Країни Африки в міжнародних відносинах

2





Тема:  Країни Африки в міжнародних відносинах.

                                  ПЛАН.

Завоювання незалежності країнами Африки в кінці 50-х початку 60- х років. 

Створення ОАЄ.

Боротьба Алжіру за незалежність. Евіанські угоди 1962 р.

Конголезька криза.

Громадянська війна в Нігерії 1967.



Друга половина 50-х початок 60-х років - могутній підйом НВР в Африці.

1951 - незалежність Лівії

1956 - Судан, Марокко, Туніс

1957 - Гана

1958 - Гвінея

1960 - 17 незалежних країн - “рік Африки".

	З практичної точки зору до 60-х років СРСР не мав ні сил, ні ефективних коштів впливати на події, що відбувалися на Африканському континенті, який аж до того часу залишався сферою монопольного впливу Заходу. Основна активність Радянського Союзу по підтримці національно-визвольного руху на континенті була розвинена вже після того, як повалилися самі великі колоніальні імперії - британська і французька і колонії, що входили в їх склад добилися незалежності.

Проблема інтеграції

1958 м. - Вісім незалежних країн - перша всеафриканська конференція в Аккрі. 1960 - друга - в Аддіс-Абебі. 

Головна мета- досягнення свободи і єдності всього континенту.

Загальне прагнення:

- ліквідувати колоніалізм

- укріпити націон. незалежність

- забезпечити міцний мир.

Вирішальна роль - Гана, Малі, Гвінея.

жовтень 1960 р.  Абіджан - Дагомея, Габон, Верхня Вольта, Камерун, Конго (Браззавіль), Нігер, Сенегал, ЦАР.

Офіційна мета - вироблення плану переговорів для урегулювання алжірського питання - практично нічого не сказано.

Робота продовжена - в грудні 1960 р. - в Браззавілі + Чад і Мальгашська республіка.

Заява про принципи африканської політичної співпраці:

1) неприєднання ні до якого блоку великих держав

     (але були військові угоди з Францією).

2) узгоджена міжнародна діяльність африканських країн в ООН. (але - утворили самостійну групу в ООН - оформлена організаційно).

3) тісна співпраця на основі принципу поваги незалежності і суверенітету держав.

Утворення браззавільського угрупування - поштовх до більш тісного згуртування держав інших поглядів:

січень 1961 р. - Касабланка - конференція глав держав - Марокко, Гана, Гвінея, Малі, ОАР. прем'єр-міністр Тимчасового уряду Алжірської Республіки і міністр закордонних справ Лівії.

Особлива увага - разробка загальної політики у відношенні колон. війни в Алжірі і інтервенції в Конго.

Касабланкська хартія - твердий намір домагатися звільнення усього африканського континенту від іноземного панування, ліквідації колоніалізму і неоколоніалізму у всіх його формах і виявах.

травень 1963 р. - третя міжафриканська конференція - створення ОАЄ - сама велика регіональна організація держав, що розвиваються. 

Програмний документ - “Хартія Організації африканської єдності".

Кваме Нкрума - пропозицію створити ефективний союз, що передбачає загальну оборону і зовнішню політику, єдине громадянство і єдину валюту. - по суті - створення континентального федерального уряду, наділеного виконавчою владою в найважливіших сферах - в формі ОАЄ.

Хартія - цілі:

- сприяння розвитку єдності і солідарності країн Африки

- координування і зміцнення співпраці африканських держав для забезпечення кращих умов життя їх народам.

- захист суверенітету, територіальної цілісності і незалежності.

- знищення всіх видів колоніалізму в Африці.

- розвиток міжнародної співпраці.

Особливе місце в НВР Африки - боротьба Алжиру.

28 травня 1958 р. останній цивільний прем'єр-міністр Четвертої Французької Республіки Пьер Пфлімлен подав у відставку, ставши жертвою алжірської війни, покласти кінець якої не зуміли ні він сам, ні п'ятеро його попередників. 13 травня 1958 року Алжір повстав проти Парижа. За планом повсталих 30 травня їх уряд повинен був здійснити переворот і захопити владу в Парижі. Майже вся Корсіка, що служила трампліном для повстанців, визнала повстанський режим, а половина командуючих військовими округами у Франції готова була не підкорятися центральній владі. Залишалася лише одна перешкода для успішного завершення перевороту в столиці   француз, що володів величезним авторитетом і неперевершеним мистецтвом політика. 1 червня генералу де Голлю були надані необмежені повноваження. 4 червня він вилетів в Алжир.

