Комерціалізіція культури

ЗМІСТ



ВСТУП

1. Цифрова культура

2. Ціна комерціалізації культури

ВИСНОВКИ

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ


ВСТУП



Становлення та розвиток глобального інформаційного суспільства характеризується суттєвими змінами в усіх сферах життєдіяльності людини. Ці зміни пов’язані з наявністю великих потоків інформації, можливістю вільного обміну знаннями й ідеями та їхнього запровадження в життя. Інформація перетворюється на ресурс, стає предметом масового використання, результатом й об’єктом праці більшості населення розвинених країн.

Інформатизація суспільства сприяє становленню інформаційної економіки, котра змінює традиційні уявлення про організацію суспільного життя. Інформаційні засоби виробництва і властивості інформації як товару спричиняють серйозні зрушення в економічних відносинах. Соціально-економічні зміни за умов інформатизації суспільства відкривають перспективи функціонування культури як інтелектуально-виробничої системи. В умовах ринкової економіки, формування інформаційної інфраструктури держави відбувається перерозподіл ролей в інформаційному виробництві, а також формується конкурентне ринкове середовище. Культура виробляє інформаційні продукти і послуги, які мають всі ознаки інформаційного товару та виходять за межі менталітету є значно ресурсомісткими. Ринкові умови спонукають націю до активнішого господарювання, розвитку підприємництва та комерційної діяльності, вивчення існуючих можливостей комерціалізації культурно-інформаційної діяльності.


1. Цифрова культура



Технічний прогрес і естетична тенденція постмодерна, що завоювала міцні позиції до XXI століття, істотно змінили саму природу творчості. Багато що стало настільки легке і доступно, що кіно сьогодні може знімати будь-який. Бери відеокамеру - вона тепер невелика, цифрова, сама ставить фокус, сама - експозицію, - і знімай. Потім це можна змонтувати на комп'ютері і підкласти музику. Буде кіно. Це стало так само просто, як писати популярну музику. 

Музика, яка називається попса, сьогодні вигадана не композитором, а комп'ютером - так званим секвенцером. Комп'ютер видає необхідні гармонії, і вигадувати на нім можна, не знаючи і нотної азбуки. Так звані музиканти сьогодні можуть принести готову фонограму, але не уміють записати музику на нотних лінійках.

Століття аматорів?

Майстерність - фундаментальне поняття. З далеких пластів історії приходили до нас традиції і ремесла, професії передавалися від покоління до покоління, вбиралися з молоком матері. До цих пір в Китаї лікар, який себе цінує, може з гордістю налічити до десяти попередніх поколінь лікарів. Як міф про Троє, доведений до шедевра Гомером, передавався із століття в століття, так передаються майстерність різьбярів по кісті в Китаї, мистецтво хохломской розпису, дымковской іграшки. У школах Тіциана, Веронезе, аби стати художником, треба було вчитися все життя. Ці люди споконвіків цінувалися на вагу золота - ювеліри, поети, картографи. Їх брали в полон, в рабство, але ніколи не вбивали, їм створювали прекрасні умови, аби вони могли творити. Тому можна побачити персидські мотиви в єгипетській піраміді, арабські узори в європейському мистецтві. Ці художники створювали штучний, унікальної якості товар, йому можна було наслідувати і самим зростати, наслідуючи. Питання про кількість ніколи не ставилося, якраз навпаки: кожен феодал, герцог або Папа прагнули мати те, чого немає більше ніде на світі. 

Буржуазія і лібералізація західних держав поставили нові завдання. На зміну унікальності прийшла вимога масовості, загальнодоступності продукту. У минулому столітті виникло мистецтво маркетингу, а сьогодні термін "піп-культура" асоціюється зі світом величезних чисел. Сьогодні значення витвору мистецтва може розглядатися лише з точки зору потенційного його продажу. І якщо продукт створений безграмотним, але спритним ділком і його купують, цей продукт можна вважати мистецтвом. Це обумовлює зникнення самої потреби в культурі, в професіоналізмі художника і сприяє зростанню любительщины.

Франсуа Моріак відмітив, що XX століття буде століттям футболу, і помилився на сто років

У кіно і музику хлинули дилетанти. Інколи з успіхом. То ж можна сказати і про образотворче мистецтво, ТБ, театр. Це можна пояснити не лише технічною доступністю, але і тенденцією постмодернізму, що свідомо розірвав наступний зв'язок з традиціями світової культури. Цей розрив дозволив художникові позбавитися від того, що називають "культурною асоціацією". А саме культурна асоціація і дає художньому образу багатовимірність і глибину. Зате там, де необхідний технічний професіоналізм, де потрібне копітке навчання, дилетантів бути не може. У архітектурі без знань робити нічого - будівля розвалиться. У балеті, в спорті, в цирку, в опері необхідне вивчення техніки ремесла.

