосовно нової імператорської влади елементом опозиційним.

Вершницький стан, клас грошової аристократії, навпроти, одержує від нового режиму немаловажні вигоди й тому, загалом, представляє тепер елемент, для імператорських тенденцій сприятливим. По перевазі із цього стану вербуються тепер імператорські чиновники.

Вся інша маса населення, при всьому розходженні професій і положень, вважається простолюдом – plebs, нижчий щабель якого (у юридичному відношенні) займають вільновідпущеники – libertini. 

В області економічних відносин наступає деяке поліпшення. Цьому сприяло, насамперед, зазначене впорядкування провінційного побуту. Завдяки більшому порядку й більшій законності, економічне життя провінцій пішло нормальніше; у промисловості й торгівлі наступило помітне пожвавлення, що стало приводити туди чимало робочих рук. У багатьох місцях, завдяки імператорським турботам, виникають різні благодійні установи (наприклад, для виховання сиріт і т.п.), які поміщають свої капітали у вигляді постійних земельних рент у тих або інших земельних ділянках; такий спосіб приміщення капіталів служив досить зручним кредитом для землевласників і сприяв підняттю їхніх господарств.

Велике значення мало, далі, значне скорочення числа рабів, викликане майже повним припиненням нових завоювань і слабким природним приростом. Завдяки цьому рабська праця зробилася дорожче, і колишня система користування ним виявлялася не настільки вигідною. Внаслідок цього землевласники все частіше й частіше прибігають до роздачі своїх маєтків дрібними ділянками в оренду, і, таким чином, відроджується клас дрібного земельного селянства у вигляді вільних орендарів, фермерів (coloni).

У широкому масштабі це насадження селянського землеволодіння практикувалося самими імператорами на величезних маєтках, їм особисто належали дрібні ділянки, які здавалися наймачам в оренду довгострокову й навіть вічну, лише із зобов'язанням платити певний щорічний оброк.

Нарешті, припинення народних зборів і народних виборів з можливістю різних подачок, скорочення казенної роздачі хліба й т.д. послабило притягальну силу Риму, і маси більш охоче йдуть тепер на землю й у провінції.

Але все це відносне поліпшення не було міцним. Положення дрібних орендарів суцільно й поруч було важким, залежним.

Припинення щасливих війн із їхнім багатим прибутком, необхідність містити великі армії для охорони границь, необхідність оплачувати велика кількість чиновників і т.д. - все це змушує уряд збільшувати тягар податкового тягаря, а це погіршує й без того нелегке становище дрібних хазяїв. Результати цього не настільки гострого, але все-таки сумного положення позначилися новим загальним і вже повсюдним економічним занепадом у період абсолютної монархії.

В період домінату, у зв'язку з реорганізацією державного ладу радикально змінилася й станова організація суспільства. З колишніх вищих станів стан вершники зникли, а стан сенаторський перетворився в загальноімперську знать бюрократичного характеру. В ordo senatorius входять тепер особи, що займали вищі щаблі в посадовій ієрархії (даючі право на титул clarissimus), причому стан цей є спадкоємним, користується відомими привілеями (вилученням від місцевої підсудності й місцевих повинностей), зате, з іншого боку, несе й свої спеціальні обов'язки (спеціальні податі й повинності на користь імператора).

Але якщо за старих часів становість стосувалася тільки вищих шарів, та тепер вона поширюється в глиб і захоплює майже все населення імперії. Характерною тенденцією періоду абсолютної монархії стосовно населення є поступово проведене закріплення станів: природні суспільні класи робляться помалу спадкоємними, різко розмежовуються один від одного й кожен з них несе на собі ту чи іншу державну повинність, "тягло" (functio). Загальною причиною цього явища служить занепад суспільної життєдіяльності, що змушує державу для задоволення його потреб прибігати до примусового прикріплення різних суспільних класів до їхніх професій.

Владі принципату, як було відзначено вище, не чужим було прагнення підняти економічний добробут держави шляхом установлення більшого порядку в управлінні, реорганізації податкової системи. На якийсь час всі ці міри мали успіх, і добробут провінцій покращився. Однак, це поліпшення виявилося неміцним. Тривалі смути наприкінці періоду в значній мірі розхитали економічне життя; про це свідчать різноманітні надзвичайні заходи, що вживались імператором Діоклетіаном й іншими, проти лихварства, надмірного підвищення цін і т.д. Особливо цікавим щодо цього по своїй радикальності представляється відомий едикт імператора Діоклетіана de pretiis rerum venalium 301р., у якому встановлюється загальна для всієї імперії квота на всі товари й роботи; вимога ціни або плати понад цю таксу карається різними досить серйозними штрафами. Але саме собою зрозуміло, що таке примусове регулювання всього економічного обороту не принесе ні найменшої користі, могло викликати тільки нові економічні замішання, і через кілька років цей едикт був відмінений.