Трапилося так, що він оволодів ситуацією і поступово зосередив в своїх руках владу, що дозволила нав'язати потрібне рішення. На це пішло майже чотири роки. Спочатку він налагодив відносини з Тунісом і Марокко, погодившись вивести французькі війська з обох країн (за винятком туниської військово-морської бази в Бізерте). Потім він перевів з Алжиру багатьох вищих офіцерів.

У вересні 1959 року ФНВ оголосив про створення тимчасового уряду Алжиру, прем'єр-міністром якого став Ферхат Аббас,  а його заступником   що знаходився у в'язниці Бен Белла. Ферхат Аббас поїхав з Туніса в Каїр, де тимчасово було встановлене місцеперебування нового уряду. Алжир звернувся за допомогою до Москви і Пекіна. 



Після цих попередніх ходів де Голль,  діючи цілеспрямовано і обережно, підготував свою першу важливу заяву: про майбутній статус Алжіру і уперше запропонував мир ФНВ. У вересні 1959 року він запропонував йому вибір між незалежністю, інтеграцією з Францією і  асоціацією з Францією; цей вибір потрібно було зробити протягом чотирьох років після закінчення військових дій.

 Ця заява спровокувала другий заколот білої общини. 24 січня 1960 р. європейська община показала, що вона швидше виступить навіть проти де Голля,  чим визнає незалежність Алжиру. Заколот закінчився невдачею. Французький уряд своїми энергійними діями в Алжирі і в самій Франції продемонструвало, наскільки зросли авторитет і влада Парижа. Але для алжірців пропозиція, висунена де Голлем в 1959 році була лише половинчастим рішенням, що не передбачало справжньої  незалежності і тому в даний момент неприйнятним.  

грудень 1960 р. - на XV сесії ГА ООН   спеціальна резолюція по Алжиру - право на самовизначення і незалежність. 

У квітні 1961 року сталося нове повстання білих, яке продовжувалося чотири дні. Очолили його чотири генерали. 

Після невдачі цього повстання виникла Секретна озброєна організація (САС), яка діяла терористичними методами і, залякавши європейське населення репресіями з боку майбутнього незалежного алжірського уряду, спровокувала (оскільки незалежність стала неминучою) масовий вихід європейців, що позбавило країну гостро необхідних їй управлінських і викладацьких кадрів, а також працівників інших державних служб.

Перша секретна зустріч, що відбулася в червні в Мелуне закінчилася невдачею, але після дискусії, що проходила між де Голлем і Бургибой, між лідерами ФНВ і Жоржем Помпіду (колишнім в той час приватним банкіром) і між ФНВ і марокканцями, тунисцями і єгиптянами, в Евіані в травні 1961 року відкрилася конференція. Але ФНВ висунув вимоги про визнання його як уряд і про право Ахмеда Бен Белли,  що знаходився у в'язниці, бути присутнім на конференції; питання про гарантії для французів, які, можливо, побажали б залишитися в Алжірі; збереження за Францією прав на військово-морську базу в Мерс-эль-Кебире; питання про сахарську нафту і про умови проведення запропонованого референдуму про статус Алжиру.



У вересні 1961 року ОАС здійснила замах на де Голля,  який закінчився невдачею. ОАС активізувала свою діяльність на території Франції, а також в Алжирі; з'явилися чутки про проголошення на півночі Алжіру диссидентської французької республіки на чолі з генералом Саланом. У жовтні Бен Хедда запропонував провести новий раунд переговорів.

Друга Евіанська конференція відбулася в березні 1962 року. 18 березня було підписано угода про припинення вогню. На конференції були узгоджені умови проведення референдуму, а також передбачено, що у випадку, якщо в ході референдуму більшість населення висловиться за незалежність Алжиру, наберуть чинності подальші домовленості, зокрема про те, що французькі війська будуть поступово виведені протягом трьох років звідусіль, крім Мерс-эль-Кебира, який залишиться за Францією протягом,  принаймні,  15 років; що Франція зможе продовжувати свої ядерні випробування в Сахарі і збереже там на п'ять років свої аеродроми; що Франція продовжить свою економічну діяльність на сахарських нафтових родовищах; що французька технічна і фінансова допомога Алжиру буде виявлятися в колишніх об'ємах протягом,  принаймні,  трьох років. 3 липня 1962 р. уперше в історії Алжір став незалежною суверенною державою. Однак серед його лідерів не було єдності. Внаслідок подальших розбратів влада виявилася в руках Бен Белли,  що повернувся на політичну сцену після шестирічного ув'язнення. 

