Інфляція середини 80-х рр. в ізраїльській економіці

2



План



1. Суть та форми інфляції

2. Інфляція в середині 80-х років в Ізраїлі

3. Наслідки інфляції та антиінфляційна політика

Висновок

Список літератури




1. Суть та форми інфляції



Інфляція - процес знецінення грошей унаслідок надмірної емісії та переповнення каналів обігу грошовою масою. Зовні вона проявляється у зростанні загального рівня цін та зниженні купівельної спроможності грошей.

Інфляція призводить до стихійного перерозподілу доходів та багатства між соціальними групами населення, зниження матеріального стимулювання праці, до спаду виробництва, скорочення інвестицій, гальмування науково-технічного прогресу, послаблення зовнішньоекономічних позицій країни, зменшення конкурентних можливостей на світовому ринку.

Інфляція не виникає раптово, а розвивається поступово як тривалий процес, який можна розділити на три етапи:

на першому етапі темпи зростання цін (інфляції) відстають від темпів збільшення грошової маси в обігу;

на другому етапі темпи зростання цін значно випереджають темпи зростання грошової маси в обігу;

на третьому стані зростання цін набирає нерівномірного стрибкоподібно характеру, коли темпи зростання цін то випереджають темпи зростання грошової маси, то відстають від них.

У міжнародній практиці (відповідно до темпів інфляційного процесу) виокремлюють три різновиди інфляції: повзучу, галопуючу, гіперінфляцію. Ясна річ, що межі і форми інфляційного процесу досить мінливі, і в кожній країні він розвивається по своєму.

Повзуча інфляція настає тоді, коли темпи зростання цін не перевищують 10% на рік. Вона характеризується надмірною емісією та прискореним накопиченням грошової маси в каналах обігу без помітного підвищення чи за незначного зростання цін. Тобто на початку інфляційного процесу ще не існує тісного зв'язку між зростанням грошової маси та інфляцією. Суб'єкти ринку певний час не відчувають надмірного випуску грошей в обіг і використовують їх для нагромадження чи збереження. Це тимчасово вилучає надмірно емітовані гроші з каналів обігу, послаблює інфляційний тиск на ціни. Одночасно сповільнюється швидкість обороту грошей, що теж має певний антиінфляційний ефект.

Ці процеси стимулюють підприємницьку активність, збільшують попит на інвестиції, що приводить до розширення виробництва, товарообороту і збільшення пропозиції товарів послуг. Отже, за умов неповної зайнятості (наявності незавантажених виробничих потужностей і безробіття) відставання темпів зростання цін від темпів зростання грошової маси може зберігатися протягом тривалого періоду, що й надає інфляції повзучого характеру. Така інфляція не має явних негативних наслідків, мало відчутна для економічних агентів. Тому економій більшості розвинутих країн нині притаманна повзуча інфляція якою часто користуються як засобом стимулювання та регулювання економічного розвитку.

Галопуюча інфляція настає тоді, коли темпи зростання цін досягають 10-100% на рік. На цій стадії відбувається стрімке зростання цін, тобто прискорена, або галопуюча, інфляція. Вона спричиняє випереджальні темпи зростання споживчого попиту порівняно з товарною пропозицією, що призводить до зростання цін. За цих умов формується інфляційний мультиплікатор, який прискорює деструктивні процеси в економіці.

На стадії галопуючої інфляції відбувається спад виробництва та скорочення товарообороту, втрачається стимул до інвестицій, стримується процес суспільного нагромадження. Інфляція породжує відтік капіталу з виробничої сфери до сфери обігу, тобто розбалансування економічної рівноваги.

За умов галопуючої інфляції особливо на фінальній стадії настає платіжна криза - "грошовий голод". Держава намагається припинити емісію грошей, однак поглиблення економічної та фінансової кризи ставить її перед необхідністю вдаватись до нових і нових емісій, настають "емісійні шоки". Держава втрачає головні важелі управління емісійним процесом, інфляція стає неконтрольованою. Це й призводить до виникнення інфляційної спіралі, перетворення повзучої інфляції на галопуючу, а галопуючої - на гіперінфляцію.

Гіперінфляція. Особливо виразно деформація економічних та соціальних процесів проявляється за гіперінфляції. МВФ вважає, що інфляція переходить у гіперстадію, коли темпи приросту цін зростають до 50% за місяць (у рамках гіперінфляції виокремлюють і вужче поняття - суперінфляцію, за якої темпи зростання цін сягають 1000 і більше процентів за рік).