Але смути не припинялися й протягом усього періоду абсолютної монархії; державний порядок чим далі, тим усе більше й більше розхитувався. Все управління імперії виявилося в руках згуртованої й всесильної бюрократії, скарги на яку з боку місцевого населення або зовсім не доходили до імператора, або ж зрештою виявлялися марними. З фатальною необхідністю, щоб втримати величезне державне тло від остаточного розпадання, абсолютна монархія повинна була усе більше й більше опиратися на бюрократію й усе сильніше стягати залізні обручі бюрократичного механізму. Це, у свою чергу, підсилювало повновладдя й безконтрольність чиновництва, а разом з тим приводило до розвитку сваволі й хабарництва, що не могло не озиватися згубно у всіх областях суспільного й економічного життя. Для змісту пишного імператорського двору й всієї величезної маси чиновництва уряд має потребу в більших засобах. З іншого боку, щасливі війни давно вже припинилися; навпроти, варвари наполегливо насуваються з усіх боків, і для захисту від них необхідно постійний вступ великих армій. Витрати ростуть, а на покриття їх необхідні засоби, які уряд може одержати тепер тільки з підданих. Податки все підвищуються й підвищуються: старі підсилюються, а поруч із ними вводяться нові.

Продуктивні класи населення, поставлені загальними державою в тяжкі умови праці, виявляються усе менш і менш здатними нести на собі ці зростаючі податки й виявляють схильність бігти від своїх професій. Навіть землевласники нерідко залишають свої поля; кількість таких agri deserti настільки велика, що звертає на себе увагу уряду. Стягнення податків дає завжди недобори, за які відповідальність покладає на місцевих декуріонів, внаслідок чого, як було відзначено вище, місцева аристократія ухиляється від участі в муніципальному управліннні. Але уряду потрібні відповідальні особи; вони карають тих, що ухиляються й, таким чином, накладають на весь стан декуріонів кругову поруку.

Спадкоємною і примусовою робиться також професія військова: сини солдат повинні також бути солдатами, і лише відсутня кількість поповнюється з рекрутів (tirones). Тієї ж участі піддаються багато галузей торгівлі й промисловості; всі особи, зайняті в цих галузях, об'єднані тепер у примусові спадкоємні корпорації, цехи, на які, за круговою порукою, покладає виконання їхніх професійних обов'язків. Такі професії корабельників (navicularii), зобов'язаних доставляти на своїх кораблях їстівні припаси в столиці; професії булочників (pistorii) і м'ясників (boarii); професії робітників у державних фабриках, рудниках і т.д. Майже скрізь вільна організація праці заміняється примусовою; майже всі несуть ту або іншу державну functio, робляться в цьому змісті рабами держави – servientes patriae.

Особливий інтерес представляє виникнення в період абсолютної монархії численного класу кріпаків, так званих coloni. В остаточному виді положення колонів характеризується наступними юридичними рисами. Колони живуть на землі, що належить іншій особі (панові), і платять йому відомий щорічний оброк (canon); але разом з тим це не просто орендарі, якими були coloni колись: колон не може піти із займаної ним ділянки; у випадку його відходу пан має право вимагати його повернення назад за допомогою vindicatio – так само, що як біг раба. З іншого боку, і пан не може не видалити колона з ділянки, не продати його без ділянки або ділянки без нього. Таким чином, колони представляють собою залежний клас населення, юридично пов'язаний із землею, прикріплений до неї – glaebae adscripti, servi terrae ipsius.

Питання про походження колонату є одним з дуже складних. Навряд чи може в цей час підлягати сумніву, що в деяких провінціях, наприклад, у Єгипті й Азії, колонатоподібні відносини існували вже здавна й були тільки успадковані Римом. Можливо, що цей східний зразок зробив свій вплив і на пізніше законодавство, що дало колонату його остаточне юридичне формулювання. Але в Італії, Африці й деяких інших частинах імперії колонат розвився з інших коренів і тільки в імператорський час.

