Битва під Ам'єном

Ам’єнська операція



Бойові дії в початку-середині 1918 року.

21 березня 1918 року німецьке командування приступило до реалізації операції "Мішель" (Весняний наступ (1918)). Цей наступ повинен був переламати хід війни на користь Німеччини. Німецька армія сподівалася захопити наступальну ініціативу, розчленувати союзні армії, британців скинути в морі, а потім приступити до знищення французької армії і просування до Парижу.

Уклавши Брестський мир з Радянською Росією, Німеччина зуміла перекинути 44 дивізії з того, що перестав існувати Східного фронту на Західний, створивши чисельну перевагу над союзними арміями. Спочатку німецьку армію супроводив успіх, ті, що наступали зуміли продавити оборону союзників і просунутися на декілька десятків кілометрів. Після завершення операції "Мішель" німецький наступ продовжився і німецькі війська наблизилися до Парижу на 56 кілометрів. 

До липня німецькі війська вийшли до Марне, проте війська були виснажені, резерви вичерпані. У цих умовах командувач союзними військами генерал Фош віддав наказ про початок контрнаступу. У липні-серпні відбулася друга битва на Марне, в якій війська Антанти зуміли отримати перемогу над німецькими військами, які були вимушені відступити.

Після битви на Марне стратегічна ініціатива остаточно перейшла в руки союзних військ.

План союзного командування.

Після того, як німецький наступ був зупинений, командування Антанти прийняло рішення про підготовку серії наступальних операцій, які повинні були привести до остаточного розгрому німецької армії і закінчення війни.

24 липня 1918 року в Бомбоні відбулася нарада командувачів союзними арміями Петена, Хейга і Першинга, на якому головнокомандувач союзними військами Фош виклав план подальших дій союзних військ. Основа цього плану полягала в тому, що необхідно було відмовитися від оборонного образу дій і перейти в настання. 24 липня союзне командування видало директиву про проведення ряду наступальних операцій з метою ліквідовувати виступи в лінії фронту, що утворилися в результаті німецького весняного наступу (Ам'єнський і Сен-Міельский виступи). Далі планувалося перейти в загальне настання по усьому фронту і не дозволити військам супротивника відійти на раніше підготовлені оборонні рубежі, як це було в 1917 році. Переоцінивши оборонні можливості німців, Фош планував закінчити війну лише в наступному 1919 році.

 Німецьке командування не представляло усієї серйозності обстановки. Командувач німецькими військами генерал Эріх Людендорф відмовився відвести війська із захоплених літом позицій з політичних причин. Проте, 2 серпня 1918 року Людендорф видав директиву, в якій вказувалося: "Обстановка вимагає, щоб ми, з одного боку, перейшли до оборони, а з іншого, - як тільки трапиться нагода, знову зробили б наступ". Німцями планувалося провести ще ряд наступальних операцій для поліпшення тактичного положення у Фландрії. Німецьке командування, на відміну від союзного командування, навпаки, переоцінило свої сили, вважаючи, що союзні армії в ході весняного настання понесли великі втрати і не планують активних бойових дій.

Підготовка до Ам'єнської операції.

Першою з намічених союзниками операцій по ліквідації виступів в лінії фронту була Ам'єнська операція. Плануючи її, командування Антанти розраховувало очистити від німецьких військ ам'єнский виступ, "ліквідовувати загрозу Ам'єну і залізниці Париж - Ам'єн, а також розбити і відкинути супротивника між річками Сомма і Авр". До проведення операції притягувалися 4-а англійська, 1-а і 3-а французькі армії під загальним командуванням фельдмаршала Хейга. До складу наступального угрупування були включені 17 піхотних і 3 кавалерійських дивізії, 2684 артилерійські знаряддя, 532 танки (важкі танки марки "MV" і "MV зірка" і середні танки марки "Уіппет"), 16 бронеавтомобілів і близько 1900 літаків. У наступі планувалося активно використовувати танки, яких у союзників вистачало. Оборону на цій ділянці фронту займала 2-а німецька армія, що мала у своєму складі 7 піхотних дивізій, 840 знарядь і 106 літаків.

