Екологія і мораль

Реферат з теми:

Екологія і мораль


Зміст



Вступ

1. Екологія і мораль

2. Формування екологічної культури

3. Екологія і право

3.1 Поняття екологічного контролю

3.2 Види екологічного контролю

Висновок

Список літератури


ВСТУП



Екологічні проблеми належать до числа глобальних проблем, що вимагають негайного рішення.

Для вирішення екологічної проблеми необхідно:

1. Вивчення екологічних закономірностей та їх облік в активно-перетворювальної діяльності.

2. Раціональне, ощадливе використання природних багатств.

3. Турбота про відновлення і відновлення функціонування порушених виробничою діяльністю екосистем.

4. Вироблення і засвоєння нових принципів і норм морального ставлення людини, суспільства до природних об'єктів, до природи в цілому.

Останній пункт один з найважливіших. Це ставлення людини визначається характером домінуючих в суспільстві соціально-економічних відносин, ціннісно-світоглядних установок.

Ставлення сучасної людини до природи недостатньо включається в сферу діяльності моральної свідомості. Борг не усвідомлюється як моральний борг. Нанесення повсюдного шкоди природі не викликає почуття провини. Людина належить до природних істот як до нижчими в порівнянні з людиною і до природних явищ як протистояли громадським, культурним. В останній чверті нашого століття починається екологізація моралі. Цей процес відображає все більш і більш глибоку усвідомлювану залежність, самого існування суспільства від збереження певного рівня стану природи.

З ростом можливостей перетворення навколишнього світу у людини зростає відчуття відповідальності за природне середовище - її збереження та поліпшення. Суспільство не виживе без екологічної свідомості. Це свідомість повинна проникнути в усі галузі науки, техніки і виробництва та змінити їх так, щоб вони сприяли виживанню людства, а не його загибелі. Сутність екологічної свідомості є відображенням реально-практичних відносин суспільства. Суспільству необхідно знати екологічні норми, правила поведінки, мати високий рівень екологічної культури.

Мета даної роботи: Проаналізувати взаємини екології та культури, права, моралі.

Завдання роботи:

1. Вивчити взаємодію екології та моралі.

2. Розглянути формування екологічної культури.

3. Проаналізувати взаємовплив екології і права.

4. Зробити висновки.


1. ЕКОЛОГІЯ І МОРАЛЬ



Попередні еко етики етичні вчення виходили з передумов, що при всій активності людини, природа, її системи залишаються незмінними; дії, спрямовані на нелюдський світ, повинні залишатися етично нейтральними; вся традиційна етика була, в основному, антропо-центрична.

З посиленням господарської діяльності в Стародавній Греції в суспільній свідомості відбувався процес відділення богів від природи. Діяльність людини все більше набувала характеру утилітарного користування. Виникає пошук норм людської поведінки в світі самої людини. Відповідно, в класичний період античної культури стало складатися нове ставлення до природи. У пізньоантичну епоху римляни продемонстрували здатність використовувати ресурси природи у своїх інтересах. Вони розглядали природне середовище так, як якщо б вона була однією із захоплених ними провінцій.

У світі уявлення східних мудреців природа виявляється величезним твариною, наділеним власною волею і розвиненою нервовою системою. Під впливом цих поглядів відомий японський фахівець з молекулярної біології Д. Ікеда висунув ідею, що рано чи пізно вся Земля повинна бути визнана над організм. Згідно буддизму - все в одному, один у всьому. Ідея єдності, цілісності різноманітного природного світу і його фрагмента, частини є фундаментальною для філософії древніх. Навколишнє середовище представляється при такому підході як прояв Будди. Давньокитайське суспільство заохочувало наглядове ставлення до природи. Людина в такому суспільстві намагався проникнути якомога глибше в суть природного світу і використовувати в природі джерела енергії, до мінімуму зводячи своє втручання у природні механізми.

Реалізація принципу «у-вей» (невтручання) залишає речі в спокої, дозволяє природі йти своїм шляхом, є перевагами з природи речей без їх зміни, дає знання про те, як обійтися без втручання. Термін «у-вей» - велике правило даосизму, що пронизує східне світорозуміння.

