Закони 12 таблиць

Вступ

У найдавніший період неподільно пануючою правовою системою було квірітское право. Воно відрізнялося сакральним характером, великим ступенем традиційності, зв'язком з квірітскімі звичаями і ритуалами, що знайшли своє відображення в Законах XII таблиць. Цивільне право несло на собі сліди свого походження в умовах невеликого землеробського держави. Воно застосовувалося тільки до володіє римським громадянством особам і розглядалося як особливий привілей римського громадянина. 

Римське право найдавнішого періоду відрізнялося строгістю, формалізмом. Особливу увагу було приділено врегулюванню відносин, пов'язаних з рухом майна і правом приватної власності, яке розглядалося як повне панування власника над об'єктом права. Саїдова ублюдка 

Однак громада довгий час зберігала право верховного контролю за розпорядженням землею та іншим господарсько важливим майном, яке мало сімейний характер. 

До III ст. до н.е. консервативне за своєю суттю цивільне право стало перетворюватися на певну перешкоду на шляху зростання торгового обороту і прийшов в протиріччя з потребами розвивається рабовласницької системи. Однак, римляни не скасували дію Законів XII таблиць, доповнивши законодавство більш гнучким преторським правом. 

Закони XII таблиць - це найдавніший пам'ятник римського цивільного права. Створивши реальний захист проти свавілля патриціанських суддів, вони стали уособленням важливого етапу в боротьбі між патриціями і плебеями в Стародавньому Римі. На жаль, оригінал їх не зберігся, і матеріалом для реконструкції цього найдавнішого кодексу, розпочатої в XIX столітті, стали фрагменти, наведені у творах стародавніх римських і грецьких авторів буквально або в переказі. 

Закони XII таблиць були вироблені комісією 12 (децемвіров) в середині V століття до н. е.. (451 - 450 рр..). Свою назву вони отримали від того, що були написані на 12 дерев'яних дошках-таблицях, виставлених для загального огляду на головній площі Риму, його політичному центрі - Форумі. 

Відмінною рисою названих законів був строгий формалізм: найменший недогляд у формі судоговорінні тягло за собою програш справи. Недогляд це приймалося за "перст божий". 

Примітною рисою Законів XII таблиць було чітко проведений поділ речей на дві категорії. До першої належали головним чином земля, раби, робоча худоба. До другої - всі інші речі. 

Практичне значення такого поділу виявлялося в способі відчуження речей; при їх продажу, дарування та ін Саме за цією ознакою визначилося і сама назва зазначених категорій. Перша називалася res mancipi (рес манціпі), друге - res пес mancipi (рес нек манціпі). 

I. Загальні положення Законів XII таблиць 

II. Важливою рисою римського права власності було під підрозділ речей на два типи - res mancipi і res nec mancipi. До першого типу ставилася земля (спочатку біля Риму, а потім вся земля в Італії взагалі), робоча худоба, раби, будівлі та споруди, тобто об'єкти традиційно общинної власності. До другого типу відносилися всі інші речі, володіння якими могло бути індивідуалізовано. 

Для відчуження речей першої категорії-продажу, міни, дарування тощо - було потрібно дотримання формальностей, що звався манципації. Слово це походить від "manus" - рука і містить в собі образне уявлення про перехід власності при накладення руки на придбану річ. Належав руку, слід було ще сказати: "я стверджую, що ця річ належить мені по праву квірітов ..." (тобто нащадків обожненого Ромула-Квиріна). Манципація повідомляла набувачеві незаперечне право власності на річ. Сплати грошей без манципації було ще недостатньо, як бачимо, для виникнення права власності. 

Слід ще сказати, що передача манціпіруемой речі відбувалася в урочистій формі, в присутності 5 свідків і весодержателя з вагами і міддю. Останнє вказує на те, що обряд манципації виникла до появи карбованої монети-аса, але мідь у визначеному сторонами вазі вже фігурувала як загальний еквівалент. Формальності ж служили запам'ятовуванню угоди, якщо коли-небудь, у майбутньому часі, виникне пов'язаний з нею спір про власність. 