Гіперінфляція часто пов'язана з політичним хаосом, наслідками війн та соціальних революцій. Такі ситуації виникали в перші десятиріччя XX століття, після другої світової війни та після розвалу СРСР. На початку 90-х років не було жодної постсоціалістичної країни, яка б не потрапила в “інфляційний полон" і не відчула його руйнівного впливу.

На стадії гіперінфляції домінує нестабільність цін у всіх секторах економіки, яка спричиняє хаос на ринку та несправедливий (нееквівалентний) перерозподіл доходів і багатства у суспільстві.

За умов гіперінфляції гроші продовжують втрачати свої функції, поширюються бартерні операції, порушується фінансово-кредитний механізм, розвиваються неорганізовані стихійні процеси в економіці, що призводять до зростання загальної економічної, соціальної та політичної нестабільності.

У період гіперінфляції реальний попит на гроші спадає, що значно знижує їхню купівельну спроможність. Водночас збільшується попит на товари, а це призводить до дальшого зростання цін, оскільки великій кількості грошей протистоїть надто обмежена кількість товарів. Агенти ринку намагаються якомога скоріше "отоварити" гроші, що буквально на очах втрачають свою вартість. Відбувається "втеча" від грошей. Хоч як парадоксально, але не зникає і "голод" на гроші, оскільки емісія грошей не встигає за їхнім знеціненням. Особливо бракує банкнот великих номіналів, оскільки дрібні купюри зовсім втрачають свою вартість і виходять із каналів обігу. Через це держава випускає в обіг нові куп’юри все вищих номіналів, тобто ще більше "розкручує" спіраль цін і грошей.



2. Інфляція в середині 80-х років в Ізраїлі



Як відомо, на початку 80-х років в ізраїльській економіці спостерігалися значні темпи інфляції (у 1985 р. вони досягли 27% в місяць). Проте ізраїльському уряду за допомогою стабілізаційної програми за мінімально короткий термін (2 місяці) вдалося понизити річний темп інфляції з 500% в рік в червні 1985 р., до менш ніж 20% в рік у вересні 1985 р. Це була дуже успішна програма, що має не багато аналогів в світовій практиці.

Спочатку дамо деяке загальне уявлення про саму ізраїльську економіку.

Перші роки після створення держави характеризувалися значними темпами інфляції. Потім, в період 1951-1970 рр., інфляція знизилася і складала в середньому 5% в рік. Але потім щорічні темпи інфляції почали рости, поки не досягли майже 500% в 1985 р. Проте гіперінфляції (тобто інфляція з темпом 50% в місяць) в Ізраїлі не було. Було значне скорочення річного темпу інфляції після ухвалення стабілізаційної політики в липні 1985 року.

Чітко простежується позитивний зв'язок між кількістю грошей в економіці і рівнем цін і, отже, рівнем інфляції. Інфляція викликається тим, що пропозиція грошей росте швидше, ніж попит на них, і це веде до зростання цін. Це називається інфляцією попиту. Проте існує ще і інфляція пропозиції, коли ціни ростуть не із за невідповідності кількості грошей в обігу і попитом на них, а просто унаслідок збільшення витрат на виробництво однієї одиниці продукції. Класичним прикладом інфляції пропозиції є "нафтовий шок" 1973г., коли щорічний темп інфляції в розвинених країнах виріс удвічі.

Існує достатньо поширена думка, що значний бюджетний дефіцит веде до інфляції, оскільки в основному він фінансується за рахунок друкування грошей. Різні спроби встановити систематичний зв'язок між темпом інфляції і відносною величиною бюджетного дефіциту не увінчалися успіхом (можливо, тому, що основні дослідження проводилися на основі статистики США, де значною мірою використовувалися інші методи фінансування бюджетного дефіциту). Можна сказати, що в Ізраїлі не існувало подібного зв'язку. Проте, поза сумнівом, що скорочення бюджетного дефіциту і, як наслідок цього, зменшення друкування грошей є одними з необхідних компонентів успішної антиінфляційної політики. Досвід Ізраїлю підтвердженням цьому, оскільки після 1985 р., тобто після здійснення антиінфляційної програми, що включала зниження бюджетного дефіциту і темпів зростання грошової маси, темп інфляції значно знизився.

