Критичний огляд памфлету І.Дзюби Інтернаціоналізм чи русифікація?

Критичний огляд памфлету І.Дзюби Інтернаціоналізм чи русифікація?

 Письмова робота за І.Дзюбою «Інтернаціоналізм чи русифікація?»

Нещодавно виповнилося 40 років видатній праці Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?», гостро-полемічному твору, який в свій час став маніфестом українських «шістидесятників». Про що ж ішлося в цьому памфлеті, що він викликав такі гоніння з боку партійного керівництва і при цьому набув такого поширення серед української інтелігенції? Дзюба у своєму творі торкається питань становища націй і народів, які входять до складу СРСР, їх декларативного формального суверенітету, денаціоналізації, питань насильницького насадження руської культури та мови і все в такому роді. Звичайно, як українця Дзюбу більш за все цікавить доля українського народу, він описує своє бачення процесу коренізації на Україні та наслідки його згорнення, описує становище української національної культури на шістдесяті роки тощо. Ці питання, безперечно, були одними із найболючіших на той час.  Цікаві також джерела, на які посилається автор. Як влучно написав професор Шаповал, Дзюба «..зробив своїми союзниками не кого-небудь, а «класиків марксизму-ленінізму» (с. 16). В творі він посилається на самого К.Маркса (с.75), В.І.Леніна (с.75-77, с. 88-89), на доповідь Й.Сталіна на XVI з`їзді ВКП(б) (с.78), ну а також наводить цитати з М.Горького (с.80), А.Луначарського (с.81-82), філософа Антоніо Грамші (с.81), «цитату в цитаті» з Отто Брауна (с. 83) тощо. Також були використані такі джерела як «..стенограми партійних з`їздів доби «коренізації»/«українізації», постанови партз`їздів і уряду, праці тодішніх керівників і партійних лідерів, статистику, публіцистику, літературні твори.» (за статтею Шаповала, с.16)  Одним із засобів висвітлення питання у Дзюби є протиставлення теоретичної та ідеологічної основи, проголошених лозунгів та закликів і практичного становища речей, такого, яким воно є насправді. Для приклада візьмемо питання про асиміляцію націй, яке було розглянуте у статті «Майбутнє націй: нації за комунізму». Спочатку щодо теорії. Що ж ми можемо побачити в «класиків марксизму-ленінізму» стосовно національного питання? По-перше, І.Дзюба розкриває нам точку зору К.Маркса на питання, а саме те, що він знущався і висміював усілякі спроби постановити, що нації і національна культура – це щось застаріле та непотрібне і вказував на імперіалістичну суть таких поглядів (с.75), а також називав ідеї про майбутнє безнаціональне суспільство «казарменим комунізмом» (с. 77). Далі ми бачимо посилання на позицію В.Леніна, а саме на такі його думки: по-перше на його боротьбу (принаймні на словах) «проти русифікаторства, проти великоруського шовінізму і великодержавництва, тобто, по суті, проти асиміляторства» (с.77), по-друге, на його розуміння того, що «в інтересах комунізму – найбільший розвиток націй, а не їхнє згортання і асиміляція» (с. 77). Також наводиться цитата з доповіді Сталіна на XVI з`їзді ВКП(б), в якій він засуджує позицію «соціал-шовініста» Каутського, проголошуючи ленінські ідеї (с. 78). Отже, якщо не розписувати позицію кожного із цих діячів окремо, то всі проголошені ідеї зводилися до того, що і мови не може бути про якусь «социалистическую нивелировку» (цитата з Луначарського, с.82), злиття всіх націй в одну, асиміляцію, насильницьке нав`язування багатьом націям якоїсь однієї мови і культури, а навпаки, повинно стояти завдання «їхнього всебічного розвитку, особливо розвитку раніше пригнічених і неповноправних націй» (с. 76). Як пише І.Дзюба: «Ні в одному з документів РСДРП(б) не схвалюється асиміляція націй, особливо ж асиміляція менших націй більшою, і не говориться про злиття націй як безпосереднє завдання пролетарського руху».  Так, це все на словах. А що ж ми маємо на практиці? На практиці ми маємо те, що Дзюба назвав «хамством і мародерством в національній справі» (с.82). Це виражається, по-перше в уявленнях переважної маси населення про те, що «безпосереднє чи не найближче завдання комуністів – створення безнаціонального суспільства, а тому національні мови і культури – це щось «відживаюче», відстале, «другосортне» і навіть реакційне..» (с.75). На практиці це виражається ні чим іншим як поглинанням однією нацією інших, насадженням культури і мови однієї нації. Тобто де факто ми спостерігаємо навіть не злиття та зближення, а поглинення російською нацією інших (с.75). Це підтверджується також статистичними даними становищем на 1948 рік, які свідчать про зменшення кількості «націоналів» і збільшення кількості «великоросів» порівняно із 1914 р. Дзюба розглядає два види асиміляції: перший, коли всі народи світу об`єднуються у «вселюдство», тобто асиміляція націй на вселюдській основі, та другий – «поглинення однією нацією інших, асиміляцією кількох націй на базі однієї національної культури» (с.79). Саме другий вид асиміляції, яку автор називає «тотожною колоніалізмові» (с.79), є «глибокою історичною несправедливістю щодо асимільованих націй» (с.79-80) і саме він спостерігається на теренах СРСР, і конкретно по відношенню до України. Отже, І.