У релігійній японської традиції «синто» немає моральних заповідей, норм праведного поведінки чи перестороги проти гріхів. Синто був породжений обожнюванням природи. Особливістю традиційного ставлення до природи в Японії є концепція «Людина - дитя природи». Японський термін «природа» («содзем») означає «бути, як це є» або «гармоніювати з середовищем». Японці ніколи не протиставляли себе природі. Саме синтоїстська віра виховала в них чуйність до природи, вміння насолоджуватися її нескінченною мінливістю, радіти її багатоликої красі.

У арабо - мусульманськй культурі в знятому вигляді збереглося стародавньо - східного схиляння перед природою, і в той же час її було притаманне відносно активну (в порівнянні з древніми цивілізаціями) використання природних реалій. Ця культура відрізнялася певним динамізмом, і в якійсь мірі прагматичним підходом до дійсності.

У Середні століття духовне життя визначалася біблійними нормативами. Вони закликали людину жити в самозреченні, щоб потрапити в рай. Основними рисами відносини людини до природи, яке притаманне іудео - християнської традиції, є протиставлення духу людини його тілу, уявленню про те, що Бог санкціонував панування людини над усіма живими істотами.

У сучасному світі природні фактори мають цінність лише в контексті розвитку людства. Об'єктом моральної оцінки та регуляції є не природа сама по собі, а відношення до неї.

Завдяки екологічної етики в сферу моральних відносин "людина-людина», «людина - суспільство» справедливо включається і цілий ряд аспектів щодо «людина - природа», «суспільство - природа». Це не означає повної натуралізації підстав моралі, яка має соціоприродну сутність, тому що визначають її критерії не можуть бути тільки природними. Вони вбирають в себе поряд з громадськими та екологічні регулятиви.

Екологічна етика вивчає моральне ставлення людини до природи з метою гуманізації та гармонізації в системі відносин «людина - природа», «суспільство - природа». Основна властивість, притаманне екологічної етики, пов'язано з тим, що пріоритетною в ній залишається турбота про природні умови існування майбутніх поколінь.

Екологічна етика ставить питання, звертаючи увагу по суті на світоглядну проблему. Який сенс існування людини у Всесвіті і Всесвіту в людині? Конкретним заломленням цієї фундаментальної світоглядної проблеми є питання: чи повинні принципи екологічної етики ґрунтуватися на визнанні внутрішньої цінності природних систем? Або об'єктом моральної оцінки та регуляції є не природа сама по собі, а відношення до неї?

Недавно така постановка питання здалася б надуманою, оскільки кожному було ясно, що природа дана людині в природному вигляді, вона існувала задовго до виникнення самої людини і продовжує існувати незалежно від нього. Однак у наші дні вважається, що в систему соціальних цінностей повинні бути включені не тільки явища суспільного життя, а й природні явища, що становлять природне середовище життя суспільства. Тим самим істотно розширюється сфера соціального світу і робиться заявка на подолання того антропоцентризму, який становив неодмінну вісь всієї колишньої культури.

Колишній антропоцентризм вичерпав себе, в силу своєї однобічності став серйозною перешкодою на шляхи подолання екологічних труднощів людства, тому що якщо людина як і раніше буде зосереджувати увагу на собі самому і свої потреби, то руйнована їм природа буде мстити людині за недостатню увагу до її потреб.


2. ФОРМУВАННЯ ЕКОЛОГІЧНОЇ КУЛЬТУРИ



Екологічна культура виступає як норма і ідеал, що ставить екологічно доцільні обмеження на шляху людського егоїзму. Поняттям «екологічна культура» охоплюють така культура, яка сприяє збереженню і розвитку системи «суспільство - природа».

Ставлення до природи як самоцінності культивує вищі найтонші прояви людської суб'єктивності, дає можливість найбільш повного, універсального розвитку людини. Чим більше розвивається світ людини, тим глибше і ширше стають його зв'язки з природою. Людське ставлення до природи заради неї самої, що складає суть екологічної культури, протистоїть людської обмеженості, формує здатність порівнювати своє людське існування, свої потреби з природними можливостями.