З основного рівняння кількісної теорії виходить, що рівень цін пропорційний як пропозиції грошей в економіці, так і швидкості їх звернення. На думку Дона Патінкіна, однією з причин інфляції в Ізраїлі стало якраз збільшення звернення грошей. Початок 80-х років співпав в цій країні з повсюдним розповсюдженням кредитних і дебетових карток і установкою по всій країні банківських автоматів. Оскільки до цього часу в Ізраїлі вже спостерігалася значна інфляція і гроші на руках було тримати невигідно, то люди почали активно користуватися банківськими картками. Це викликало збільшення швидкості звернення грошей і відповідно підвищення загального рівня цін. Тоді ж в Ізраїлі спостерігалося явище: при оплаті товару за банківськими картками (в порівнянні з оплатою готівкою) покупцеві надавалася знижка, оскільки на ці гроші тут же нараховувався відсоток.

Розглянемо ще один наслідок інфляційного процесу: вплив інфляції на номінальну ставку відсотка - те, що в економіці прийнято називати ефектом Фішера. Різниця між номінальною і реальною ставками відсотка якраз склала величину, рівну темпу інфляції. В цьому відношенні ізраїльська статистика є хорошою ілюстрацією відомого економічного правила і ще раз підтверджує його вірність.

З 1980 р. в Ізраїлі спостерігалося значне зростання частки термінових депозитів в загальному об'ємі грошових внесків. Цей факт підтверджує ще одне просте правило економіки, а саме те, що інфляційний процес, що продовжується тривалий час, сприяє виникненню нових форм зберігання активів, які фактично вирішують проблеми, що виникають у зв'язку з інфляцією шляхом зменшення терміну, на який робиться внесок, і встановлення дуже гнучкого відсотка, який змінюється, разом із зміною темпу інфляції.

Наприклад, в 1980 р. з'явилися депозитні сертифікати і термінові внески на термін від декількох тижнів до декількох днів, чиї процентні ставки з лишком компенсували інфляцію. Якщо в першому кварталі 1973 р. практично всі термінові внески були на період від 6 місяців і більше, то, згідно звіту Центрального Банку Ізраїлю, в другому кварталі 1985 року тільки 2% термінових внесків було орієнтовано на термін більше 6 місяців і лише 5% внесків були на період більше 2 місяців. І відповідно майже 75% всіх термінових внесків складалися з депозитних сертифікатів, які могли бути обернені в гроші на першу вимогу, і внесків на термін від 1 до 2 тижнів.

Ізраїльська економіка досить добре пристосувалася до умов інфляції, і ті, хто був зацікавлений в збереженні своїх грошей, могли вільно це зробити. Таким чином, в Ізраїлі частково знімалася одна з серйозних соціальних проблем, пов'язаних з інфляцією.

Крім того, у зв'язку з великою поширеністю індексації в ізраїльській економіці практично не виник інший негативний ефект інфляції, а саме її вплив на розподіл доходів. Але це був двосічний меч: раз ніхто не був зачеплений інфляцією, то ніхто особливо і не опирався їй. Інфляція йшла по наростаючій, не зустрічаючи у себе на шляху особливого опору.

Для глибшого розуміння процесів, що відбувалися в ізраїльській економіці, розглянемо модель відкритої економіки. В даній моделі видно, що відносні значення реальних змінних залишаються без зміни. Це означає, що, наприклад, реальна заробітна плата або реальна ставка відсотка залишалися без зміни. Проте в Ізраїлі це привело до того, що практично жоден суб'єкт ринку не був зачеплений інфляцією і, відповідно, не був вимушений боротися з нею. З точки ж зору номінальних змінних ця модель описує без інерційний процес, який продовжується нескінченно.

Природно, тут виникає питання: якщо все індексувалося без виникнення яких-небудь побічних ефектів як на реальні змінні, так і на розподіл доходу, тоді чому слід було турбуватися про інфляцію? Чому не можна було просто не звертати уваги на її існування? Відповіддю на це питання є деякі ще не розглянуті тут витрати інфляції, наприклад так звані "витрати стоптаних черевиків". Коли інфляція досягає 20% в місяць, навіть середня людина спробує зробити деякі кроки для того, щоб зберегти свою заробітну плату. Йому доведеться витрачати час і енергію на стояння в чергах в банки і тому подібне. Також тут можна відзначити інші витрати, так звані "витрати меню". Вони мають на увазі, що при достатньо високій інфляції фірми повинні постійно міняти цінники, ці витрати можуть досягати значних розмірів. Крім того, при постійно змінних цінах в магазинах дуже складно судити про відносні ціни товарів: ніколи не ясно, що є відносно дешевим, а що - відносно дорогим.