У червні 1965 року він був скинутий в той момент, коли готувався зняти свого міністра оборони полковника Хуарі Бумедьена. Полковник Бумедьен зайняв його місце  глави уряду. До 1978 року Бен Белла знов знаходився у в'язниці, а до 1990 року   у вигнанні.



Конголезька криза 

З 1908 р. Конго офіційно була бельгійською колонією під назвою Бельгійське Конго. Країна була надзвичайно багата природними ресурсами: мідною рудою, ураном, алмазами. 

Населення Конго складалося з приблизно 13 млн. чорних аборигенів і 100 тис. білих поселенців, що займали все керівні пости в політичному і економічному житті. 

У кінці 50-х м. в Конго посилився національно-визвольний рух. Вже в його рамках виявилися міжплемінні проблеми. Значну роль грали дві організації, що спиралися на різні групи племен: Конголезький національний рух на чолі з Патрісом Лумумбой і Асоціація народів баконго на чолі з Жозефом Касавубу. У січні-лютому 1960 р. в Брюсселі відбулася конференція круглого столу, на якої проблеми Конго обговорювалися з участю лідерів національно-визвольного руху. Внаслідок переговорів бельгійський уряд був змушений прийняти пропозицію конголезьких лідерів про надання колонії незалежності, проголошення якої було намічене на 30 червня 1960 р. У травні в Конго відбулися вибори в парламент і в провінційні збори. Потім президентом країни став Касавубу, був сформований уряд на чолі з Лумумбой.

30 червня Конго було офіційно проголошено незалежною державою. Країна зіткнулася з величезними труднощами: бідність, убогість, племінна рознь, прагнення західних монополій утримати пануючі позиції в економіці. З від'їздом бельгійців виявилися складнощі, що наростали в організації управління політичним і економічним життям. Катастрофічно не вистачало підготовлених кадрів - до проголошення незалежності всього 17 конголезців мали дипломи університетів, тобто закінчену вищу освіту. Отримання незалежності не вирішувало всіх цих проблем. Невдоволення корінного населення вилилося в анархічні акції проти білих, що мали місце в липні. Почався масовий виїзд білих поселенців з країни, що ще більше дезорганізувало її суспільне і економічне життя.

Скориставшись безладдям, що мало місце,  бельгійці в липні перекинули в найбільш великі міста Леопольдвіль і Елізабетвіль своїх парашутистів. Почалося озброєне втручання в справи Конго. У тому ж липні Чомбе, що орієнтувався на західні монополії  оголосив про відділення самої багатої провінції країни Катанги, що володіла найбільшими природними ресурсами. Бельгійці підтримали главу уряду провінції Чомбе. Після цього і в деяких інших провінціях Конго зміцніли сепаратистські рухи.

У ситуацію, що склалася, вирішили втрутитися великі держави. СРСР підтримував Лумумбу, діяча лівої орієнтації з домішкою марксизму. Китай обіцяв Лумумбі  "братську допомогу" і натякнув на можливість послати в Конго своїх добровольців. Перспектива проникнення в Африку Москви або Пекіна стривожила Вашингтон, що не бажав відкрито підтримувати традиційний колоніалізм. Американська адміністрація Ейзенхауера вирішила залучити ООН до урегулювання ситуації в Конго. За порадою Вашингтона конголезькі лідери звернулися в Раду Безпеки ООН. 15 липня 1960 р. Рада Безпеки більшістю голосів прийняла резолюцію про направлення в Конго сил ООН для відновлення порядку в країні. Ці сили ( "блакитні шоломи") чисельністю 20 тис. чоловік були сформовані з контингентів, наданих 27 країнами, в основному африканськими, але в їх формуванні не брали участь постійні члени Ради Безпеки ООН. Бельгійські парашутисти повинні були бути виведені з Конго. Сили ООН в якійсь мірі сприяли відновленню порядку у великих містах, але в їх мандат не входила боротьба з сепаратистами провінцій, що відділилися. 