У цілому можна простежити дві основні групи ціннісних установок у ставленні до природи, які в окремі періоди людської історії домінували в суспільній свідомості, але повністю не виключали одна одну.

Перша група ціннісних установок протиставляє людини природі. Вона присутня у суспільній свідомості, починаючи з пізньої античності, але стала домінуючою в житті суспільства з Нового часу завдяки ідеології християнства та становленню капіталістичної формації. Основоположники класичної науки і раціоналістично орієнтованого гуманізму представляли природу як машину, розглядали її як засіб, що дозволяє досягти соціального благополуччя.

Орієнтація на споживацтво в кінцевому підсумку привела до виснаження і деградації природного середовища. Природу слід розглядати як неминущу цінність, що має для людського існування фундаментальне значення. Божевільне споживацтво обертається деградацією і природи, і людської особистості.

Друга група ціннісних установок на природу полягає у поклонінні природі її романтизації. Вона історично давніша, завжди була представлена ​​в суспільній свідомості і була домінуючою в давніх культурах.

При всій полярності зазначених орієнтації в ціннісних установках природа в них розглядається як щось зовнішнє по відношенню до людини. Коеволюція суспільства і природи передбачає, що в навколишній природі бачать цінність культури. Тобто «гуманізм як форма суспільного зв'язку між людьми набуває завершеної форми лише тоді, коли він стане одночасно формою зв'язку між людиною і природою».

Гуманізм, який визнає цінність окремої людини як особистості, його право на свободу, щастя і прояв своїх здібностей, немислимий без найголовнішого права людини жити в чистому природному середовищі.

Ось чому вперше в історії цілком правомірно розглядати природне середовище як продовження культури, включене в систему соціальних цінностей, а не просто як реальність, яка існує незалежно від людей.

Таке розуміння в якійсь мірі випливає з філософії Декарта, в якій представлені дві взаємно незалежні субстанції - мертва протяжна матерія і дух, здатний мислити. Під її впливом зазвичай приймалося положення, що знання про світ і людська виробнича діяльність внутрішньо не пов'язані з моральними цінностями і духовним покликанням людини.

Важливою ознакою екологічної культури є відмова від безпосереднього наївного антропоцентризму та перехід до системи поглядів, яка будується біосферо центри. Звичайно, метою такого підходу є людина. Від того, наскільки будуть грамотні, обґрунтовані та екологічно культурні людські дії, залежить, бути чи не бути Землі, природі, придатної для життя. Отже, екологічна реальність означає, що тільки людина повинен своєю діяльністю забезпечити нормальний кругообіг речовини на планеті. Тим самим він виконає свою головну біосферну функцію збереження життя. 


3. ЕКОЛОГІЯ І ПРАВО



3.1 Поняття екологічного контролю



Екологічний контроль - складова частина управління природокористуванням і охороною навколишнього середовища Російської держави.

Основне завдання екологічного контролю - забезпечення дотримання екологічного законодавства, його норм (нормативів) і правил, а також виконання планів та заходів з охорони навколишнього природного середовища всіма підприємствами, установами, організаціями та іншими органами, незалежно від форм власності і підпорядкованості, посадовими особами та громадянами .

По своїх формах екологічний контроль можна підрозділити на інформаційний, попереджувальний і каральний.

Інформаційна форма контролю виражається переважно в збиранні та аналізі відповідної екологічної інформації, необхідної для прийняття державними органами рішень у сфері природокористування і охорони навколишнього середовища.

Попереджувальна форма контролю спрямована на запобігання екологічних правопорушень.

Каральна форма контролю полягає в застосуванні заходів державного примусу, як до фізичних, так і до юридичних осіб, які порушують екологічне законодавство.



3.2 Види екологічного контролю



Державний екологічний контроль. У законі «Про охорону навколишнього природного середовища» вказується, що система екологічного контролю складається з державної служби спостереження за станом природного середовища, державного виробничого та громадського контролю.