Всі інші речі, навіть і дорогоцінні, переходили за допомогою простої традиції, тобто без формальної передачі на умовах, встановлених договором купівлі-продажу, міни, дарування та ін 

Старий раб, як і стара коня, вимагали - при переході з рук у руки - манципації. Дорогоцінна ваза - традиції. Перші дві речі сприймалися як знарядь цей реферат безсоромно отриман з всесвітньої глобальної мережі і цей ідіот навіть не спромігся його прочитати, перш ніж здати вам і я сподіваюся ви розправитися з ним по всій строгості, і засобів виробництва; за своїм походженням вони тяжіють до верховної колективної власності римської громади, тоді як ваза, прикраса, як і всяка інша повсякденній річ були як самого початку, так і в подальшому часу предметами індивідуальної власності. І в цьому вся справа! 

Вже в найдавніший період складається порядок, відповідно до якого, право власності на річ могло виникнути внаслідок тривалого володіння річчю. (VI, 3: Давність володіння щодо земельної ділянки (встановлювалася) в два роки, щодо всіх інших речей - в один год.1) 1. 

Особливим видом речового права, зафіксованим в Законах XII таблиць є сервітути, норми права, що обмежують права власників на належне їм майно, а також наділяє суб'єкта поруч прав на майно йому не належить. 

У Законах XII таблиць власнику прямо пропонувалося: 

* Залишати незабудоване місце навколо будівлі (VII.1.); 

* Відступати від меж ділянки на певну відстань (VII.2.); 

* Обрізати дерева на висоті 15 футів, щоб не заподіювати шкоду сусідній дільниці (VII. 9а); 

Крім цього надавалося право проходу по чужій землі "Хай (власники придорожніх ділянок) обгороджують дорогу, якщо вони не мостять її каменем, нехай їде на в'ючних тварин, де побажає". Власники ділянок мали право за певних обставин користуватися продуктами приносяться чужою власністю: "VII.9б. Законом XII таблиць дозволялось збирати жолуді, що падають із сусідньої ділянки", а також звертатися з позовом до власника власності, що завдає шкоди "VII.10. Якщо дерево з сусідньої ділянки схилилося вітром на твій ділянку, ти на підставі Закону XII таблиць можеш пред'явити позов про збирання його ". 

В умовах нерозвиненості товарно-грошових відносин (поява власне монет в Стародавньому Римі відносять до середини V ст. До н.е.) така форма фіксації зобов'язань як договір (контракт) використовувалася дуже рідко і відрізнялася яскраво вираженим формалізмом. При односторонньому характері найдавніших договорів (право вимоги належало тільки одній стороні, а зобов'язання покладалися на інший бік) саме зовнішня формальна сторона визначала характер контракту. 

Найбільш яскраво раннерабовладельческое право відбивалося в договорах самозаклада (nexum), при цьому Закони XII таблиць не поділяють угоди самозаклада і відчуження речі, регулюючи і ті й інші загальною статтею Законів "VI.1. Якщо хто укладає угоду самозаклада або відчуження речі (у присутності 5 свідків і вагаря), то нехай слова, які виголошуються при цьому, шануються непорушним ". У цій же формі здійснювалися і договори позики, регулювання яких Закони приділяють особливу увагу. Боржник після визнання за собою боргу або після прийняття проти нього судового рішення одержував тридцять пільгових днів (III.1.). Якщо ж протягом цього терміну пільгового заборгованість не погашалася, кредитор одержував право "накласти руку" на боржника, тобто доставити його до місця судочинства (III.2.). Закони XII таблиць строго регламентують процедуру примусу боржника до виконання зобов'язань, не допускаючи самоуправства кредитора і однозначно вимагаючи судового рішення для обмеження прав боржника. І хоча покарання для неспроможного боржника могло бути дуже жорстоким, від продажу в рабство і страти (III.5.) До пропорційного розчленування по претензіях кредиторів (III.6.) 1, Закони регламентували рух позичкового капіталу, обмежуючи розміри стягуються відсотків (VIII . 18а), караючи лихварство великим штрафом (VIII. 18б). Тільки в 326 році до н. е.. законом петель договір позики був реформований, і боргове рабство скасоване. З цього часу боржник відповідав перед кредитором в межах свого майна. 

2.2.2 Зобов'язання з деліктів 

Закони XII таблиць визначають низку зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, і розглядають їх не як правопорушення, а як посягання на права приватної особи (приватні делікти), який ставив кривдника в положення боржника потерпілого. 