У пам'ятниках республіки, принципату й у класичних юристів вираження colonus позначає ще вільного дрібного орендаря, фермера. Як було зазначено, у період принципату замість рабського господарства розвивається господарство фермерське. Внаслідок повстань рабів і масових страт їх, а також внаслідок припинення припливу їх як військовий видобуток, кількість рабів значно скоротилась, і власники латифундій починають знаходити для себе більше вигідним здавати свої землі дрібними ділянками вільним орендарям. Ділянки ці здаються іноді прямо фермерами, іноді ж за посередництвом великих наймачів (conductores). Орендна плата вноситься звичайно в грошах, але іноді замість грошової суми вона встановлюється у вигляді відомої частки продуктів у натурі (colonia partiaria); у період абсолютної монархії, з падінням обороту взагалі, colonia partiaria робиться явищем усе більше й більше загальним. У деяких місцях до орендної плати приєднується ще обов'язок виконувати відомі панщинні роботи (operae) на користь пана.

На цій стадії колон ще юридично вільний; як пан може відмовити колону в продовженні орендного договору, так і колон може піти з орендованої ділянки; навіть несплата оброку юридично не прив'язує його – пан може тільки стягувати з його недоїмку звичайним цивільним порядком. Але, зрозуміло, фактично така недоїмка в сильному ступені зв'язувала колонів, а положення їх було, за загальним правилом, важким. Як дрібних орендарів були, звичайно, найбідніші елементи населення, уже при самому початку господарства, маючи потребу в деякому капіталі, вони повинні були прибігати до позик – звичайно в того ж землевласника, – і в такий спосіб виявлялися вже відразу у відомій залежності від нього. Незадовільні умови господарського життя приводять суцільно й поруч до того, що не тільки немає можливості погасити ці позички, але навіть й у платежі оброку виявляється недоїмка, що з перебігом часу росте й робиться хронічною. За таких умов піти на інше місце робиться скрутним, тим більше, що й на іншому місці колона чекала та ж сама доля. Природно, що здебільшого маса колонів фактично залишалася на тих же ділянках з покоління в покоління.

Ця фактична зв'язаність потім помалу починає перетворюватися в юридичну. Загальна тенденція абсолютної монархії прикріпити різні класи населення до їхньої професії позначається й тут. Великий вплив на положення колонів зробила реорганізація прямого обкладання, зроблена імператорами. У підставу прямої податі, що сплачує землевласниками, – так називаної capitatio terrena – кладе кількість й якість їхньої землі. Для визначення цієї кількості і якості виробляється періодично поземельний кадастр, складаються описи маєтків (formula censualis), причому ретельно заносяться всі дохідні статті цих останніх. Як така дохідна стаття заносяться в опис і колони. Ця обставина надає фактичній залежності колонів уже деякий юридичний відтінок, створює в особі пана щось начебто права на колонів: відхід колона представляє зниження прибутковості маєтку, за яке платить державі пан.

Загальний економічний розлад ставить самих панів часто в скрутний стан і змушує їх дорожити колонами; звідси нерідкі випадки зманювання колонів і приховування швидких. Щоб запобігти подібним явищам, імператор Костянтин указом 332 р. пропонує в таких випадках примусово повертати колонів назад. Внаслідок цього колон втрачає своєї колишньої волі переходу, юридично прикріплюється до тієї землі, на якій він записаний, робиться colonus adscripticius. Подальші закони йдуть у тім же напрямку й надають колонату його пізніший вид: так, закон 357 р. забороняє панові продавати землю без колона.

Однак, і після того, як це прикріплення до землі відбулося, колон не став рабом: влада пана над ним не є приватноправовою. Відношення між паном і колоном є зв'язком державно-правовим – і притому зв'язком двостороннім: зв'язаний колон, але зв'язаний і пан; обоє несуть державну повинність, обоє прив'язані примусово до державної "функції" (functio).

Потрібно сказати, однак, що це теоретичне розходження мало невелике практичне значення, і положення колонів усе більше й більше наближалося й зрівнювалося з положенням рабів, що також поселялися часто паном на землі. Особиста воля колонів також із часом робилася ілюзорною, тим більше, що пізніше законодавство надало панам і відому дисциплінарну владі над колонами.