Дзюба не відкидає самої ідеї комунізму та інтернаціоналізму, але він проти перекручування та псування цих ідей, він прагне до «виховання істинного національно-інтернаціоналістського почуття і відданості своїй нації, любові і поваги до всіх інших націй, бажання, щоб твоя нація якнайбільше прислужилася людству, зробила для нього все, на що здатна» (с.83). Тобто, якщо говорити коротко, Дзюба виступає проти асиміляції. Дещо схожу тему розглянуто і в статті «Про соціалістичні республіки та форми їхнього співробітництва». І знову протиставляється теоретичні настанови та практичне становище справ. Теоретично, СРСР – це вільний союз незалежних національних держав з однаковим соціальним ладом, ще й в Конституції СРСР забезпечено право вільного виходу будь-якої республіки з Союзу. До того ж, основні ідеологи марксизму-ленінізму, власне сам Ленін, проголошували, що «ми повинні саме в національному питанні, як порівняно малозначному, іти на поступки... нас ані трохи не може здивувати – і не повинна лякати – навіть така перспектива, що українські робітники й селяни перепробують різні системи і протягом кількох років випробують на практиці злиття з РРФСР, в відділення від неї в окрему самостійну УРСР...» (с. 89). А практично все та ж картина, яку можна описати словами І.Дзюби однією фразою «сьогодні некомунізм великодержавникові проститься (був би він «російський патріот», а якої масті – неважливо), а от українському комуністові найменше національне вболівання – не проститься» (с. 89). Отже, і тут викривлення та перекручення Леніна та ідей інтернаціональної комуністичної держави. І ще кілька слів про українізацію. Розуміння автором цього історичного періоду і взагалі явища було викладено в статті «Українізація та її розгром». Чим же була на думку І.Дзюби українізація? Те, що на час написання памфлету «Інтернаціоналізм та русифікація» «соромились згадувати, і саме це слово зробили одіозним» (с.150), насправді було не більш не менш, а спроба чесної та енергійної «істинно інтернаціоналістської політики, накресленої прямими вказівками Леніна та постановами з`їздів РКП(б) та КП(б)» (с.150). І українізація, якби вона була до кінця здійснена, «була б справжнім (а не пропагандистським) наочним і гіпнотизуючим взірцем плідності ленінської постановки національної справи..» (с.151). Наводячи різноманітні документи (наприклад, резолюції ХІ з`їзду КП(б)У 1930 р., с.153), автор підкреслює успіхи українізації в той час, коли вона ще не була згорнута, а всі її плоди не були винищені. Отже, на мою думку, автор вважає українізацію безперечним благом, і глибоко обурюється лицемірности партійної політики СРСР: на зміну реальним діям, реальній українізації освіти, бюрократичного апарату, партійного та суспільного життя тощо, приходить звичайна безпідставна похвальба «нечуваним розквітом української ...культури» (с.154), проголошення всих тих вищевикладених принципів, а в реальності це все обертається нищенням української культури та нації взагалі. Який висновок можна зробити? Всі розмови про інтернаціоналізм – це слова і тільки слова (або «художній свист» як назвав це професор Шаповал, с.19), в реальності присутня одна тільки цілеспрямована русифікаторська політка, політика поглинання українського народу російським. А що пропонує нам автор як ідеальне вирішення проблеми? Я гадаю, це викладено ось в цій його цитаті: «Русифікаторському насильству я пропоную протиставити одне: свободу публічного і чесного обговорення національних справ, свободу національного вибору, свободу національного самопізнання, самоусвідомлення й самовироблення..» (цитата наведена із статі Ю.Шаповала, с.22). І хоча на той момент такі ідеї були досить утопічними, але все ж таки праця І.Дзюби була своєрідним проривом і дуже сміливим кроком людини, яка справді вболівала за вирішення національного питання і, звичайно, за свою рідну країну, потерпаючу від русифікаторської політики, за Україну.