Якщо ж розглядати сучасне комерційне кіно з точки зору мистецтва, то тут можна спостерігати в чомусь близький, але багато в чому і відмінний процес. Режисерські крісла зайняли молоді люди, що прийшли з реклами і МТВ. Звичайно, вони знають азбуку і технічні прийоми, але мова, вміст - те, в чому виявляється індивідуальність художника, - у них є аморфною кашею - відрізнити фільм одного режисера від іншого практично неможливо. На сучасному знімальному майданчику і так все робиться само: високі професіонали різних спеціальностей в принципі можуть зробити фільм і без режисера. Шестирічному маляті досить вивчити слова "мотор" і " стоп" - і фільм буде готовий. Артисти зіграють, оператор зніме, звук запишуть, монтажер змонтує. 

Все це я можу віднести і до вельми крупних американських режисерів. Чи можна назвати індивідуальною мовою мова Спілберга? Це не його мова. Це мова його раскадровщика. Це мова його монтажера. Наважуся передбачити, що в Спілберга немає своєї мови. Точніше, він є, мабуть, лише в одній картині - "Врятувати рядовий Райана", але і це мова не його, а талановитого польського оператора Януша Камінського. Вони разом зняли декілька стрічок, у тому числі і "Список Шиндлера". Але як тільки Спілберг повернувся до інших операторів, він повернувся і до розкадровувань. І стало зрозуміло, що це оператор створив його мову, а не він сам. В Спілберга немає мови, він досить зв'язний бурмоче все, що сказане за нього і для нього іншими. 

Сьогоднішня мова мистецтва зайшла в безвихідь - бо зайшов в безвихідь вміст. 

Що ж сталося з людськими цінностями, на яких було виховано багато поколінь, у тому числі і наше?

До Інтернету і ЗМІ, починаючи від Моісея, Христа і кінчаючи Шаляпіним, Крючковим або Солженіциним, цінності вироблялися століттями. На їх вирощення вирушали століття. Вони створювалися поколіннями творців, поетів, художників, мислителів. Вони затверджувалися в буденній свідомості саме як цінності загальні, властиві цивілізації в цілому. Ця поступовість їх створення і вростання в життя і робила їх такими стійкими.

Сьогодні цінності можуть бути створені за замовленням платоспроможної корпорації або окремої особи. Тих, хто зацікавлений в їх поширенні, чекає від цього політичних або матеріальних дивідендів і платить за свої майбутні вигоди. Тобто віднині цінності не виробляються зсередини суспільства - вони упроваджуються в нього ззовні. Сьогодні може почитатися цінністю толерантність, завтра - безкомпромісність, післязавтра - самовдоволений гедонізм. Відповідно пропагуватимуться і іміджеві фігури, ці цінності втілюють. Сьогодні - одна людина, завтра - інший, а післязавтра їх обох забудуть, аби вихвалити третього. 

Маркетинг став головною рушійною силою розвитку цивілізації, бо сила маркетингу в тому, що якість товару менш важлива, чим якість його реклами - адже важливий результат, вимірюваний отриманим прибутком. 

Приклад. Як, по-вашому, скільки може коштувати дуже велика замаринована риба? У 1991 році молодий англійський художник Адріан Херст купив за 6000 фунтів велику акулу, замаринував її і перевіз до Англії. Він помістив мертву рибу в акваріум і, назвавши її дуже мудро - що начеб "Думка про смерть, що здається недосяжною", запропонував агентству Саачи. Агентство купило рибу за 50 000 фунтів. Почалася серйозно продумана маркетингова кампанія під назвою "Молода Англія" що розвиває тенденцію, яку оголосили вищим досягненням сучасного мистецтва. Можна уявити собі, скільки було витрачено грошей на маркетинг цієї течії, бо незабаром з'явилися замариноване теля, потім свиня і так далі А в січні 2005 року замаринована риба була продана Музею сучасного мистецтва в Нью-Йорку за 14 мільйонів доларів, причому вся Англія зітхала, що шедевр британського мистецтва спливає за океан!

Важко не зробити дуже сумні висновки відносно перспектив розвитку західної цивілізації. 