Якщо ми уявимо собі тепер великий маєток того часу, то ми побачимо особливий світ, на чолі якого стоїть пан; йому підлегла в такій або іншій мірі маса осіб – вільні що служать, вільновідпущені, раби, колони; він управляє ними, творить над ними суд і розправу. З іншого боку, такий пан, за загальним правилом приналежний до стану clarissimi, перебуває в безпосередньому зв'язку із двором і вилучений від юрисдикції місцевої влади. Виходить, таким чином, якесь від загального порядку керування незалежне ціле – деякий зародок феодалізму. Згодом, у Візантійську епоху, цей зародок розвивається; але це не феодалізм молодих, що ще тільки складаються держав західноєвропейського середньовіччя, а феодалізм державного тіла, що заживо розкладається. Ні всемогутність бюрократії, ні примусова організація народного господарства не могли врятувати від цього розкладання; навпроти, остаточно вбиваючи народну енергію, всі ці міри тільки погіршували справи й прискорювали процес умирання.

б)Кримінальне право і суд. Цивільний процес



Реформи, внесені імперією - республіканською й абсолютною - в область кримінального права й кримінального суду, зводяться найголовнішим образом до наступного.

В області кримінального суду quaestiones perpetuae і суду сенату помалу відтискуються, а потім і зовсім усуваються карною юрисдикцією імператорських чиновників – praefectus urbi для Риму, praefectus praetorio для Італії й провінційних намісників для провінцій. Із установленням при Діоклетіані нового адміністративного поділу, нормальним органом суду першої інстанції, як і в справах цивільних, є praesides provinciarum, на рішення яких може піти потім апеляція до вищої влади. Чиновники ці судять по початках інквізиційного розгляду extra ordinem. Що стосується ініціативи в переслідуванні злочинів, то приватна accusatio не скасовується, але перестає бути винятковою: поруч із нею допускається й переслідування по почині влади, ex officio. Крім нормального порядку суду, в епоху абсолютної монархії розвиваються спеціальні суди для окремих станів - сенаторів, придворних, солдат і духовних.

В області матеріального кримінального права основою залишаються ті регламенти, ті leges, які ще в період республіки визначали діяльність окремих quaestiones perpetuae. Але вони - leges були багато в чому доповнені й змінені пізнішими імператорськими указами. Нарешті, і юриспруденція не залишилася без впливу: коментуючи leges і імператорські укази, вона направляла практику й керувала законодавством. Так, наприклад, республіканське карне право злочинними вважало тільки навмисні діяння; діяння необережні - необережне вбивство й т.д. - залишалися безкарними: відсутність наміру (dolus) робило злочин випадковим (casus). Юриспруденція, що звикла вже в цивільному праві між dolus і casus знаходити ще середнє - culpa, звернула увагу на злочини необережні, і імператорське законодавство стало піддавати їхнім покаранням залежно від ступеня провини. Далі, у республіканському законодавстві замах не відокремлювався від здійснення й звичайно карався так само, як вбивство. Юриспруденція проводить і тут необхідне розходження й рекомендує для замаху покарання більш м'які.

Що стосується системи злочинів, то загальну тенденцію імператорської епохи становить її розширення. З одного боку, республіканське законодавство щодо цього залишало великі прогалини, а, з іншого боку, прагнучи до запровадження більшого порядку й спокою в країні, імператори схильні були більшою мірою накладати свою караючу руку там, де в період республіки обходилися без карної репресії. Під впливом цієї тенденції розширюються з погляду свого складу старі, передбачені в leges, злочини - crimina legitima. Але, крім цих останніх, виникає цілий ряд нових злочинів, обкладених покараннями в різних імператорських указах, – так названі crimina extraordinaria. Сюди ставляться насамперед відзначені вище злочини необережні – убивство, підпал; потім клятвопорушення, stellionatus (особливий вид обману), витравлення плода, образа християнської релігії й т.д. Особливого згадування заслуговує встановлення карних покарань за delicta privata, тобто за такі діяння, які раніше давали підставу тільки для такого або іншого цивільного позову – наприклад, за furtum; спочатку така карна репресія була встановлена лише для деяких особливих видів злодійства (для feres armati, nocturni, balnearii і т.д.), а згодом і для всякого.