У перший день наступу 8 серпня планувалося наступити на фронт в 25 км силами 4-ої англійської армії і лівофлангового (31-го) корпусу 1-ої французької армії. Потім повинен був початися наступ 3-ої армії і основних сил 1-ої армії. За наполяганням командувачів канадських і австралійських дивізій (яким належало уперше битися пліч-о-пліч) для посилення ефекту несподіванки в смузі настання була скасована артилерійська підготовка, планувалося задіювати велику кількість танків. Проте в смузі настання 1-ої французької армії без артилерійської підготовки було не обійтися. Тому, щоб не втрачати елемент несподіванки, було прийнято рішення про те, що основні французькі сили почнуть наступати на 45 хвилин пізніше за 4-у британську армію.

Характерною особливістю підготовки операції було те, що австралійські частини британської армії вже з кінця квітня почали вести дрібні бої за поліпшення свого тактичного положення. В результаті цього 2-а німецька армія втратила смугу бойової охорони і оборонялася на недостатньо розвинених в глибину позиціях.

Ці бої, а також на рідкість успішне аерофотознімання дозволили англійському командуванню скласти повну картину системи німецької оборони. Початок настання був намічений на 4 годину 20 хвилин. 1/3 знарядь повинні були створити вогняний вал, а інші 2/3 - вести вогонь по піхотних і артилерійських позиціях, командних пунктах, шляхах підходу резервів. Вогняний вал впродовж трьох хвилин повинен був триматися на передових німецьких позиціях. За цей час танки і атакуюча піхота повинні були впритул підійти до вогняного валу і безпосередньо йти за ним. Вогневий вал належало вести скачками спочатку через 2 хвилини, потім через 3 хвилини, а пізніше через 4 хвилини. Дуже детально був спланований порядок настання в глибині німецької оборони. Через 2 години після початку атаки, о 6 годині 20 хвилин, піхота і танки повинні були досягти першого рубежу атаки. Потім просування зупинялося, підтягувалася артилерія, атака поновлювалася о 8 годині 20 хвилин і тривала до другого рубежу, а потім без перерви до третього рубежу, який знаходився в 9-12 км від вихідних позицій тих, що наставали. Потім кавалерійський корпус 4-ої армії повинен був обігнати піхоту, вийти на третій рубіж оборони і утримувати його до підходу основних сил, а після цього розвивати успіх далі.

Відмінною рисою підготовки операції була також абсолютна секретність. Увесь район зосередження прикривався авіацією, завдяки хорошому стану залізничних колій в район наступу прибуло 230 військових ешалонів і більше 60 потягів з боєприпасами. Артилерія зайняла свої позиції в останні 2-3 дні перед настанням, а танки в ніч на 8 серпня. Для введення супротивника в оману в районі Іпра за розпорядженням англійського командування велися широкі демонстративні дії.

У останні дні перед наступом з передових німецьких позицій стали поступати донесення про підозрілі шуми в тилі супротивника, а повітряна розвідка доповіла про пересування колони танків. На усі ці повідомлення німецьке командування не звернуло великої уваги.

Сили сторін(союзники).

У 1918 році на Західний фронт починають прибувати американські війська, в Ам'єнскій операції брала участь 1 американська дивізія (33-а) у складі 4-ої британської армії, також англійське командування починає перекидання військ з Палестини.

4-а британська армія:



Австралійський корпус

1-а австралійська дивізія, 2-а австралійська дивізія, 3-а австралійська дивізія, 4-а австралійська дивізія, 5-а австралійська дивізія.

Канадський корпус

1-а канадська дивізія, 2-а канадська дивізія, 3-а канадська дивізія, 4-а канадська дивізія, 32-а англійська дивізія.

