Планета Меркурій

Реферат на тему:

„ПЛАНЕТА МЕРКУРІЙ”

 









 




План:

		Далекі „землі”

		Характеристика Меркурія

Спостереження вчених за планетою Меркурій

Рельєф поверхні Меркурія

Меркурій – світ жари і  холоду

























































1. Далекі „землі”.

З найдавніших часів люди знали ті особливі світила на небі, які називаються планетами. На вигляд вони схожі на зірки, але відрізняються від них тим, що безперервно кочують по небу, переміщаючись з одного сузір'я до іншого. Шляхи їх складні. Якщо намалювати на зоряній карті шлях якої-небудь планети, то вийде лінія з якимись безперервними петлями і вигинами. Планета pyxається спочатку справа наліво, все вперед і вперед. Потім зупиняється і, зачекавши, повертає назад. Пройшовши трохи у зворотний бік, вона знову прямує вперед, і pyxається все швидше і швидше до нової зупинки.

Стародавні учені настирливо прагнули розгадати цей дивний для пробної монети планет, та не змогли цього зробити. Ми тепер знаємо, що їх спроби були невдалі тому, що вони помилково вважали Землю нерухомим центром всього Всесвіту.

Існує легенда, ніби Микола Коперник за усе своє життя жодного разу не бачив Меркурій, що постійно ховається в промінні Сонця. Дійсно, в безсмертній праці Коперника «Про обертання небесних сфер» не наводитися ні одного спостереження цієї планети, виконаного ним самим. В своїх розрахунках руху Меркурія Коперник використовує нагляд Птоломея, його сучасника Теона. Однак, кажучи про труднощі вивчення Меркурія на широті Кракова, Коперник помічає: “... все-таки можна зловити і його, якщо тільки взятися за це з дещо більшою хитрістю”. Звідси можна зробити висновок, що Коперник все ж таки ”ловив ” Меркурій, та вважав за краще використовувати більш точні дані.

Сонце разом з планетами-супутниками складає Сонячну або Планетну систему. Шлях кожної планети приблизно коло, по якому ця планета обходить Сонце. В кожної планети є свій шлях, або своя орбіта, як говорять астрономи.

Чим ближче планета до Сонця, тим менше її орбіта, тим коротше той шлях, який їй доводиться пробігати. Крім того, близька від Сонця планета pyxається по своєму шляху швидше, ніж далека, тому і час обороту планети навкруги Сонця тим коротше, чим ближче вона до Сонця.

Помітивши планети дуже давно, люди придумали для них назви, які збереглися до наших днів. Не розуміючи дійсної причини pyxу планет, люди пояснювали планети бажаннями і примхами тих богів і богинь із релігійних казок – міфів. Так потрапили на сторінки сучасних наукових книг по астрономії такі імена давньоримських богів, як Меркурій – бог торгівлі, Венера – богиня вроди, Марс – бог війни і ін.

Меркурій був відомий з давніх часів. Греки дали цій планеті два імена: Аполлоном вони називали її як вранішню зірку і Гермесом - вечірню. Грецькі астрономи знали, що ці два імена носить одне небесне тіло.

2. Характеристика Меркурія.

Меркурій – найближча до Сонця планета Сонячної системи, астрономічний знак. Серед великих планет має найменші розміри: її діаметр 4865 км (0,38 діаметри Землі), маса 3,304*1023 кг (0,055 маси Землі або 1: 6025000 маси Сонця); середня густина 5,52 г/см3. Меркурій належить до планет земної групи.