Що стосується системи покарань, то замість нескладності й порівняльної м'якості каральних засобів кінця республіки розвивається надзвичайно складна і сувора, порою навіть варварська, система карного права, причому й тут станові розходження позначаються іноді у встановленні різних покарань за той самий злочин для привілейованих і простих. Відновлюється зникла наприкінці республіки страта, що у деяких випадках приймає навіть характер кваліфікованої (спалення, розп'яття на хресті, poena culei і т.д.). Крім страти, найбільш частими формами покарань є: каторжні роботи в державних копальнях (condemnatio ad metallum, причому присуджений eo ipso втрачав усякі права і робився servus poenae), засилля в різних видах (aquae et ignis interdictio – вигнання з меж батьківщини, deportatio in insulam – висилання в певне місце; обидві форми сполучені з втратою прав і з перетворенням злочинця в peregrinus dediticius; relegatio – без втрати прав), ув’язнення, майнові штрафи й навіть тілесне покарання. Вищі покарання, так названі poenae capitales (смертна страта й ті, які сполучені із втратою прав), тягнуть за собою, у якості додаткового, конфіскацію майна. Взагалі основною ідеєю каральної системи є ідея помсти злочинцеві і лякання інших.

Формулярний процес був нормальним цивільним процесом не тільки наприкінці республіки, але й протягом усього періоду принципату. Однак із установленням імперії поруч із цим нормальним процесом, що припускає поділ на jus і judicium, розвивається так званий екстраординарний процес (extraordinaria cognitio), не знаючого такого поділу. Помалу потім цей екстраординарний процес відтискає процес per formulas і до початку періоду абсолютної монархії є вже єдиним. Зміна це відбулося наступним шляхом.

Уже в давній час у тих випадках, коли особа не знаходила собі захисту в цивільному праві й у формах звичайного цивільного процесу, вона могла звернутися до магістрату із проханням захистити її адміністративними мірами влади. Якщо магістрат знаходив прохання заслуженим уваги, він сам розбирав справу, постановляв таке або інше рішення й потім сам особисто ж приводив це рішення у виконання. Такий адміністративний розгляд називався cognitio або notio, а на противагу звичайному судовому процесу – cognitio extraordinaria (extra ordinem judiciorum privatorum). Воно зустрічається в сфері діяльності різних римських магістратів (консулів, цензорів) при рішенні підвідомчих їм справ. Що стосується преторів, то вони, навпроти, порівняно рідко прибігали до цьому чисто адміністративному прийому, бажаючи в таких випадках переводити справу на шлях звичайного судового виробництва за допомогою інтердиктів, stipulationes praetoriae. Внаслідок цього extraordinaria cognitio у період республіки була явищем більш-менш випадковим і рідкісним.

А вже із установленням імперії область застосування extraordinaria cognitio все більше розширюється. Імператор, як перший у державі магістрат, мав право на таке ж адміністративне рішення всяких справ, і імператори усе ширше й ширше користуються цим правом, беручи на свій безпосередній розгляд справи, які або звернули на себе їх увага або про які просили зацікавлених осіб. З ростом компетенції імператорських чиновників – praefectus urbi, annonae, vigilum – росте і їх юрисдикційна роль: по зв'язку зі своїми поліцейськими функціями вони розбирають і приватні суперечки, до цих поліцейських справ що примикають. Із припиненням розвитку преторського едикту знову народжувані відносини (наприклад, із приводу аліментів і т.д.) могли знайти собі захист тільки в порядку екстраординарному, причому імператори нерідко створюють із цих відносин спеціальну компетенцію для тих або інших магістратів.

Але особливо швидке поширення одержує extraordinaria cognitio в імператорських провінціях. Правителі цих провінцій, як делегати імператора, засвоюють собі прийоми цього останнього й все частіше й частіше звертаються до особистого розбору справ від початку до кінця. Правда, іноді й вони передавали справу на рішення іншої особи – так званий judex datus або pedaneus, але роль цього judex datus не та ж, що роль присяжного judex privatus в ординарному процесі: judex datus може бути, може й не бути; якщо він є, то роздвоєння процесу на дві стадії все-таки не виникає – judex datus розбираться справа від початок до кінця; він вважається, нарешті, тільки вповноваженим правителя провінції, і тому на рішення його можлива апеляція до цього останнього.

Проведена Діоклетіаном реформа місцевого управління довершила справу поступового витиснення старого формулярного процесу. Вся територія держави була розділена на нові провінції, причому розходження між провінціями імператорськими і сенатськими зникло: всіма провінціями управляють імператорські намісники - praesides або rectores. У самому Римі відбулося переміщення юрисдикції: судова влада перейшла остаточно з рук преторів у руки praefectus urbi, а разом з тим повинен був зникнути й формулярний процес. І дійсно, за царювання Діоклетіана він уже зовсім не застосовується. В 294 р. Діоклетіан видав указ, у якому пропонувалося правителям провінцій самим вирішувати справи, прибігаючи до judices pedanei лише в крайніх випадках; цей указ припускає вже extraordinaria cognitio, як загальну і єдину форму процесу.