2. Ціна комерціалізації культури



Література, кіно, музика, живопис, слідуючи законам постмодернізму, свідомо змішали високе і низьке: все стало кичем. Найтривожніше - юне покоління сприймає це як єдине мистецтво. Те, що одні зневажливо називають "поп-арт", для цих дітей насправді - "арт". Для них Енді Уорхолл - це великий, відомий на весь світ художник, його картина продана за 15 мільйонів доларів. Дивлячись на його картину, вони переконані, що це і є мистецтво. Адже навіть Музей імені Пушкіна з благоговінням виставив Уорхолла між Рафаеля і Джотто. І ця тенденція свідомо культивується критиками і арт-дилерами. 

У грудні минулого року газета "Дейлі телеграф" назвала п'ятірку найважливіших витворів світового мистецтва, створених в ХХ столітті. Аби визначити їх, був складений і розісланий п'ятистам критикам, художникам, галеристам і мистецтвознавцям список з п'ятисот шедеврів. Кожного попросили розставити твори в порядку їх значущості. "Мерілін Монро" Енді Уорхолла зайняла по їх оцінках третє місце, поступившись лише "Авіньонським дівчатам" Пабло Пікассо і "Фонтану" Марселя Дюшана, що виявився, до загального конфузу, на першому місці. "Фонтан" - це стандартний фаянсовий пісуар, на якому художник поставив щось начеб підписи і виставив в 1917 році на художній виставці. Вдумайтеся: п'ятсот експертів-професіоналів вважають найбільш важливими в мистецтві величезного століття те, що в основному має відношення не до мистецтва, а до епатажу і естетичного хуліганства. Який тотальний страх?

До середини ХХ століття мистецтво було пов'язане з традицією - а це перш за все культурні асоціації. Щось на кшталт: "А пам'ятаєш у Веласькеса? А пам'ятаєш у Тіциана?" У цей момент можна писати кубистический натюрморт або реалістичний бузок. Творчість оцінювалася багатством асоціацій. Великий модерніст Френсис Бекон все життя надихався Веласькесом. То ж і в режисурі. Фільми великих режисерів завжди викликали культурні асоціації. Вплив великих було заставою спадкоємності, заставою розвитку.

Сорок років тому всі студенти ВГІКа знали Феліні, Куросаву, Бергмана... Зараз ці гіганти відходять в минуле. Молоді режисери і Чехова- толком не читають. 

Раніше сподівалися, що ТБ, відеокасети створять деякий анклав для шукаючих, думаючих людей. Але для того, щоб такий анклав створити, потрібно цим людям пропонувати зразки, на які варто дорівнювати. А що на ділі? Приходиш у відеомагазин: на полицях коштують назви хітів, випущених за останні три роки, декілька давніших фільмів з серії про Джеймса Бонда або Індіані Джонс - класика відсутня. Купити великі фільми дуже складно - на них немає попиту. Немає попиту, тому що не знають, що вони існували. Сучасна режисура як в кіно, так і в театрі з культурною асоціацією розлучилася як із забобоном. Вона надихається тим, що вчора мало успіх у критиків. Будь то Тарантіно або хто-небудь ще модніший. Оскільки в основі цих принципів войовниче заперечення традиції і затвердження новизни за будь-яку ціну, пошук істини замінився пошуком "приколу". Зробити, аби було "прикольно". Це медичний факт: культурна асоціація вирушає з європейського мистецтва.

Поки людські цінності були непорушними, майже завжди заслуженою була і слава творців - вона була нерукотворною, створювалася поколіннями, ставила того, що прославився вище за інших. Можна назвати це пієтетом. З пієтету в інших амбітних художніх осіб зростало прагнення наслідувати і досягти вершин. Було зрозуміле, куди прагнути. Будь-яка молода людина знала Толстого, Чехова, Солженіцина як великих, гідних наслідування. То ж і в кіно: ми прагнули до вершин, що ясно визначеним, таким, що заслужено затвердилися в мистецтві. 

Молодий художник - як плавець в океані. Куди плисти? Якщо вночі не бачиш землі, тобто маяк. Напрям зрозумілий. Сьогодні слава створюється маніпулятивно, за допомогою ЗМІ. Вона коштує грошей. Часто слава просто фальшива. Молода людина, що мріє про славу в мистецтві, відчуває себе, як плавець вночі: на горизонті повно брехливих вогників, і куди плисти, не знаєш... 

Франсуа Моріак відмітив, що ХХ століття буде століттям футболу, і помилився на сто років. Це сьогодні час футболу, а не кіно. Причина до огиди проста - великі гроші там. Футбольна зірка отримує набагато більше кінозірки. За футболіста платять сорок мільйонів доларів - жодна кінозірка не йде за такою ціною. Мені самому страшно, якою мовою я виражаюся. Уявляю, як важко бити по м'ячу з таким вантажем відповідальності. 