Повернемося до нашої моделі. У її рамках також можна відповісти на питання, чим погана інфляція. Річ у тому, що постійне збільшення пропозиції грошей на одну і ту ж величину не впливатиме на рівноважний стан реальних змінних. Проте при зміні темпу зростання пропозиції грошей рівноважне положення реальних змінних також мінятиметься. Слід зазначити також і інші витрати інфляції. При значних темпах інфляції фірма в основному витрачає свої ресурси не на збільшення ефективності виробництва або на маркетинг: вона витрачає їх на правильне ведення фінансових справ. Навіть найефективніша фірма в умовах 10-20% місячної інфляції стане банкротом, якщо вона не вестиме як слід свої фінансові справи. Таким чином, в умовах високої інфляції на перше місце в будь-якій фірмі виходить фінансовий відділ.

Ми встановили, що все ж таки витрати інфляції в Ізраїлі існували. Але оцінити їх представляється достатньо складною справою. На початку 80-х років в Ізраїлі спостерігалося різке зростання банківської активності, причому воно оцінювалося приблизно в 1-2% ВВП. Це означає, що велику частину зростання ВВП на початку 80-х років можна віднести за рахунок зростання банківського сектора. Якщо розглядати пропозицію Саймона Кузнеца про те, що послуги банківського сектора є не кінцевим, а лише проміжним продуктом, функцією якого є зменшення тертя у виробничій сфері, а не чистий внесок в кінцеве споживання, тоді ми можемо рахувати додаткові ресурси, використовувані банківським сектором, витратами сфери звернення, що виникли у зв'язку з інфляційним процесом. Або, якщо процитувати Девіда Юма "гроші... не є колесами торгівлі: вони є тим маслом, яке робить рух коліс більш легким". І висока інфляція змушує використовувати більше масла для цього.

Ще одне важливе питання: навіщо інфляція потрібна уряду? Як відповідь зазвичай цитують роботу Дж.М. Кейнса "Трактат про грошову реформу", в якій мовиться, що інфляція є податок: держава друкує надмірні гроші, вартість грошей, що знаходяться на руках у населення, падає, і, таким чином, ця вартість перерозподіляється від населення до держави. Проте ця відповідь непридатна відносно ізраїльської інфляції, оскільки саме в період інфляції в Ізраїлі (кінець 70-х - початок 80-х років) уряд видавав значні кредити як фірмам через різні програми допомоги підприємцям, так і населенню для будівництва житла. Таким чином, виходило, що дохід від друкування грошей був навіть негативним для держави. Чому ж тоді уряд продовжував друкувати гроші?

Тут хотілося б звернутися до Дона Патінкина і нагадати, що так звана "економічна наука", "экономикс", раніше називалася "Політичною економією". Тому природно, що деякі економічні явища нез'ясовні з погляду однієї лише економіки: іноді необхідно привертати політику для пояснення економічних явищ. При такому розгляді інфляцію можна пояснити як результат впливу на міністра фінансів різних лобістських груп в економіці (наприклад, профспілок, ВПК і т.д.).

І нарешті, поговоримо про саму стабілізаційну програму. До червня 1985 року у найширших шарів ізраїльської населення виник настрій зупинити інфляцію. Воно було пов'язане з різким падінням курсу шекеля по відношенню до долара і катастрофічним скороченням валютних запасів країни. Більш того, інфляція, що все збільшується, змусила фірми відкладати сплату податків, що значно зменшило грошові надходження в казну.

На початку червня 1985 р. був створений спеціальний комітет, що складався як з представників академічного середовища, так і з уряду. Він представив уряду програму жорстких мір, що зачіпають одночасно кредитно-грошову і бюджетно-грошову політику, а також проблеми платіжного балансу країни, фіксації заробітних плат і доходів населення.

Комітет вирішив зафіксувати обмінний курс шекеля по відношенню до долара. На це були 2 причини: по-перше, щоденні публікації курсу долара, що росте, стали для публіки мірою інфляції, і стабілізація цього курсу підвищила б довіру до цієї програми. По-друге, єдиною альтернативою була фіксація номінальної пропозиції грошей.

Але, як відомо, стабілізація зазвичай супроводжується збільшенням попиту на реальні запаси грошових коштів, збільшенням, яке важко оцінити заздалегідь.