Заміна формулярного процесу екстраординарним позначає корінну зміну в цілому ряді основних принципів. Якщо в ординарному процесі розгляд власне кажучи in judicio і самий вирок судді (judex) в ідеї спочивали на угоді сторін (litiscontestatio), то тепер весь процес побудований на початку влади (imperium); вирок є тепер не думкою третейського судді (sententia), а владним наказом носія imperium (decretum). Цей загальний характер нового процесу відбивається на всьому ході справи.

Що стосується насамперед виклику до суду, то він відбувається тепер офіційно при участі представника державної влади. Скарга позивача заноситься до протоколу судової установи (apud acta) і потім офіційно повідомляється відповідачеві; такий спосіб виклику до суду зветься litis denuntiatio. Тому що тепер немає поділу процесу на дві стадії, то власне кажучи немає й litiscontestatio; але тому що момент виникнення процесу має різноманітні матеріально-правові й процесуальні наслідки, то заради цих наслідків litiscontestatio пристосовується тепер до того моменту, коли сторони встановили суперечку, тобто коли позивач заявив відповідачеві на суді свою претензію, а відповідач виявив намір її заперечувати. Після цього суддя приступає до розбору справи власне кажучи, перевірки доказів. Коли справа вичерпана, він постановляє своє рішення, decretum, причому це рішення аж ніяк не повинне бути неодмінно condemnatio pecuniaria; воно може містити в собі й постанову про виконання in natura. На вирок можлива апеляція в інстанційному порядку (до вікарія, префектура, претора й, нарешті, до самого імператора), тому що всі чиновники представляють одну ієрархічну градацію, причому всі вони черпають свої повноваження із влади їхнього імператора, що поставив. Виконання вироків становить тепер лише останню, заключну частину виробництва; для порушення його не потрібно, як колись, особливого позову (actio judicati), а досить простого прохання: praeses provinciae здійснює потім вирок засобами адміністративної влади – або шляхом насильницького відібрання спірної речі у відповідача manu militari, або шляхом pignus in causa judicati captum, або, нарешті, за допомогою distractio bonorum.

Таким чином, у багатьох відносинах екстраординарний процес зберігає риси колишнього чисто адміністративного розгляду; але, з іншого боку, зробившись нормальною формою цивільного суду, він природно повинен був засвоїти собі й деякі риси цього останнього, і насамперед повинен був перейнятися принципом змагальності (суд починає справу тільки по скарзі позивача, суд сам не збирає доказів, суд не присуджує до більшого, ніж просить позивач).

До сказаного потрібно додати ще наступне. В екстраординарному процесі в значній мірі піддається обмеженню принцип публічності: суд проводиться не на очах в усіх, як це було в процесі формулярному, а в закритому приміщенні (secretarium або secretum), куди доступ публіці обмежений. Розвивається писемність у суді: майже все, відбулось в суді заноситься до судового протоколу. Нарешті, процес перестав бути тепер даровим: судимі повинні вносити відомі судові мита (sportulae) на покриття канцелярських витрат і т.д.

Піддаючись у періоді від Діоклетіана до Юстиніана лише деяким несуттєвим змінам, описаний когніційний процес до часу правління Юстиніана придбав вид так називаного лібеллярного процесу. Позов починається подачею позовного прохання - libellus conventionis. Перевіривши формальну правильність прохання (підсудність і т.д.), суд сам перепроваджує його через свій посильного (apparitor) відповідачеві із пропозицією з'явитися в призначений день на суд. Посланий apparitor повинен взяти від відповідача таке або інше забезпечення в тому, що він дійсно з'явиться (cautio judicio sisti); у противному випадку він може навіть бути підданим арешту. Якщо відповідач заперечує на позов, його заперечення надсилається також у письмову форму - libellus contradictionis. Розбір відбувається в колишньому порядку; вирок дається також у письмовій формі й називається тепер старим ім'ям sententia.