3-й британський корпус

12-а дивізія, 18-а дивізія, 47-а дивізія, 58-а дивізія, 33-а американська дивізія.

Кавалерійський корпус

1-а кавалерійська дивізія, 2-а кавалерійська дивізія, 3-а кавалерійська дивізія.

Озброєння

Танковий корпус (412 танків), 120 легких танків, 800 літаків.



1-а французька армія:



1-а армія

12 дивізій у складі 9-го, 10-го, 31-го, 35-го і Кавалерійського корпусів.

Озброєння

Вооружение1104 самолётов.



Німеччина: на чолі 2-ої армії стояв генерал Георг фон дер Марвіц.



2-а армія

13-а дивізія, 14-а дивізія, 27-а дивізія, 41-а дивізія, 43-а резервна дивізія, 54-а дивізія, 108-а дивізія, 117-а дивізія, 192-а дивізія, 225-а дивізія, 107-а дивізія, 109-а дивізія, 243-а дивізія і чотири дивізії 2-ої німецької армії в резерві.

18-а армія

10 дивізій, 5 резервних дивізій, і 365 літаків з 18-ої німецької армії.



Бойові дії. початок наступу: 8 серпня 1918 року о 4 годині 20 хвилин союзна артилерія відкрила потужний вогонь по позиціях, командним і наглядовим пунктам, вузлам зв'язку і тиловим об'єктам 2-ї німецької армії. Третина артилерії організувала вогняний вал, під прикриттям якого дивізії 4-ї британської армії і 415 танків рушили в атаку. Атака стала повною несподіванкою для німців. Туман і розриви хімічних і димових снарядів обмежили видимість до 10-15 метрів. На позиції німецьких військ обрушилися англійські танки. Танки обстрілювали з кулеметів німецьку піхоту, знищували телефонні і телеграфні стовпи.

О 5-й годині 5 хвилин, після артилерійської підготовки, в бій вступив 31-й корпус французької армії, прорив німецької оборони розвивався в суворій відповідності з раніше наміченим планом. До 6 години 20 хвилин 7 британських дивізій, в основному, досягли першого рубежу оборони. Потім війська призупинилися на 2 години, щоб підтяглася артилерія. Потім наступ відновився, і до 13-ї години 30 хвилин наступовці досягли третього оборонного рубежу. Однак подальші спроби англійських і французьких військ просунутися вглиб німецької оборони були безуспішні. Німецьке командування спішно перекидало в район Ам'єна дивізії з інших ділянок фронту. 

Підсумки першого дня боїв були для німецької армії плачевними. Німецькі війська втратили 27 000 чоловік убитими і полоненими, близько 400 гармат. Союзним військам вдалося захопити велику кількість інших військових трофеїв. Також союзникам вдалося збити 62 німецьких літака. Німецькі війська були деморалізовані, почалися масові здачі в полон. Британські і французькі війська за перший день боїв втратили 8800 осіб. Раптовість атаки перервала зв'язок між німецькими дивізіями. Велика кількість німецьких офіцерів потрапило в полон.

Подальші бої:

9 серпня наступ союзних військ продовжився, в бій вступили 1-а і 3-я французькі армії. Німецька артилерія була перегрупупована для боротьби з танками, в результаті чого англійці і французи почали нести великі втрати серед танків. Наприклад, за перший день боїв з 415 танків союзники втратили близько 100 машин. 9 серпня із 145 танків союзники втратили 39. Це справило значний вплив на зниження темпів наступу. Незабаром танки були виведені в тил і надалі в битві не брали участь. 

Найбільших успіхів добилися канадські і австралійські дивізії, які рухалися углиб ворожої оборони зі значною швидкістю. Південніше Сомми в німецькій обороні утворився розрив у 24 км. На північ від Сомми результати для союзників були не такими вражаючими. 12 серпня бої йшли лише на деяких ділянках фронту, під кінець дня німецькі війська були витіснені на лінію Альбер, Бре, Шон, захід Руа. З 13 серпня просування союзних військ припинилося. У середньому союзні війська просунулися на 11 км. Канадські дивізії на 13 км, австралійські дивізії на 11 км, англійці на 3 км, французькі війська на 8 км.