Меркурій pyxається навколо Сонця в середньому на відстані 0,384 астрономічні одиниці (58 млн. км) по еліптичній орбіті із великим ексцентриситетом е-0,206; в перигелії відстань до Сонця складає 46 млн.км., в афелії 70 млн.км. Період обігу Меркурія навколо Сонця piвний 88 добам. Лише в 60-х рр. за допомогою наглядів радіолокацій було встановлено, що Меркурій обертається навколо осі в прямому напрямі (тобто як і в орбітальному русі) із періодом 58,65 діб (відносно зірок). Тривалість сонячних діб на Меркурії складає 176 днів. Кутова швидкість осьового обертання Меркурія складає 3/2 орбітального і відповідає кутовій швидкості його pyxу в орбіті, коли планета перебуває в перигелії. На підставі цього можна припустити, що швидкість обертання Меркурія обумовлена приливними силами з боку Сонця.

Для нагляду із Землі Меркурій – важкий об'єкт, оскільки він видимим чином ніколи не віддаляється від Сонця більше ніж на 230, внаслідок чого Меркурій доводиться спостерігати завжди на фоні вечірньої або вранішньої зорі низько над горизонтом. Крім того, в цю пору фаза планети близька до 900 і спостерігач бачить освітленою лише половину її диска. З цієї причини на поверхні Меркурія зафіксовані лише великі темні плями невідомої природи і карта його побудована в найзагальніших рисах. Екватор Меркурія нахилений до площини його орбіти на 70. При наглядах до елонгації (в найбільшому кутовому віддаленні від Сонця) Меркурій має блиск від - 0,3 до +0,6 зоряної величини. Зміни блиску із фазою в Меркурія протікає схоже із Місяцем. Що вказує на однаковий характер нерівностей в цих небесних тіл, та відбивна здатність Меркурія гірше, ніж в Місяця: вона подібна місячним морям. Його сферичне альбедо piвне: візуальне 0,058, теплове 0,09. Визначене шляхом радіолокації в дециметровому діапазоні радіохвиль поперечний перетин диска Меркурія складає всього лише 0,06 від геометричного.

Меркурій, можливо, позбавлений атмосфери, хоча поляризаційні і спектральні нагляди вказують на наявність слабкої атмосфери. Ознаки вуглекислого газу СО2 спостерігалися на Меркурії спектральним шляхом. Сама верхня межа його вмісту 4 г/см2. Сюди може домішуватися азот N2 або аргон Ar, не знайдені спектроскопічно при  нагляді із Землі. Вміст цих газів може бути в кілька разів вище, ніж СО2. У верхній атмосфері Меркурія вуглекислий газ повинен дисоціювати під впливом сильного ультрафіолетового опромінення з боку Сонця на СО, O, О2. Тут атоми і молекули можуть легко йти в міжпланетний простір, оскільки друга космічна швидкість на Меркурії дуже невелика 

4,3 км/сек.

Розрахункова середня температура Меркурія (знайдена в припущенні, що планета стільки ж випромінює тепла, скільки отримує його від Сонця) на середній відстані від Сонця 505К. Для точки поверхні Меркурія, де Сонце видне в зеніті, обчислена температура 618К, фактично виміряна 613 К. Ця температура збільшується до 400К, коли Меркурій перебуває в перигелії і опускається до 500К в афелії. Виміряне із великими труднощами інфрачервоне випромінювання з неосвітленої частини Меркурія призводить до значення нічної температури Меркурія близько 110К. Можливо, що вона дещо вища, та навряд чи вище 150К. При зміні теплового потоку Меркурія в радіодіапазоні виявляються в середньому (по диску) температури до 400К в сантиметровому діапазоні, 300-400К на міліметрових і дециметрових хвилях. Та ці вимірювання відносяться не до самої поверхні, до деякого (неглибокому) piвня під нею, що підтверджується також відсутністю помітного ефекту фази у вимірюваних теплових потоках. Зіставлення із потоками, виміряними в інфрачервоному діапазоні, дозволяє вивести значення коефіцієнта теплопровідності  µ=1/500-1/700, що відповідає аналогічним значенням для Місяця. Припускається, що Меркурій складається із залізного (очевидно, рідкого) ядра, що містить 0,62 всієї маси, оточеного силікатною оболонкою. За допомогою “Марінера” була встановлена присутність в Меркурія сильно розрядженої газової оболонки, що складається головним чином з гелію. Тиск в поверхні планети приблизно в 500 млрд. раз менше ніж в поверхні Землі. Ця атмосфера полягає в динамічній рівновазі: кожний атом гелію перебуває в ній близько 200 днів, після чого покидає планету, його ж місце займає інша частинка із плазми сонячного вітру. Виявилося також, що Меркурій володіє слабким магнітним полем, напруженість якого складає всього 0,7% земного. Нахил осі диполя до осі обертання Меркурія 120 (в Землі 110).