Основні латинські терміни



Jus latinum – "латинського права";

Jus commercii – "право комерції" – правоздатність у сфері приватного права;

Eo ipso – тим самим;

Peregrini – іноземці. Constitutio Antoniniana прийнята в 212 р. н.е. носить цю назву, оскільки була прийнята імператором Каракалом з династії Антонінів. По цьому встановленню Каракали римське громадянство одержували всі шари вільного населення Імперії. Обійдені цією мірою виявилися тільки так називані dediticii. Цим терміном споконвічно в Римі позначалися вороги, що здалися на милість переможця. В епоху Імперії ця назва поширилася на деякі категорії вільновідпущеників;

In orbe romano qui sunt ex constitutione imperatoris Antonini cives romani effecti sunt – "все населення римських земель по конституції імператора Антоніна дістало права громадянства";

Volksrechte (нім.) – "права народів";

Reichsrecht (нім.) – "імперське право";

De pretiis rerum venalium – "про ціни продаваних товарів";

Еxtra ordinem judiciorum privatorum – "поза звичайним порядком судів по приватноправових справах";

Stellionatus – особливий вид обману, приблизно аналогічний сучасному поняттю "шахрайство";

Furtum – крадіжка; 

Feres armati, nocturni, balnearii – "крадіжки збройні, нічні, у лазнях". 

Poena cullei – являє собою кваліфікований вид страти за вбивство родича: злочинець зашивався в шкіряний мішок разом зі змією, мавпою, півнем і собакою й потім мішок кидали в море;

Servus poenae – раб, що став таким у результаті втрати прав через кару за злочин;

Сondemnatio pecuniaria - задоволення в грошовому вираженні; 

In natura - не грошова компенсація, а безпосереднє виконання того, що був зобов'язаний зробити відповідач;

Manu militari - військовою силою;

jus publicum - публічне право;

jus privatum - приватне право;

jus civile - цивільне право;

jus praetorium (honoruum) - преторське право; 

jus gentium - право народів; 

jus naturale - природне право; 

lex - закон; 

senatusconsulta - постанови сенату; 

еdicta magistratuum - едикти магістратів; 

jurisprudentia - діяльність юристів;

interpretatio - тлумачення; 

bona fides - добра совість; 

boni mores - добрі вдачі; 

aequitas - справедливість;

Corpus juris civilis - звід цивільного права.


Висновки



Римське право займає в історії людства виняткове місце: воно пережило народ, що створив його, і двічі підкорило собі світ.

Зародилося воно в далеких глибинах часу - тоді, коли Рим являв ще ледь помітну пляму на території земної кулі, маленьку громаду серед багатьох інших подібних громад Італії. Як і весь примітивний склад життя цієї громади, римське право являло собою тоді нескладну, багато в чому архаїчну систему, перейняту патріархальним і вузьконаціональним характером. І якби воно залишилося на цій стадії, воно, звичайно, було б давним-давно загублене в архівах історії.

Але доля вела Рим до іншого майбутнього. Борючись за своє існування, маленька civitas Roma поступово росте, поглинаючи в себе інші сусідні civitates, і міцніє у своїй внутрішній організації. Чим далі, тим усе більше і більше розширюється її територія, розповсюджується на всю Італію, захоплює прилеглі острови, перекидається на все узбережжя Середземного моря, - і на сцені історії з'являється величезна держава, що об’єднує під своєю владою майже весь тодішній культурний світ; Рим став синонімом світу.

Разом з тим Рим змінюється внутрішньо: старий патріархальний лад валиться, примітивне натуральне господарство заміняється складними економічними відносинами. Нове життя вимагає найвищої напруги всіх сил, усіх здібностей кожного окремого індивіда. Відповідно до цього римське право змінює свій характер, перебудовуючись на початки індивідуалізму: свобода особи, свобода договорів і заповітів робляться його наріжними каменями.

Римське право складалося в обстановці гострої соціальної боротьби, у якій приходилося від багато чого відмовлятися, зберігаючи найкраще. Це і сформувало такі його риси, як строгість, твердість правової регламентації, раціоналізм і життєва мудрість. Подібні якості визначили становлення строгої юридичної системи, зв'язаної широкими принципами, що поєднують правові норми. Висловлюється думка, що римлянам із самого початку вдалося виділити субстанцію права зі сфери почуттів і підкоривши її розрахунку створити з права незалежний від мінливих суб'єктивно-моральних поглядів зовнішній організм. 

Державний устрій і суспільний лад Римської імперії розвивається швидкими темпами, що згодом привело до занепаду держави. І згодом Рим припиняє своє існування. Тобто всі ті цивілізовані закони, стали великим прогресом Риму, так і поштовхом до його падіння. Держава як така почала перш за все знищувати себе з середини. Однак Римській імперії потрібно віддати належне, бо основою тієї правової системи користуються багато європейських держав і на сучасному етапі.