У межах наданої компетенції державний екологічний контроль здійснюють органи представницької та виконавчої влади всіх рівнів, а також спеціально уповноважені органи Російської Федерації в області охорони навколишнього середовища.

Розглянемо повноваження посадових осіб та фахівців цих органів у частині реалізації ними функції державного екологічного контролю на прикладі органів міністерства природних ресурсів.

Посадові особи та спеціалісти комітетів з охорони навколишнього середовища мають право безперешкодно відвідувати об'єднання, підприємства, організації та інші органи, вимагати надання інформації, що стосується природного діяльності, знайомитися з документами, що відображають природоохоронну діяльність.

У їх компетенцію входять також і інші заходи, наприклад, заборони на будівництво, реконструкцію або розширення об'єктів промислового чи іншого значення, коли порушуються норми і правила охорони навколишнього природного середовища. Ануляція ліцензії (дозволу) на користування окремими видами природних ресурсів при порушенні умов, встановлених у них, залучення осіб, які порушили природоохоронне законодавство, до адміністративної відповідальності.

Схожими повноваженнями, по суті, мають посадові особи та фахівці інших уповноважених органів у галузі охорони навколишнього природного середовища з урахуванням профілю їх діяльності. Так, державні санітарні лікарі мають право припиняти чи забороняти експлуатацію діючих виробничих об'єктів промисловості, транспорту, сільського господарства до проведення необхідних санітарних і протиепідемічних заходів. Ветеринарні лікарі мають право припиняти або забороняти до проведення необхідних заходів і усунення наявних порушень виробництво, зберігання, перевезення та реалізацію продуктів тваринництва.

Прокурорський нагляд за виконанням екологічного законодавства. Конституцією Російської Федерації і Законом «Про прокуратуру Російської Федерації» на органи прокуратури покладено здійснення нагляду за виконанням російського законодавства, включаючи і екологічне законодавство, що є його складовою частиною.

Всі інші правоохоронні органи в певній мірі сприяють проведенню в життя вимог екологічного законодавства та оздоровлення навколишнього природного середовища.

Конституційний суд Російської Федерації, конституційні суди республік відповідно до закону «Про Конституційний Суд Російський Федерації» дозволяють справи про узгодженість федеральних законів, актів Президента та Уряду Російської Федерації, конституцій, статутів та інших актів суб'єктів Федерації з питань природокористування та охорони навколишнього середовища.

Верховний Суд Російської Федерації, верховні суди республік у складі Росії, крайові, міські, обласні, районні та інші суди розглядають позовні заяви фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної навколишньому природному середовищу, кримінальні справи про екологічні злочини.

Вищий Арбітражний Суд Російської Федерації, федеральні арбітражні суди округів, арбітражні суди республік, країв, областей, міст, автономної області, автономних округів відповідно до Федеральним конституційним законом «Про арбітражних судах Російській Федерації» вирішують спори між юридичними особами, пов'язані із заподіянням шкоди в результаті порушень законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Органи Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації в основному через органи міліції, у рамках наданої їм компетенції сприяють органам екологічного контролю при затриманні правопорушників, вилучення у них заборонених знарядь лову, полювання, результатів незаконно добутого промислу, після чого порушують кримінальні справи і ведуть по них попереднє слідство.

Відомчий екологічний контроль. Господарські (промислові, сільськогосподарські) та силові міністерства і відомства мають структурні екологічні підрозділи (управління, відділи, інспекції), які здійснюють відомчий екологічний контроль на підвідомчих підприємствах, в установах і організаціях. Так, і склад Міністерства оборони Російської Федерації є управління екології та спеціальних засобів захисту. При здійсненні контролю відомчі екологічні підрозділи особливу увагу звертають на дотримання екологічних стандартів, нормативів і вимог.

Виробничий екологічний контроль. Зазвичай на підприємствах, в установах і організаціях наказом керівника виділяється (визначається) посадова особа, які безпосередньо відповідають за питання охорони навколишнього середовища. Ним може бути заступник директора, головний інженер, головний технолог, головний конструктор (або інша посадова особа). Крім того, на підприємствах створюються структурні спеціальні природоохоронні підрозділи, служби, лабораторії, санітарні та ветеринарні інспекції та ін..