3. Спостереження вчених за планетою Меркурій.

Меркурій – четверта по блиску планета: в максимумі вона майже так само яскрава, як Сіріус, яскравіше ж бувають лише Венера, Марс, Юпітер. Проте Меркурій дуже важка для нагляду планета через малість його орбіти і, отже, близькості до Сонця; його найбільша елонгація (видима кутова відстань від Сонця) складає 280 . В тому самому сприятливому для нагляду положенні фаза Меркурія відповідає фазі Місяця в першій і третій чвертях; повна фаза припадає на верхнє з'єднання, коли перебуває за Сонцем майже на одній прямій із ним. Після заходу Сонця перед його сходженням Меркурій на небі завжди перебуває дуже близько до Сонця, що обмежує нічні нагляди планети коротким інтервалом. Крім того, турбулентність нашої атмосфери на низьких висотах зумовлює погане зображення. Тому Меркурій спостерігають переважно при повному денному світлі, розсіяне денне світло виключають в мінімально можливій мірі вживанням відповідних екранів. Внаслідок всіх цих різного роду труднощів лише найнаполегливішим спостерігачам вдавалося виявити деталі на поверхні Меркурія. Склапареллі (Італія, 1833-1910) і Барнард (США, 1857-1923) – два великі спостерігача – зробили зарисовки інертних деталей поверхні, причому ці зарисовки не дуже добре узгоджуються між собою. Оскільки фотографії Місяця показали, що деякі деталі, особливо проміння, до деякої міри і моря, стають особливо помітним в повному місяці, дуже цікаво відзначити, що Барнард охарактеризував плями на Меркурії в основному як схожі на місячні “моря”, Склапарелі отримав свої найкращі результати, коли планета була близька до повної фази, тобто знаходилася по сусідству з Сонцем.

Упродовж довгого часу Меркурій спостерігався у Франції – спочатку Антоніаді в Медоне, пізніше Дольфюсом на Пік де Мідея. Всі  спостерігачі згодні, що Меркурій повільно обертається навколо своєї осі, будучи завжди повернутим до Сонця однією стороною, якщо не paxувати невеликих лібрацій. Таким чином, період обертання Меркурія, що становить 88 діб, згідно Дольфюсу, piвний із точністю до 1/10000 сидеричному періоду обігу планети навколо Сонця. Оскільки Сонце освітлює лише одну сторону планети, Склапареллі і Антоніаді спостерігали Меркурій увечері, Дольфюс вранці. Щоб порівняти карти Склапареллі і Антоніаді із картою Дольфюса, їх слід обернути приблизно на 150. Дольфюс гадає, що спостережувані деталі можна привести до збігу, вважаючи, що кут нахилу екватора Меркурія до екліптики piвний 70.

Порівняння всіх трьох карт Меркурія на перший погляд наводить на думку, що спостерігачі розходяться в своїх наглядах, та більш ретельна перевірка виявляє згоду в найістотніших рисах. Дві люди ніколи не намалюють погано видимий об'єкт однаково. Щоб переконатися в цьому важливому для спостережливої астрономії факті, помістіть одну з цих карт на такій відстані, щоб деталі були ледве piзні, і замалюйте, що ви бачите. Порівняння малюнка із оригіналом може дати дивні результати. Безсумнівно, поверхня Меркурія багато в чому схожа із поверхнею Місяця, хоча ми і не знаємо, чи дійсно на поверхні Меркурія є моря і кратери. Однак середнє візуальне альбедо Меркурія (0,14) вдвічі більше, ніж альбедо Місяця.