До категорії таких приватних правопорушень ставилися особиста образа, яка каралося штрафом у 25 асів (VIII. 4.). Особливо жорстоко каралася наклеп або ганебні слова (смертна кара) (VIII.1a; VIII. 1б). Зобов'язання у вигляді штрафів або відшкодування заподіяного збитку належало у разі порубки чужих дерев, необережного знищення чужого майна, зберігання крадених речей, лихварство, пред'явлення суду підроблених речей, потрава або крадіжка врожаю в нічний час (для неповнолітніх). 

При цьому поряд зі штрафами зберігається найдавніший принцип таліона ( "VIII.2. Хто заподіє членоушкодження та не помириться с (потерпілим), то нехай і йому самому буде спричинено те ж саме"). 

Законам XII таблиць відомі та публічні делікти, пов'язані перш за все до зазіхань на державу. "IX.5. Закон XII таблиць велить зраджувати страти того, хто підбурює ворога (римського народу до нападу на Римська держава), або того, хто зраджує ворогові римського громадянина" Саїдова ублюдка 

Однак, незважаючи на досить широкий спектр злочинів, карається смертною карою, рішення про позбавлення життя римського громадянина могло бути прийнято тільки в центуріатних коміції. 

3. Сімейно-шлюбне право 

Про сімейному праві стародавнього Риму може бути сказано раніше за все те, що римська родина, як її малюють Таблиці, була родиною суворо патріархальної, тобто що знаходиться під необмеженою владою домовладики, яким міг бути дід чи батько. Таке спорідненість називалося агнатичної, через що "підвладні" домовладики були один одному агнатами. 

Когнатичної споріднення виникало з переходом агнатами (агнаткі) в іншу родину або з виділом з родини. Так, дочка домовладики, що вийшла заміж, підпадала під владу чоловіка (або свекра, якщо він був) і ставала когнаткой щодо своєї кровноспоріднених родини. 

Когнатом ставав і виділився з родини син (з дозволу батька). 

Навпроти, усиновлений і тим самим прийнятий у родину, ставав по відношенню до неї агнатами - з усіма пов'язаними з тим правами, в тому числі і на законну частину спадщини. 

Агнатичної спорідненість мало безсумнівну перевагу над спорідненістю кровноспоріднених, когнатичної, в чому не можна не бачити релікт, пережиток родових відносин. 

Здавна в Римі існували три форми укладання шлюбів: два найдавніших і одна порівняно нова. Найдавніші відбувалися в урочистій обстановці і віддавали жінку-наречену під владу чоловіка. У першому випадку (confarreatio) шлюб здійснювався в релігійній формі, в присутності жерців, супроводжувався поїданням спеціально виготовлених коржів і урочистою клятвою дружини слідувати скрізь за чоловіком. Друга форма (coemptio) шлюбу полягала у формі покупки нареченої (в манціпаціонной формі). 

Але вже Закони XII таблиць знають бесформальную форму шлюбу - "sine manu" - тобто "без влади чоловіка". Можна припустити, що цей шлюб диктувався злиднями збіднілих патриціанських сімей в союзі з багатими плебейськими, але це тільки припущення. Як би там не було, але саме в цій формі шлюбу - sine manu - жінка знайшла собі значну свободу, включаючи свободу розлучення (якої вона не мала в "правильному шлюбі"). З розлученням жінка забрала своє власне майно, внесене в спільний дім як придане, як також і набутих після вступу в шлюб. 

З часом саме шлюбу sine manu було забезпечено найбільше поширення, тоді як "правильні" форми шлюбу все більш зникали, зберігаючись головним чином у жрецьких і патриціанських прізвищах. 

Специфічною особливістю шлюбу sine manu було те, що його слід було поновлювати щорічно, інакше на підставі Законів чоловік отримував усі права як у шлюбі conventio in manum в силу давності володіння. Для збереження шлюбу у формі sine manu дружина у призначений день на три дні йшла з мужньо будинку (до батьків, друзів) і тим переривала термін давності (VI.4.). 