Наслідки операції. Військові підсумки наступу:

У результаті наступу союзні війська виконали поставлене перед ними завдання прориву німецького фронту. Вони просунулися від 10 до 18 км на фронті в 75 км, ліквідувавши загрозу Ам'єну і залізниці Париж - Ам'єн. Втрати німецької армії склали 74 000 чоловік з них 33 000 полоненими. Союзники втратили близько 46 000 чоловік (у тому числі британці і американці - 7100 чоловік, канадці - 9100, австралійці - 6000, французи - 24 000). 

Успіх операції був обумовлений вдалим вибором ділянки прориву, де німецька оборона мала найменшу глибину. Успіх був також обумовлений величезним перевагою союзників в силі, ретельною підготовкою, раптовістю удару і масованим застосуванням танків. 

Однак, підсумок операції вичерпувався практично результатом перших двох-трьох днів наступу. Просування з інтервалами за часом, дало можливість німецькому командуванню підтягнути резерви, внаслідок чого союзники зазнали відчутних втрат. Союзникам перш за все із-за відсутності взаємодії родів військ (перш за все кавалерії і танків) не вдалося перетворити тактичний прорив фронту в оперативний. 

Після Ам’єнської операції союзні війська приступили до розширення фронту наступу на флангах просунулися вперед 4-ої англійської, 1-й і 3-й французьких армій і витіснення противника на позицію Зігфріда. На північ від Сомми передбачалося здійснити наступ 3-ої англійської армії, на південь від Сомми, в наступ переходила 10-а французька армія.  

Німецьке командування прийняло суто оборонний план війни. «Ні п'яді землі не залишати без запеклої боротьби» - такий був наказ німецьким військам. 

Політичні підсумки наступу.

Перемога під Ам’єном остаточно закріпила стратегічну ініціативу за Антантою. Після Ам’єнської операції Еріх Людендорф писав:

“8 серпня 1918 року представляє самий чорний день німецької армії в історії світової війни.”

Після наступу союзників падіння бойового духу і бажання закінчити війну в німецьких військах прискорилося. У частинах, призначених для перекидання під Ам'єн, почалося бродіння, були випадки масового дезертирства.  

У цих умовах німецькому керівництву стало ясно, що надія на перемогу обвалилася і подальше продовження війни безнадійно.  Потрібно було приймати надзвичайні заходи. 13 серпня 1918 року в ставці верховного командування в Спа відбулася нарада німецького командування, канцлера Гертлінга і статс-секретаря відомства закордонних справ Гінце. Людендорф заявив про те, що німецька армія вже не в змозі зламати противника наступом; домогтися миру оборонними діями, незважаючи на підводну війну, також неможливо, а тому для закінчення війни слід перейти до мирних переговорів. У Спа також прибули представники союзної Австро-Угорщини: імператор Карл I, міністр закордонних справ і командувач австрійської армії Арц фон Штрауссенбург.  

Однак переговори з представниками Антанти не були початі. Гінденбург ще сподівався, що німецькі війська не будуть витіснені з території Франції та Бельгії, завдяки чому вдасться укласти вигідне перемир'я, проте ці надії не виправдалися.

У самій Німеччині почалася революція. Після повалення монархії 11 листопада 1918 року в Комп'єнському лісі у вагоні французького маршала Ф. Фоша німецька делегація підписала перемир'я. Згідно з ним передбачалося негайне виведення німецьких військ з усіх окупованих на Заході територій, здача переможцям значної частини зброї, всіх підводних човнів, роззброєння флоту, передача великої кількості паровозів, вагонів, в тому числі 2 тис. літаків, 10 тис, вантажних автомобілів.