При вирішенні питання, на якому рівні зафіксувати обмінний курс, бралися в розрахунок наступні факти. По-перше, значна частина скорочення державних витрат доводилася в основному на зменшення субсидій, що виділяються на основні види продуктів (хліб, молоко). Отже, одним з негайних наслідків програми був би значний разовий стрибок в цінах, який повинен був бути хоч би частково компенсуватися збільшенням заробітної плати. Відповідно, треба було провести девальвацію шекеля так, щоб потім зафіксувати обмінний курс на рівні, який би узгоджувався із зростанням цін і заробітних плат. І оскільки заробітні плати індексувалися з деяким лагом (запізненням) по відношенню до рівня цін, для успіху стабілізації було важливо, щоб після одноразового підвищення цін і заробітних плат, останні перестали б індексуватися. Їх індексація при стабілізації цін викликала б відновлення інфляційного процесу.

Відповідно до прийнятої стратегії в кінці червня-початку липня 1986 року шекель був девальвований на 26%. В результаті девальвації і значного скорочення субсидій індекс споживчих цін в наступному місяці виріс на 27%, ціни, що після чого збільшилися, опинилися під контролем. У міру того як контроль налагоджувався, індекс цін ріс протягом трьох наступних місяців в середньому на 4%. Надалі протягом 1986-1987 рр. це зростання склало приблизно 1,3% в місяць.

Однією з істотних частин стабілізаційної програми було заморожування заробітної плати. В середині липня 1985 року було досягнуто угода з Хистадрутом (загальною ізраїльською профспілкою) про те, що номінальні заробітні плати повинні бути підняті приблизно в тій же пропорції, в якій був девальвований шекель, після чого заробітні плати заморожуються на подальших 3 місяці. Інші номінальні змінні (наприклад, об'єм кредитів, регульований банком Ізраїлю) були також зафіксовані.

Вже указувалося, що досить зафіксувати одну з номінальних величин для того, щоб визначити відповідний рівноважний рівень інших. Але тоді виникає питання: навіщо треба було фіксувати не тільки обмінний курс, але і інші номінальні змінні? Річ у тому, що якщо зафіксувати тільки обмінний курс, то досягнення рівноваги іншими змінними займе значний час і не буде безболісним. Це швидше за все привело б до того, що уряду довелося б залишити свою програму.

Однією з ключових умов успіху стабілізаційної програми була довіра до неї з боку широкої публіки. У липні 1985 році ряд чинників був явно не на користь створення цієї довіри. Зокрема, у міру наростання інфляції на початку 80-х років уряд час від часу проголошував нову програму боротьби з інфляцією. Ці програми передбачали фіксацію цін і ухвалення політики обмеження заробітної плати. Вони також супроводжувалися заявами міністерства фінансів Ізраїлю про його намір скоротити державні витрати. Але одна за однією ці програми потерпіли крах. Тоді виникає природне питання: як, не дивлячись на такий невдалий досвід, ізраїльська програма 1985 р. все ж таки досягла успіху?

По-перше, до червня 1985 р. інфляція, що все збільшується, створила настрій в найширших кругах населення щось зробити і зупинити інфляційний процес.

По-друге, люди зрозуміли, що зупинити інфляцію можна тільки шляхом жорстких мір, вони зрозуміли важливість цієї програми і повірили в її успіх. Більш того, факт, що американський уряд виділив під цю програму кредит в 1,5 млрд дол., підвищив довіру до неї як з боку уряду, який повинен був затвердити цю програму, так і з боку населення.



3. Наслідки інфляції та антиінфляційна політика



Інфляція здійснює негативний вплив на суспільство в цілому. Погіршується економічне становище: знижуються обсяги виробництва, оскільки коливання та зростання цін роблять непевними перспективи розвитку виробництва; відбувається перелив капіталу з виробництва в торгівлю та посередницькі операції, де швидший обіг капіталу та більше прибуток, а також легше ухилитися від сплати податків; розширюється спекуляція в результаті різкої зміни цін; обмежуються кредитні операції; зменшуються фінансові ресурси держави.

Виникає соціальне напруження в зв'язку з тим, що інфляція перерозподіляє національний дохід не на користь найменш забезпечених верств суспільства. Вона знижує реальні доходи (кількість товарів та послуг, які можна придбати за номінальний дохід), а отже і загальний рівень життя населення, якщо номінальний дохід буде відставати від росту цін. Особливо важкою є інфляція для осіб з фіксованими доходами: пенсіями, стипендіями, заробітною платою працівників бюджетної сфери. Крім того, інфляція знецінює заощадження громадян. В зв'язку з цим, щоб стримати різке падіння життєвого рівня, держава здійснює індексацію доходів, та податкових пільг. Розгортання інфляційних процесів призводить до такого загострення економічних та соціальних суперечностей, що держави починають вживати заходів для подолання інфляції та стабілізації грошового обігу. Основні форми боротьби з інфляцією - грошові реформи та антиінфляційна політика.