Спроби довести існування в Меркурія атмосфери в основному давали негативні результати, хоча інколи спостерігачі висловлювали підозріння, що легкі білі хмарки затуманювали більш темні плями. Швидкість тікання для Меркурія складає всього 3,7 км/сек, температура на його поверхні може бути набагато вищою, ніж для Місяця. Отже, лише найтепліші гази могли б залишитися на поверхні планети. Так само, під час сонячних бурь частинки, що викидаються, повинні, навіть більшою мірою, ніж у разі Місяця, вибивати атоми залишкової атмосфери Меркурія. Коли Меркурій спостерігається у вигляді серпа, то його роги не виходять за межі їх геометричних граней, що вказує на відсутність скільки-небудь значних смеркових ефектів – розсіяння або рефракції в атмосфері. Однак Дольфюс гадає, що світло рогів характеризується невеликою надлишковою поляризацією. Якщо цей ефект обумовлений наявністю атмосфери, то остання загалом складає не більше 1/300 атмосфери Землі. Петтіт із інфрачервоних вимірювань Меркурія знайшов, що температура в соняшниковій точці в перигелії сильно зростає, досягаючи 4150С; в афелії вона складає 2850С. При 4150С плавиться олово і свинець; навіть цинк перебуває неподалік своєї точки плавлення (4190С). Тому Меркурій навіть із більшою основою, ніж Плутон, міг бути названий на честь бога пекельного.

У протилежність дуже високим значенням температури, на стороні Меркурія, зверненій до Сонця, на вічно темній її стороні температура дуже низька. Тепло може проникати туди лише через тверде тіло планети, за допомогою теплопровідності, це процес надто повільний, або ж за допомогою конвенції в залишках атмосфери, та останнє можна лише припускати. Температура неосвітленої півкулі, мабуть не перевищує 100, лічивши від абсолютного нуля, тобто там навіть холодніше, ніж на Плутоні. Таким чином, Меркурій виявляє свого роду “роздвоєння особистості”, поєднуючи в собі обидві крайнощі значень температури планет. Цікаво знати, чи не можуть опинитися захопленими і замороженими на темній стороні такі гази, як азот, вуглець, вуглекислий газ, кисень і ін. Для відповіді на це питання потрібна більш строга перевірка за допомогою космічних зондів і наглядів радіолокацій.

На дуже велику схожість між Меркурієм і Місяцем вказують їх розміри, характер обертання, розряджена атмосфера і зовнішній вигляд. Обидва ці тіла практично однаково відбивають світло, як відносно кольору, так і відносно інтенсивності при piзних кутах віддзеркалення. Проміння світла, падаючи перпендикулярно до поверхні, відбивається у напрямі падіння досить ефективно, та при падінні світла під великими кутами віддзеркалення буває дуже слабким. Навіть поляризація або площина коливань відбитого світла для Меркурія і Місяця однакова. Все це дає нам право зробити висновок, що поверхня Меркурія схожа із поверхнею Місяця, як відносно окремих деталей, так і загалом. Безсумнівно, поверхня Меркурія неправильної форми і нерівна.

Середня густина Меркурія, хоча вона визначена не дуже точно, очевидно, майже в 5,5 рази вище густина води, тобто приблизно piвна густині Землі. Оскільки маса Меркурія мала, то збільшення його густини, внаслідок стискування, обмежено величиною 1-2%, середня густина основних складових його матеріалів, якщо витягнути їх із планети, згідно підрахункам Юрі складе 5,4 замість 4,4 для Землі. Отже, частка важчих елементів для Меркурія повинна бути цілком вимірне залізне ядро. В цьому відношенні Меркурій сильно відрізняється від Місяця і, по суті, є найщільнішим тілом значних розмірів в Сонячній системі. Еволюційний процес, внаслідок якого виникла висока густина, поки що не сповна зрозумілий, та, безсумнівно, він пов'язаний з близькістю Меркурія до Сонця.









































4. Рельєф поверхні Меркурія.