Але є і інший вимір сучасної популярності. Сьогодні людини, що добилася усесвітньої слави, необов'язково поважають, йому швидше заздрять, а інколи таємно зневажають: "Він така ж посередність, як і я, але у нього були гроші, аби купити собі славу". Незаслужена слава швидко вмирає. А раз я знаю, що якийсь режисер (або, скажімо, "розкручений" співець) нічим не краще за мене, і знаю, яким чином йому дісталася слава, то мимоволі подумаєш: і я б міг не гірше. Потреба удосконалюватися в своїй майстерності замінюється потребою знайти менеджера з маркетингу. Здаватися сьогодні важливіше, ніж бути.

Американський філософ і соціолог Бьюкенен написав працю з серйозною назвою "Смерть Заходу". Він наводить досить аргументів, що доводять, що Захід йде до неминучого краху - зі всіх точок зору: і геополітичною, і демографічною, і в плані регресу, ерозії духовних цінностей, і в плані порушення новими поколіннями спадкоємності гуманістичного досвіду Європи. Україна розвивалася на периферії великої Європейської цивілізації, і її культуру лише з великими натяжками можна назвати західною. Україна не пройшла Реформації, Ренесансу, чотирьохсот років формування цивільного суспільства і європейської демократії, але в століття тотальної інформації і глобалізації, кваплячись і обпалюючись, вона прагне екстерном осягнути європейський досвід, не розуміючи, що цей видатний приклад вже застарів і бути зразком не може. Досить ознайомитися з прогнозами глобальних криз, що насуваються, - кліматичного і енергетичного, аби зрозуміти: індустріальні держави Європи неминуче зіткнуться з драматичними потрясіннями, якщо не з колапсом, своїх засадничих соціальних принципів і структур. В України є шанси не бути втягнутою в цей вир: величезні простори, континентальний, тобто досить несприятливий, але стійкий клімат, колосальні природні багатства. І що істотно - на щастя, культура України, що "відстала", не виробила принципу "час - гроші", відносячись до часу з меншим раціоналізмом і зберігаючи простір для споглядання, що, за спостереженнями психологів, так необхідно для розвитку гармонійної людини... Чи так потрібно, аби Україна, відкинувши все це, кинулася услід за Заходом?

Швидкість розвитку безповоротних процесів збільшується в геометричній прогресії. Свідоцтвом цього прискорення є акселерація політичних подій, а слідством - те, що не успішна за подіями людська пам'ять стає все коротшою. Якщо неоліт зайняв мільйон років, освоєння агрикультури зажадало 10 000 років, середньовіччя - тисячу, Ренесанс - п'ятсот, той розвиток сучасних технологій уклався практично в півстолітті, і за ці роки корінним чином змінилося людське сприйняття. Якщо зміни такі стрімкі, то і пам'ять людська залишається незатребуваною. Сьогоднішнє покоління не знає, я вже не говорю про Бахе, - навіть недавніх зірок поп-музыки на зразок Ели Фіцджеральд або Луї Армстронга. Звідки вони можуть знати, що була чорна ікра, якщо смачніше, ніж в "Макдоналдсе", ним є не доводиться.

Знаменитий індійський письменник, що живе в Англії, нобелівський лауреат В.С. Найпол недавно писав: "Література померла, і із цього приводу великого жалю в світі немає - вона просто не потрібна". Люди не переживають відчуття пропажі - вони просто втратили потребу в літературі. По суті, це те ж, що я тут сказав про кіно. Можна лише співчувати західній людині, майже до кінця висушеному вжитком, корумпованому можливістю миттєвого задоволення своїх поверхневих потреб і часу, що не знаходить, на те, аби концентруватися. Симфонію Чайковського потрібно слухати десять або двадцять хвилин, перш ніж починаєш занурюватися в неї. Аби читати Достоєвського або Солженіцина, потрібна жертва - час. Необхідно сфокусувати увагу, інтенсивно в щось вглядітися, вдуматися - лише тоді починається співпереживання на поглибленому рівні. Споглядання - ось що необхідне для сприйняття витвору мистецтва; для сприйняття поп-музыки занурення не потрібно. То ж відбувається і з літературою - нині вона не вимагає занурення. Для того, щоб читати велику частину сучасної світової літератури, жертвувати часом не треба. Ти читаєш так само, як слухаєш музику в ліфті - вона собі грає, а ти думаєш про щось своєму. Людство привчили сприймати мистецтво на самому поверхневому рівні. Свідомість читача і глядача може бігати по його поверхні, як водяний павук по гладіні води - це вистачає. Давайте не забуватимемо, що найперший роман - Біблія, вимагав найбільшої концентрації.