Витрати на утримання сім'ї лежали, природно, на чоловіка, бо шлюб був патріархальним, за чоловіком, звісно, не заборонялося розпоряджатися приданим, принесеним дружиною. Воно було його власністю. 

За переказами, перший розлучення в Римі мав місце в 231 р. до н.е., проте, очевидно, що родини в Римі розпадалися і раніше. Так в Законах XII таблиць вже зустрічається стаття, яка регулює цю сферу сімейно-шлюбного права. 

Розлучення був доступний чоловіка при всіх формах шлюбу, для дружини тільки в шлюбі sine manu. Для формального розлучення чоловікові достатньо було вимовити дружині "Бери свої речі і йди геть" і забрати ключ (IV.3.). 

Також Законам XII таблиць відомий і інститут опіки, що встановлювалася над жінками ( "VI: ... внаслідок властивого їм легковажності ..." 1, неповнолітніми, божевільними і марнотратами (V.7. А.Б.). 

II. Основні види деліктів в Законах XII таблиць 

Приватним правопорушенням (delictum privatum) вотлічіе від кримінального злочину (crimen publicum) в Римі називалося таке правопорушення, яке розглядалося як порушення головним чином прав та інтересів окремих приватних осіб (а не прав та інтересів держави в цілому) і тому породжувало зобов'язання особи, яка вчинила делікт , сплатити потерпілому штраф або принаймні відшкодувати збитки. 

Треба відмітити, що в коло приватних правопорушень римське право включає й такі, які, з сучасної точки зору, є тяжкими кримінальними злочинами (наприклад, каліцтво, крадіжка та ін.) 

 Зобов `язання з правопорушень є найдавнішим видом зобов'язань. У глибоку давнину їх санкцією була приватна помста з боку потерпілого та його родичів. У міру зміцнення держави та ускладнення господарського життя стали практикуватися угоди між правопорушником та потерпілим про заміну помсти грошовим штрафом; ці угоди були санкціоновані правом (система добровільних композицій). Подальший розвиток призвело до того, що застосування помсти було заборонено і було встановлено, що єдино допустимим наслідком є штраф і винагорода потерпілого за шкоду і образу. 

Система деліктних зобов'язань характеризувалася в Римі тим, що існував певний, вичерпний перелік випадків, у яких виникали такі зобов'язання, але не було встановлено загального правила, що всяке недозволене дію, що порушує чиї-небудь права або інтереси, породжує зобов'язання особи, яка вчинила таку дію в відносно потерпілого. У найдавнішому праві правопорушення супроводжувалося встановленими для нього наслідками незалежно від наявності суб'єктивної вини яка вчинила делікт (у цьому позначався пережиток епохи приватної помсти, при якій до правопорушення підходили з точки зору потерпілого). У подальшому розвитку права наявність суб'єктивної вини яка вчинила делікт, стало необхідною умовою для визнання в конкретному випадку приватного делікту. 

Таким чином, закінчене поняття приватного делікту передбачало три елементи: а) об'єктивний шкоду, заподіяну протизаконною дією однієї особи іншій; б) провину особи, яка вчинила протизаконна дія (умисел або хоча б необережність); в) визнання з боку об'єктивного права даної дії приватноправових деліктом , тобто встановлення приватноправових наслідків даного діяння, що застосовуються в порядку цивільного процесу. 

Закони XII таблиць визначають низку зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, і розглядають їх не як правопорушення, а як посягання на права приватної особи (приватні делікти), який ставив оби?? чика в положення боржника потерпілого. 

До категорії таких приватних правопорушень ставилися особиста образа, яка каралося штрафом у 25 асів (VIII. 4.). Особливо жорстоко каралася наклеп або ганебні слова (смертна кара) (VIII.1a; VIII. 1б). Зобов'язання у вигляді штрафів або відшкодування заподіяного збитку належало у разі порубки чужих дерев, необережного знищення чужого майна, зберігання крадених речей, лихварство, пред'явлення суду підроблених речей, потрава або крадіжка врожаю в нічний час (для неповнолітніх). 

При цьому поряд зі штрафами зберігається найдавніший принцип таліона ( "VIII.2. Хто заподіє членоушкодження та не помириться с (потерпілим), то нехай і йому самому буде спричинено те ж саме"). 