З пролітної траєкторії космічного апарату “Маїнер-10” в 1974 р. було сфотографовано понад 40% поверхні Меркурія, що дозволило побачити Меркурій приблизно так само, як Місяць в темряві із Землі. Велика кількість кратерів – найочевидніша межа його поверхні, яку по першому враженню можна уподібнити Місяцю. І не випадково навіть спеціалісти-селенологи, яким показали ці знімки незабаром після їх отримання прийняли їх за фотографії з Місяця.

Дійсно, морфологія кратерів близька до місячної, їх ударне походження не викликає сумнівів: в більшості показний обкреслений вал сліди викидів роздробленого при ударі матеріалу із утворенням у ряді випадків характерного яскравого проміння і полі вторинних кратерів. В багатьох кратерів помітна центральна гора і терасна структура внутрішнього схилу. Цікаво, що такими особливостями володіють не лише практично всі великі кратери діаметром понад 40-70 км, але і значне більше число кратерів менших розмірів, в межах 5-70 км (звичайно, тут йдеться про кратери, що добре збереглися). Ці особливості можна відвести як на paxунок більшої кінетичної енергії тіл, що випадали на поверхню, так і на paxунок самого матеріалу поверхні.

Ступінь ерозії і згладжування кратерів piзний. Наприклад, добре помітні променеві структури говорять про те, що вона невелика, в той же час в ряду кратерів збереглися ледве помітні кромки. Загалом меркуріанські кратери в порівнянні з місячними менш глибокі, що також можна пояснити більшою кінетичною енергією метеоритів через більше, ніж на Місяці прискорення сили тяжкості на Меркурії. Тому створюючий при ударі кратер ефективно заповнюється матеріалом, що викидається. З цієї ж причини вторинні кратери розташовані ближче до центрального, ніж на Місяці, і відкладення роздробленого матеріалу у меншій мірі маскують  первинні форми рельєфу. Самі вторинні кратери глибше місячних, що знову ж таки пояснюється тим, що випадаючі на поверхню осколки випробовують більше прискорення сили тяжкості.

Так само, як і на Місяці, можна залежно від рельєфу виділити переважаючі нерівні “материкові” і значно більш гладкі “морські” райони. Останні переважно є улоговинами, яких істотно менше ніж на Місяці, їх розміри звичайно не перевищують 400-600 км. До того ж, деякі улоговини слабо помітні на фоні навколишнього рельєфу. Виключення складає згадувана обширна улоговина Калоріс (Море Жари) протяжністю близько 1300 км, що нагадує відоме Море Дощів на Місяці. Можливо, що є і інші подібні улоговини на не відзнятій більшій частині поверхні планети. Морфологія обрамляючих валів, поля вторинних кратерів, структура поверхні усередині улоговини Калоріс дають підстави припускати, що при її формуванні було викинуто більше матеріалу, ніж при утворенні Моря Дощів, і що надалі могли послідовно відбуватися процеси додаткового просідання і підняття дна, пов'язані з можливим відтоком магми і ізостатичним вирівнюванням.