Грошова реформа - повне або часткове перетворення грошової системи, що здійснює держава з метою впорядкування та налагодження грошового обігу. Грошова реформа здійснюється різними методами (нуліфікація, реставрація, девальвація, деномінація) в залежності від економічного стану країни, ступеню знецінення грошей, політики держави.

Антиінфляційна політика - комплекс заходів державного регулювання економіки, спрямованих на боротьбу з інфляцією. Історично сформувались два основних шляхи такої політики: дефляційна політика (регулювання попиту) та політика доходів.

Варіанти антиінфляційної політики обираються в залежності від пріоритетів. Якщо ставилося завдання стримування економічного росту, то проводилась дефляційна політика, якщо метою було стимулювання економічного зростання, то перевага віддавалась політиці доходів. У разі, коли кінцевою метою було стримати інфляцію будь-якою ціною, - паралельно використовувались обидва методи антиінфляційної політики.

Індексація (повна або часткова) означає компенсацію збитків у результаті знецінення грошей. Спочатку цей метод застосовувався в кінці 40-х - початку 50-х років при інфляції, яка була викликана переходом від військової економіки до нормальних ринкових умов. Знову індексація стала застосовуватися в 70-і роки в зв'язку з розгортанням галопуючої інфляції.

Особливою формою боротьби з інфляцією, яку використовували деякі країни (Ізраїль) при галопуючій інфляції, є "шокова терапія". Суть її полягає в стимулюванні розвитку ринкових відносин, вільному ціноутворенні, відмові від регулювання цін і, як результат, в зниженні (на початковому етапі) життєвого рівня населення. Але як показала практика при правильному підході шокова терапія виправдовує себе.

Таким чином, мета антиінфляційної політики держави полягає в тому, щоб встановити контроль над інфляцією і досягти прийнятних її темпів для народного господарства. Важливим завданням в боротьбі з інфляцією є подолання економічного спаду, кризи неплатежів, зниження інвестиційної активності, формування стабільної ринкової інфраструктури. Оздоровлення економіки пов'язане з підтримкою пріоритетних галузей народного господарства, стимулюванням експорту продукції, виваженою протекціоністською політикою і валютною політикою, що сприяє вирішенню питань конкурентоспроможності вітчизняних товарів.


Висновок



Інфляція - процес знецінення грошей унаслідок надмірної емісії та переповнення каналів обігу грошовою масою. Інфляція традиційно існує у двох видах: як інфляція попиту і витрат. Інфляція попиту може бути ініційована або зростанням якогось елемента сукупних витрат (найчастіше - збільшенням державних витрат), або ж зростанням грошової маси. Інфляція витрат спричиняється раптовим підвищенням цін на елементи виробничих витрат: сировину, енергоносії, працю. Інфляцію витрат називають "шоком пропозиції", бо у цьому разі зростання цін поєднується із скороченням випуску.

Втрати від інфляції поділяють на дві групи: спричинені передбачуваною і непередбачуваною інфляцією. Втрати від непередбачуваної інфляції є більш вагомими. Особливо обтяжливі для суспільства наслідки гіперінфляції.

Традиційні антиінфляційні заходи - це контроль над зарплатою та цінами, індексація доходів, політика податкового регулювання та заходи, що дістали назву "концепції пропозиції".

В середині 80-х років в ізраїльській економіці спостерігались значні темпи інфляції (до 27% в місяць). Проте ізраїльському уряду, завдяки стабілізаційній програмі (”шокової терапії”) вдалось знити річний темп інфляції з 500% до 20%. Це була надзвичайно успішна програма, аналогів якої не багато в світовій практиці.

Основні форми боротьби з інфляцією - грошові реформи та антиінфляційна політика


Список літератури



	Опарін В.М. "Фінанси" (Загальна теорія). - K.: КНЕУ 1999.

	Філімоненков О.С. "Фінанси підприємств". - К: "Ніка-центр" 2002.

	Гриньова В.М. "Фінанси підприємств". -К: "Знання-Прес" 2006.