Вже написано велика кількість праць про інформаційний Шок, що переживається нашою цивілізацією. Інтернет змінив історію людства. Велика кількість інформації плюс її абсолютна доступність не допомагають, як мріялося 40 років тому, а, як не дивно, перешкоджають поглибленню нашого знання про світ. Чим більше інформації - тим менше ми знаємо. Ми не в змозі виробляти який-небудь відбір. Легко захлинутися в недискримінованому інформаційному смітнику, в обвалі, що обрушується на вас, свідомо не потрібній вам інформації. І це не може не діяти на психіку. Мудро сказав великий цінитель музики Пастернак: "Краще з того, що я чув, - це тиша". Сьогодні в інформативному полі безконечне виття. Мені здається, що в майбутньому привілеєм багатих буде інформаційна і усіляка інша тиша і відсутність комп'ютерів. Комп'ютери вони залишать своїм службовцям. 

Подібний погляд на речі єпесимістичним, хоча і інколи хочеться видати бажане за дійсне. Але людство не вимирає, а виживає. Лише ось умови, в яких воно виживає, вельми несприятливі для розвитку індивідуальності. Втім, умови несприятливі навіть корисно, ніж сприятливі, оскільки заставляють напружити всі здібності, аби вижити. Коли людині всі підносять на блюдечку - телевізор, дешеву їду, комфортну обстановку, будь-яку інформацію, - він перестає сприймати цінність речей. Вжиток безмірної кількості інформації не збільшує ерудицію. Можна знати всі сорти дорогих вин, достигати на всі прем'єри, одягатися в кращих бутіках, але не поліпшити якість свого життя. Якість життя, по суті, залежить лише від здатності роздумувати і розуміти особисто вашу реальну роль і реальне місце в житті інших... А філософія і практика реальності умовляють вас не роздумувати, а споживати, "брати від життя все"! Сумно - але може бути, дійсно західна культура, згідно Шпенглеру, а тепер і Бьюкенену, закочується?

Ця ситуація характерна в основному для Заходу. А це ще не весь світ. Продовжують зберігати свої традиції Китай, Індія, Японія, Арабський Схід. Великі держави древніх цивілізацій - індуїстом, мусульманською, конфуціанською - ще не втратили своїх цінностей, виплавлених століттями. Вони дуже повільно відмовляються від своїх традицій і люто, інколи дуже люто чинять опір впровадженню західних цінностей. Тому на сьогоднішніх фестивалях беруть призи китаєць Чжан Імоу або іранець Мохсен Махмальбаф. 

І якщо говорити про культуру світову, то, безумовно, є надія, що в людства збережуться і бажання, і здібність до створення і відкриття мистецтва, літератури і того кіно, яке я звикся вважати мистецтвом.


ВИСНОВКИ



В осмисленні цих змін, очевидно, треба виходити із природи тієї соціально-культурної реальності, яка формується в Україні. Вона характеризується: формуванням нової системи цінностей; складанням на відміну від моностилістичної; полістилістичної культури; особливими відносинами між учасниками культурного процесу; зміною ієрархічного “вертикалього” принципу управління культурою на “горизонтальний”, партнерський; акцентуванням на ролі особистісного, а не колективістського начала; зростаючою культурною роллю регіонів; формуванням приватного, недержавного сектора культури; комерціалізацією культури й зростанням ролі в ній менеджменту; руйнуванням усталеної культурно-просвітницької мережі й мережі закладів естетичного виховання; зростаючою недостатністю закладів культури для значного числа громадян. Ці утворення радикально змінюють, далеко не завжди на краще, соціально-культурну ситуацію естетичного виховання як особливої соціально-виховної підсистеми. Виникає необхідність суттєвої переструктуризації, а фактично, формування нової системи естетичного виховання в Україні.


СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ



1. Карабанова О. А. Возрастная психология: Конспект лекций. – М.: Айрис-пресс, 2005. – 240 с. – (Высшее образование).

2. Павленко В.Н. Представления о соотношении социальной и личностной идентичности в современной западной психологии // Вопросы психологии. – 2000 - № 1 – С. 135-141.

3. Райгородский Д.Я. Теории личности в западноевропейской и американской психологии.: Хрестоматия по психологии. – Самара: Изд. дом “Бахтар”, 1996.-  480 с.

4. Ставропольский Ю.В. Модели этнокультурной идентичности в современной американской психологии // Вопросы психологии. – 2003. – № 6 – С. 112-121.

5. Хьелл Л., Зиглер Д. Теории личности. – 3-е изд. – СПб.: Питер,2006. -  607 с.: ил. – (Серия «Мастера психологии»).





2