Лумумба вирішив звернутися за допомогою до Радянського Союзу, щоб забезпечити перекидання урядових військ в бунтівні провінції. На його прохання СРСР в кінці серпня направив в Конго 20 транспортних літаків з екіпажами і 100 грузовиків, а також групу радників. Дії Лумумби викликали невдоволення частини конголезьких керівників, що не бажали проникнення Радянського Союзу в Конго. На початку вересня почалася боротьба між Лумумбою і президентом Касавубу. Результат боротьби вирішило втручання начальника генерального штабу конголезької армії Мобуту, до отримання незалежності молодшим офіцером, що служив в колоніальних бельгійських військах. Мобуту підтримав Касавубу. 14 вересня Лумумба був арештований, після чого всі радянські радники і дипломати були вислані з країни. Колишній глава конголезького уряду був виданий катангським сепаратистам.  У лютому 1961 р. його було вбито. Патрис Лумумба став втіленням боротьбу африканських народів за незалежність.

Прихильники Лумумби спробували продовжувати боротьбу, спираючись на Східну провінцію, але влітку 1962 р. потерпіли остаточну поразку.

У ході операції сил ООН, що продовжувалася в Конго 17 вересня 1961 р. загинув генеральний секретар ООН Даг Хаммаршельд. Він став жертвою авіаційної катастрофи, обставини якої так і не вдалося з'ясувати. 

Ситуація в Конго стала мінятися з приходом до влади в Вашингтоні президента Кеннеді. Нова американська адміністрація вирішила підтримати заходи проти сепаратистів в Катанзі, щоб виключити можливість впливу лівих елементів в уряді Конго. США зробили ставку на урегулювання конголезької проблеми і підтримали план по відновленню Конго, прийнятий ООН в лютому 1961 р.

У вересні 1961 р. і в грудні 1962   січні 1963 р. сили ООН зробили наступальні операції проти катангських сепаратистів, в результаті правління Чомбе в Катанге було ліквідоване. Проте західні монополії зберегли свої позиції в Конго. 

У вересні   жовтні 1963 р. уряд Конго спробував навести в країні порядок жорсткими методами: були заборонені провідні політичні партії, парламент розпущено, в столиці було введено надзвичайний стан. Однак обстановка в країні залишалася  складною. Відбувалася масова міграція населення в міста: чисельність жителів Леопольдвіля, перейменованого в Киншасу, досягла 1 млн.  У 1964 р. операція  "блакитних шоломів" в Конго завершилася, сили ООН були виведені з країни. Тоді президент Касавубу вирішив закликати до влади Чомбе, що знаходився за кордоном. З липня 1964 р. по жовтень 1965 р. Чомбе очолював уряд Конго, спираючись на підтримку бельгійських монополій. Йому вдалося покінчити з оплотом послідовників Лумумби: за допомогою бельгійських парашутистів конголезькими військами було взяте місто Стенлівіль (Східна провінція). Однак для справжньої стабілізації ситуації в країні Чомбе був дуже одіозною фігурою.

У листопаді 1965 р. президентом Конго було обрано генерала Мобуту. Спираючись на конголезьку армію, він покінчив із залишками сепаратизму і став проводити курс на африканизацію у внутрішній і зовнішній політиці. Одним з перших символічних кроків на цьому шляху стало перейменування країни в Заїр. 

Конголезька криза виявила небезпеку внутрішніх конфліктів в молодих незалежних державах. Грунт для цих конфліктів був підготовлений: економічні і політичні проблеми, міжплемінна рознь, слабість нового апарату управління. Колишні колоніальні метрополії використали самі різні важелі для збереження свого впливу в колишніх володіннях. Разом з тим в обстановці холодної війни США і СРСР включалися в боротьбу за вплив на молоді незалежні країни; африканська периферія включалася як об'єкт в біполярний протистояння Потсдамської системи.

Конголезька криза показала можливості ООН і їх обмеженість при вирішенні криз такого роду. З одного боку, операція ООН сприяла нормалізації положення в Конго. З іншого боку, недостатньо чіткий мандат сил ООН і складності в організації самої операції утрудняли її проведення. 

Нігерія

травень 1967 р. - заява генерал-губернатора Східної області підполковника Оджукву про вихід цієї провінції з складу федерат. республіки і про утворення самостійної держави Біафра.

Прагнення забезпечити самовизначення східних племен. Нафтові багатства.

Уряд Нігерії - спірні проблеми - шляхом переговорів.

Оджукву - відмовився - федер. уряд - військові дії.

США - підтримка сепаратистів ( 100 млн. $ в Східній Нігерії).

Англія - подвійна політика.

     Більшість африканських країн - в підтримку федер. уряди.

вересень 1967 р. - Асамблея глав держави і урядів ОАЕ - спец. Консультативний комітет в цілях сприяти мирному урегулюванню конфлікту.

січень 1970 р. - бунтівники капітулювали.