Особливістю римського права є його пристосованість до світового обороту, тому що Рим активно підтримував торгово-економічні і політичні відносини із сусідніми країнами. Це сприяло розробці абстрактних фундаментальних юридичних конструкцій у сфері приватного права. Таким чином, римське право пройшло сувору технічну школу.


Джерела та література



Монографічна література



Бартошек М. Римское право: понятия, термины, определения. М. 1989;

Батыр К.И. Всеобщая история государства и права. – М., «Юрист»,1999;

Брандт М.Ю. Всеобщая история. – М., «Владос», 1994; 

Виппер Р.Ю. Очерки истории Римской империи. Изд. 2-е. Берлин 1989;

Всеобщая история государства и права. Под ред. К. И. Батыра. Москва: Былина, 1996;

Всеобщая история государства и права. Под ред. К.И.Батыра. М. 1995;

Всеобщая история государства и права. Под редакцией З.М. Черниловского, - М.: “Юрист”, 1995;

Галанза П.Н. Государство и право Древнего Рима. – М., «Юридическая литература», 1980;

История государства и права зарубежных стран. Под ред. П.Н. Галанзы и Б.С. Громакова. М. 1980;

История государства и права зарубежных стран. Учебник. Под ред. Н.А. Крашенинниковой и О.А. Жидкова. ч. I. М. 1997; ч. II. М. 1998;

Кузищин В.И. История Древнего Рима. – М., «Высшая школа», 1993;

Латинская юридическая фразеология / Сост. В.С. Никифоров. - М., 1979;

Машкин Н.А. История Древнего Рима. – М., 1950;

Моммзен Т. История Рима. Спб. 1993;

Новицкий И.Б. Основы римского гражданского права. - М.: “Юристь”, 1994; 

Новицкий И.Б. Римское право – М.: "ТЕИС", 1996;

Омельченко О.А. Основы римского права. М. 1994;

Підопригора О.А. Основи римського приватного права. - К.: Генеза, 1997;

Покровский И.А. История Римского права. – Минск, «Харвест», 2002;

Римское частное право: Учебник/под ред. Проф. И.Б.Новицкого и проф. И.С. Перетерского. – М.: Юриспруденция, 1999;

Савельев В.А. Римское частное право: Проблемы истории и теории. - М.: ИНФРА, 1995; 

Сергеев В.С. Очерки по истории древнего Рима. Ч. I. М. – 1998;

Скрипилев Е.А. История государства и права Древнего мира. Учебное пособие. М. 1993;

Харитонов Є.О. Приватне право Стародавнього Риму. - Одеса, 1996;

Харитонов Є.О. Рецепція римського приватного права: Теоретичні та історико-правові аспекти. - Одеса, 1997;

Хвостов В.М. История римского права. – М., 1997;

Хрестоматия по всеобщей истории государства и права. Под.ред. Черениловского З.М.. Москва: фирма Гардарика, 1996;

Хрестоматия по всеобщей истории государства и права: учебное пособие. Под ред. Черниловского З.М. -М.: Юридическая литература, 1994; 

Хутыз Мурбек Хаджумарович. Римское частное право: Курс лекций / С.А. Чибиряев (отв.ред.). — М.: Былина, 1994;

Черниловский З.М. Всеобщая история государства и права. Москва: Юрист, 1996;

Э. Аннерс. История европейского права. М. 1994.



Інтернет ресурси да збірники документів



http://historic.ru;

http://www.designw.ru/rummag;

Казаков М.М. Римская империя: от принципата к доминату// ihtik.ru;

Памятники римского права: Законы ХІІ таблиц. Институции Гая. Дигесты Юстиниана. Справочник. - М., 1997;


Додаток





Періодизація історії римскої держави

Період царів VIII-VI вв. до н.е.

Рання V-III вв. до н.е.

Період республіки V-I вв. до н.е.

Пізня II-I вв. до н.е.

Період імперії I-V вв. н.э.

Принципат I-III вв. н.е.

Домінат IV-сер.VI вв.н.е.





















Римське право

Приватне право (jus privatum) регулювало майнові відносини, ґрунтувалося на рівності сторін, і його положення могли бути змінені учасниками зобов'язань; містило розроблену систему диспозитивних (уполномочивающих) норм, що регулюють різні види майнових і інших відносин.

Публічне право (jus publicum) регулювало владні відносини, безпосередньо охороняло інтереси держави й містило обов'язкові для сторін норми (імперативні). У зв'язку із цим його положення не могли бути змінені угодою приватних осіб.