Що стосується очисних споруд підприємств, то вони функціонують на правах цехів або ділянок, що є самостійними підрозділами підприємства. На автотранспортних та інших підприємствах є контрольно-регулювальні пункти токсичності або контрольно-пропускні (перевірочні) пункти.

Громадський екологічний контроль. Такий контроль відповідно до закону «Про охорону навколишнього природного середовища» здійснюється профспілковими організаціями, громадськими екологічними об'єднаннями (рухами), трудовими колективами і громадянами.

Його головним завданням є перевірка виконання вимог екологічного законодавства міністерствами, відомствами, підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форм власності і підпорядкованості, посадовими особами та громадянами.

Громадяни мають право створювати екологічні громадські об'єднання, фонди, інші громадські формування, запитувати державні органи влади про інформацію, що характеризує стан навколишнього середовища та заходи з його охорони. Що стосується громадських екологічних об'єднань (рухів), то вони мають право здійснювати громадський контроль за виконанням екологічних вимог і умов при організації та веденні господарської чи іншої діяльності, створювати громадські екологічні фонди та визначати порядок їх функціонування та витрачання коштів.


ВИСНОВОК

екологічний проблема культура контроль

Підводячи результати роботи, можна зробити наступні висновки:

1. Екологія - наука відносно молода, і виникла вона з потреби людини зберегти природу і самих себе. Аспекти вивчення даної науки досить великі. У ній широко вивчається людина, її місце існування, взаємозв'язок з природою, його вплив на середовище існування і природу. Цей підвищений інтерес до людини, як до об'єкта науки, склався через існуючих екологічних проблем. Незабаром людям потрібно буде запобігати цим проблеми або ліквідувати їх наслідки.

2. Товариство знаходиться перед обличчям всесвітніх екологічних проблем та їх вирішення залежить:

а) від оновлення науково-технічної, інвестиційної, структурно-виробничої сфери;

б) від переорієнтації духовного життя (прищеплення нового ставлення до природи, заснованого на взаємозв'язку природи і людини, прищеплення норм і правил екологічної поведінки).

3. Останнім часом все частіше в пресі, на радіо, телебаченні однією з головних тем стає екологічна. Широка громадськість, знаючи про критичний стан навколишнього середовища, має активно діяти. «Екологізація» законодавчої і виконавчої влади зараз особливо важлива, оскільки першочергове завдання - зробити екологічно чисті виробництва вигідними і, навпаки, економічно невигідним будь нехтування екологічними нормами. Без цього заклики до пересічних громадян берегти природу будуть виглядати демагогічними і навряд чи досягнуть мети. Разом з тим необхідна і сама широка просвітницька робота серед громадян різного віку.


СПИСОК ЛІТЕРАТУРИ



1. Бганба-Церера В.Р. Екологічна етика. - М.: Думка, 1998. - 288 с.

2. Бганба В.Р. Соціальна екологія. - М.: Вища школа, 2004. - 309 с.

3. Бганба-Церера В.Р. Становлення екологічної етики. - М.: СК «Сфера», 1992. - 268 с.

4. Боголюбов С.О. Управління охороною навколишнього середовища: територіальні аспекти. Праці ВНДІ законодавства. - М.: Просвещение, 1988. - 380 с.

5. Василенко Л.І. Ставлення до природи як моральна проблема / / Екологія: Шляхи виживання і розвитку людства. - М.: Світ, 1998. - 428 с.

6. Гірусов Е.В., Мамедов І.М. Екологічна культура. Культура: теорії і проблеми. - М.: Проспект, 2002. - 445 с.

7. Гусейнов А.А. Природа як цінність культури / / Екологія. Культура. Освіта. - М.: Новий Світ, 1998. - 352 с.

8. Закон РФ «Про охорону навколишнього природного середовища». - М.: МАУП, 2001. - 42 с.