У переважаючій материковій частині поверхні Меркурія можна виділити як сильно кратеризовані райони, із найбільшим ступенем деградації кратерів, так і старі міжкратерні плоскогір'я, що займають обширні території,  що свідчать про широко розвинений стародавній вулканізм. Це найстародавніші форми рельєфу планети, що збереглися. Рівнинні райони морів і примикаючих до них ділянок сформувалися в більш пізню епоху. Про це можна судити по слабкій насиченості рівнин відносно невеликих розмірів. Вирівняні поверхні улоговин, очевидно, покриті найтовстішим шаром роздроблених порід – реголіт. Разом із невеликим числом кратерів тут зустрічаються складчасті гребки, що нагадують місячні. Деякі з примикаючих до улоговин рівнинних ділянок, мабуть утворилися при відкладень викинутого із них матеріалу. Разом із тим для більшості рівнин знайдені сповна певні свідоцтва їх вулканічного походження, однак це вулканізм більш пізнього часу, ніж на плоскогір’ях  міжкратерів. Створюється враження, що по своїй морфології і віку ці райони Меркурія приблизно аналогічні районам місячних морів і рівнинних поверхонь Марса, утворення яких звичайно датується періодом на рубежі близько 3-4 млрд. років тому. До цього періоду відносять завершення етапу найбільш інтенсивного бомбардування планет крупними тілами, внаслідок чого і утворилися “моря” і інші великі, інколи менш чітко виявлені кратери.

Якщо тепер зіставити кількість великих улоговин і кратерів діаметром більше 200км на Меркурії, Місяці і Марсі, то виявляється, що їх густина приблизно обернено пропорційна до площі поверхонь цих небесних тіл, тоді як їх поперечники відрізняються всього вдвічі. Звідси витікає, що число метеоритів в областях простору, займаного цими планетами, могло бути приблизно однаковим. Зрозуміти це не так просто, як може здатися на перший погляд. Адже звичайно виходять з уявлень про те, що основним регуляторним джерелом метеоритів, що “поставляються” у внутрішні області Сонячної системи, служить астероїдний пояс, а планети знаходяться від нього на piзних відстанях. Однак якщо взяти до уваги, що крім цього основного джерела можуть бути і інші подібні скупчення астероїдних тіл за орбітою Плутона, що також виконують функції “постачальників” метеоритів, відмінність в прихильності найближчих до Сонця планет стає неістотною. Таке припущення здається більш вірогідним, ніж різноманітні “катастрофічні” гіпотези, що приходять на допомогу в подібних випадках. Відомим американським ученим Г.Везерімом для пояснення спостережуваних закономірностей була запропонована гіпотеза про катастрофічне руйнування астероїда під дією приливних сил при його проходженні поблизу Землі і Венери і подальшого випадання осколків. Осколки могли б тоді розподілитися в межах області розташування планет земної групи приблизно рівномірно. При всій зовнішній привабливості такого сценарію потрібно, очевидно, пригадати філософсько-методологічний принцип, згідно якому не треба винаходити єства понад необхідні. Іншими словами, не треба привертати екзотичних пояснень, якщо можна обмежитися більш простими. Аналізуючи основні риси поверхні Меркурія ми звертали увагу як на багато схожостей, так і на істотні відмінності із Місяцем. Уважне вивчення знаходить ще одну цікаву особливість, що проливає світло на історію формування планети. Йдеться про характерні сліди тектонічної активності в глобальному масштабі у вигляді специфічних крутих уступів, або укосів-ескарпів. Ескарпи мають протяжність від 20-500 км і висоту схилів від декількох сотень метрів до 1-2 км. По своїй морфології і геометрії розташування на поверхні вони відрізняються від звичайних тектонічних розривів і скидань, спостережуваних на Місяці і Марсі, і швидше утворилися за paxунок насувів, нашарувань внаслідок напруги в поверхневому шарі, що виникли при стисненні Меркурія. Про це свідчить горизонтальний зсув валів деяких кратерів.