  Законам XII таблиць відомі та публічні делікти, пов'язані перш за все до зазіхань на державу. "IX.5. Закон XII таблиць велить зраджувати страти того, хто підбурює ворога (римського народу до нападу на Римська держава), або того, хто зраджує ворогові римського громадянина" 1 

Однак, незважаючи на досить широкий спектр злочинів, карається смертною карою, рішення про позбавлення життя римського громадянина могло бути прийнято тільки в центуріатних коміції. 

Історичним походженням приватних деліктів пояснюється ряд особливостей, властивих деліктних зобов'язаннях в класичному римському праві, на відміну від договірних зобов'язань. 

Договірне зобов'язання (чи йде мова про його активній моменті - право вимоги кредитора або про пасивне - обов'язку боржника) було одним з елементів майна і тому переходило у порядку спадкоємства (див. розд. VIII) на спадкоємців як кредитора, так і боржника; < br /> цього не бувало тільки в тих договорах, які припускали особливу особиста довіра або особливі особисті якості боржника, як, наприклад, mandatum, договір доручення. Позови з деліктних зобов'язань надавалися спадкоємцям кредитора, за винятком тих, які, за римським висловом, "дихають помстою" (vindictam spirantes), наприклад, позов про особисту образу дається тільки скривдженому, але не його спадкоємцю. Спадкоємець боржника за деліктних зобов'язань взагалі не відповідав, а проте до нього міг бути пред'явлений позов, якщо в його майно надійшло щось отримане в результаті делікту, і тоді спадкоємець правопорушника відповідав у межах свого 

збагачення. 

Якщо в договірному зобов'язанні брали участь декілька осіб на тій чи іншій стороні, то сума вимоги або боргу або ділилася між ними по часткам, або встановлювалося солідарне зобов'язання. У деліктних зобов'язаннях штрафна відповідальність нерідко покладалася на кожного з винуватців, і не в певних частках і не за принципом солідарної відповідальності, а за принципом кумуляції (множення стягнення); наприклад, штраф, що справляється за actio furti з злодія, в разі вчинення крадіжки кількома особами стягувався з кожного з них у повному розмірі. 

Дієздатність до вступу в договірні зобов'язання і до несення відповідальності за делікти не завжди збігалася; 

наприклад, неповнолітні (impuberes) були нездатні укладати договори без участі піклувальника, а за делікти відповідальність несли. В області деліктів підвладних дітей і рабів склалася (як відгомін епохи приватної помсти) не відома договірному праву ноксальная відповідальність: у разі вчинення делікту рабом або підвладним особою давався так званий ноксальний позов проти домовладики винної особи або раба; по ноксальному позовом домовладики надавалося (за його вибором) або відшкодувати потерпілому збитки від делікту, або видати йому винного для відпрацювання боргу. 

 У процесі історичного розвитку йшла деяка асиміляція договірних і деліктних зобов'язань. Штрафи з деліктів стали нерідко замінюватися відшкодуванням збитків, внаслідок чого рідше стало застосовуватися множення відповідальності і т.п. Однак в основному зазначені риси відмінності договірних і деліктних зобов'язань залишилися. 

Iniuria. Термін iniuria вживався і в загальному сенсі неправомірної дії (omne quod non iure fit - все, що відбувається не по праву), і в спеціальному сенсі особистої образи. Ще законами XII таблиць були відомі окремі види особистих образ: а) пошкодження кінцівок людського тіла (membrum ruptum), що карається по початку "око за око", якщо тільки сторони не досягнуть угоди про викуп; б) пошкодження внутрішньої кістки (os fractum), карається штрафом (на користь позивача); в) інші особисті образи дією, також караються штрафом на користь позивача. 

У класичному римському праві делікт iniuria був узагальнений (будь-яке умисне протиправне заподіяння особистої образи). При цьому, з одного боку, поняття делікту було розширено, оскільки iniuria більше не обмежувалася образою дією, але охоплювала всяке образливе, зневажливе ставлення до чужої особистості, а з іншого боку - звужене, оскільки було висунуто в якості необхідного елемента намір образити (animus iniurandi ). Змінилася і санкція цього делікту: на місце колишніх фіксованих сум (штрафних такс) було введено визначення штрафу судом в кожному окремому випадку залежно від обставин справи: характеру образи, соціально-економічного становища кривдника й скривдженого (позов придбав характер так званого оцінного позову, actio iniuriarum aestimatoria). 

Furfum. Найбільш відповідний російський термін, відповідний furtum, - крадіжка. Однак furtum не збігалося повністю з сучасним поняттям крадіжки. По-перше, до категорії furtum в Римі ставилися і ті делікти, які в сучасному праві іменуються крадіжкою, і ті, які тепер називаються привласненням, розтратою і т.п. По-друге, furtum не обмежувалася викраденням речі; можна було також здійснити furtum usus, крадіжку користування річчю (тобто корисливе, навмисне користування річчю за відсутності на те права), furtum possessionis, крадіжку володіння (дану різновид делікту, наприклад, здійснював власник речі, якщо забирав у кредитора передану йому в заставу річ). По-третє, furtum є приватним правопорушенням (втім, у праві імператорського періоду намічається деяка тенденція до наближення цього делікту до кримінальних злочинів). 

Таким чином, до furtum відносилося всяке протизаконне корисливе зазіхання на чужу річ (contrec-tatio rei fraudulosa). Однак таке визначення даного делікту не можна визнати точним: furtum possessionis (як видно з наведеного вище прикладу) могло мати предметом власну річ особи, що здійснював цей делікт. 

У найдавнішому римському праві, вираженому в законах XII таблиць, злодій, захоплений на місці злочину (furtum manifestum), a також злодій, у якого річ виявлена після крадіжки в результаті обшуку, виробляти особливо урочистим способом, карався бичуванням, після чого віддавався у владу потерпілого; у разі нічному або збройної крадіжки злодія можна було навіть вбити на місці. Злодій, не захоплений на місці злочину (furtum пес manifestum), карався штрафом у розмірі подвійної вартості вкраденої вещі1.В більш пізньому право саморасправа потерпілого з злодієм не допускалася навіть при furtum manifestum. Юридичні наслідки делікту крадіжки стали виражатися в наступних позовах. Перш за все потерпілому давався позов про повернення викраденого (condictio furtiva). Власник викраденої речі мав, правда, у своєму розпорядженні віндикаційний позов; але condictio furtiva, яку можна було пред'явити натомість віндикації. була легше щодо доказування: у віндикаційним процесі від позивача було потрібно доказ його права власності на дану річ; пред'являючи condictio furtiva, позивачу достатньо було довести факт крадіжки у нього речі відповідачем. Таким чином, надання потерпілому condictio furtiva полегшувало йому повернення речі. Крім того, кондікція була зручна тим, що дозволяла у випадку, якщо злодій збув річ з рук, витребувати від нього "збагачення", що залишилось у його майну в результаті крадіжки. 

Витребування від злодія викраденої речі (або що надійшов замість неї збагачення у майно злодія) юридичні наслідки furtum не вичерпувалися. Потерпілий мав можливість пред'явити крім condictio furtiva ще штрафний позов - actio furti. За допомогою останнього позову стягувався штраф: при furtum manifestum - в четверний розмірі вартості викраденого, при furtum пес manifestum - у подвійному розмірі. Співучасники в крадіжці відповідали в такому ж розмірі (множення штрафної відповідальності). 

Damnum iniuria datum (неправомірне знищення або пошкодження чужих речей). Незаконне посягання на чуже майно могло висловитися не тільки в корисливому його присвоєння (повного чи часткового), але також у винному знищення чи пошкодження чужих речей. У древнерес-публіканском римському праві такого загального делікту не було: 

закони XII таблиць знали тільки деякі окремі випадки заподіяння майнової шкоди, особливо гострі в умовах життя хлібороба, як-то: порубка дерев, підпал хліба або будинки та ін 

Загальний делікт ушкодження чужих речей з'явився тільки з виданням закону Аквіли de damno iniuria dato (приблизно в III ст. До н.е.). Аквилиев закон складався з трьох розділів, з яких до делікту пошкодження речей ставилися перший і третій. У першому розділі говорилося, що, хто вб'є чужого раба чи чотириногі тварина, той зобов'язаний сплатити за нього вищу ціну, яка існувала на раба або тварина протягом попереднього року. У третьому розділі Аквіліева закону було постановлено, що якщо буде поранений раб чи чотириногі тварина або буде знищена або пошкоджена якась інша річ, то винний зобов'язаний сплатити вищу ціну пошкодженої чи знищеної речі, яку вона мала протягом останнього місяця. 