Деякі з ескарпів піддалися ударному бомбардуванню і частково зруйновані. Це означає, що вони утворилися раніше, ніж кратери на їх поверхні. По зниженні ерозії цих кратерів можна дійти висновку, що стискання кори відбувалося в період утворення “морів” близько 4 млрд. років тому. Найвірогіднішою причиною стискання потрібно, очевидно, paxувати початок охолодження Меркурія. Згідно іншому цікавому припущенню, висунутому рядом фахівців, альтернативним механізмом могутньої тектонічної активності планети в цей період могло бути приливне уповільнення обертання планети приблизно в 175 разів: від спочатку передбачуваного значення близько 8 годин до 58,6 діб. Дійсно, ряд хребтів, лінійчатих сегментів валів і ескарпів володіє переважною орієнтацією в меридіональному напрямі, із невеликим відхиленням на захід і схід, що неначе сприяє гіпотезі. Разом із тим не можна виключити і того, що ці риси поверхні відобразили внутрішню напругу в кopi планети під впливом приливних обурень від Сонця, що грали особливо важливу роль при утворенні таких структур в процесі стискування Меркурія.





5. Меркурій – світ жари і холоду.

Меркурій - яскраве світило, та побачити його на небі не так просто. Справа, в тому, що, знаходячись поблизу Сонця, Меркурій завжди показний для нас недалеко від сонячного диска, відхід від нього то вліво (на схід), то управо (на захід) лише на невелику відстань, яка не перевершує 280. Тому його можна побачити лише в ті дні року, коли він відходить від Сонця на найбільшу відстань. Нехай, наприклад, Меркурій відсунувся від Сонця вліво. Сонце і всі світила в своєму добовому русі пливуть по небу зліва направо. Тому спочатку заходить Сонце, через годину із невеликим заходить Меркурій, і треба шукати цю планету низько над західним горизонтом.

Якщо розглядати Меркурій в сильний телескоп, то замість зірочки він виглядатиме, як маленький Місяць, маючи контури або вузького серпика, або півкола. Це відбувається з тієї ж причини, що і зміна фаз Місяця. Меркурій – це темна куля, власного світла він не дає і сяє на небі за paxунок віддзеркалення сонячного проміння. На тій половині Меркурія, яка повернена до Сонця, - день, на іншій – ніч. Ми бачимо лише освітлену частину планети. Діаметр Меркурія на 2 1/2 разу менше діаметру Землі і на 1/2 разу більше діаметру Місяця.

У сильний телескоп на Меркурії можна помітити темні плями, що мають приблизно такий самий вигляд, як “моря” Місяця для неозброєного oкa. Спостерігаючи за цими плямами, учені встановили одну важливу особливість. Рухаючись по своєму шляху навколо Сонця, Меркурій разом із тим повертається навколо своєї осі так, що до Сонця звернена завжди одна і та сама  його половина. Це означає, що на одній стороні Меркурія завжди день, на іншій – ніч.

Меркурій набагато ближче до Сонця, ніж Земля. Тому Сонце на ньому світить і гріє в 7 разів сильніше, ніж у нас. На денній стороні Меркурія жахливо жарко, тим вічне пекло. Вимірювання показують, що температура там підіймається до 4000 вище за нуль. Зате на нічній стороні повинен бути завжди лютий мороз, який, мабуть, доходить до 2000 і навіть 2500 нижче за нуль.

На такій планеті не може бути ні океанів, ні атмосфери. Дійсно, найретельніші нагляди не знайшли на Меркурії ніяких ознак повітряної оболонки.

Отже, Меркурій – це царство пустель. Одна його половина – гаряча кам'яна пустеля, інша половина – крижана пустеля, мабуть, покрита замерзлими газами.









Використана література:

І.А.Клімішин “астрономія наших днів”, Москва “Наука”, 1980 р.

Ф.У.И.П.П.Л. “Земля, Месяц и планеты”, Издательство “Наука”, 1967 р.

Велика радянська енциклопедія. Видання друге. Москва 1978 р.

М.Я.Маров “Планети Сонячної системи” Изд. Наука, 1986 г

В.І.Морозов “Фізика планет”.

Энциклопедия для детей, том 8, «Астрономия». Изд. Аванта+, 1997 г.



Энциклопедия астрономия и космос, серия «Тайны Вселенной». Изд. Росмен, 2000 г.