Первісна практика застосування Аквіліева закону суворо дотримувалася його букви про відшкодування шкоди "согрога corpori datum": під дію цього закону підводилися лише такі випадки, коли шкоди завдавалось тілесним впливом (согрога) на тілесну річ (corpori). Так, наприклад, особа, винним чином залишило чужого раба без, їжі, внаслідок чого раб помер голодною смертю, при такому буквальному тлумаченні закону не несла відповідальності. З часом закон Аквіли стали застосовувати ширше: у випадках заподіяння шкоди майну третіх осіб такою поведінкою особи, в якому не можна було вбачати фізичного впливу на річ (согрога corpori), стали також застосовувати Аквилиев закон, даючи позов за аналогією (actio legis Aquiliae utilis). 

Необхідною умовою застосування Аквіліева закону було заподіяння шкоди iniuria (в сенсі поп iure - протизаконно). В порядку тлумачення закону була введена вимога суб'єктивної вини, хоча б то була найслабша її форма (culpa levissima, найлегша необережність). 

Тлумачення юристів була розширена сфера застосування Аквіліева закону: закон передбачав тільки випадки заподіяння майнової шкоди власнику; практика застосування закону поширила захист також на узуфрук-Туар, залогопрінімателя, сумлінного власника і навіть на осіб, що мали зобов'язальне право вимагати передачі речі. 

У разі вчинення делікту кількома особами вони відповідали солідарно. 

 У деяких випадках зобов'язання виникає з недозволеного поведінки особи, проте за таких обставин, коли немає ні одного з передбачених у нормах права деліктів (римське право дотримувалося системи переліку приватних деліктів і не знало загального принципу, що будь-яке винне неправомірне заподіяння майнової шкоди породжує деліктне зобов'язання) . Зобов'язання з недозволених дій, що виходять за межі переліку деліктів, дістали назву зобов'язань як би з делікту (quasi ex delicto). 

 Як приклади зобов'язань як би з делікту можна навести наступні. 

Якщо з вікна будівлі що-небудь вилито або викинуто на громадський проїзд, то кожен, хто зазнає від цього будь-який збиток, отримував по преторського едикту actio de effusis et deiectis (позов про вилито або викинутому) проти господаря будинку або квартири, звідки було вилито або викинуто. Відповідальність господаря будинку або квартири наставала незалежно від їх особистої вини (внаслідок чого такий випадок не можна було підвести під який-небудь делікт, наприклад пошкодження чужих речей). Відповідальність за цим позовом була різна, залежно від характеру заподіяної шкоди: за пошкоджене майно власнику присуджувалася подвійна ціна; за поранення вільної людини стягувався штраф "за справедливою оцінкою" судді; за заподіяння смерті вільній людині стягувався (на вимогу будь-якого громадянина, actio popularis) штраф в сумі 50 тис. сестерціев1. 

Інший приклад зобов'язання як би з делікту: якщо на підвіконні будівлі що-небудь належить або на будівлі підвішене так, що загрожує падінням і заподіянням шкоди, то будь-який громадянин міг пред'явити позов (який був, отже, також actio popularis) проти господаря будинку або квартири, не чекаючи факту заподіяння шкоди. За таким позовом "про покладеному або підвішеному" (actio de positis et suspensis) стягувався штраф в 10 тис. сестерціїв. 

Висновок 

Римське право займає в історії людства виняткове місце: воно пережило народ, що створив його і двічі підкорило собі світ. 

Зародилося воно в далеких глибинах часу - тоді, коли Рим являв ще ледь помітну пляму на території земної кулі, маленьку громаду серед багатьох інших подібних громад Італії. Як і весь примітивний склад життя цієї громади, римське право являло собою тоді нескладну, багато в чому архаїчну систему, перейняту патріархальним і вузьконаціональних характером. І якби воно залишилося на цій стадії, воно, звичайно, було б давним-давно загублене в архівах історії. 

Але доля вела Рим до іншого майбутнього. Борючись за своє існування, маленька civitas Roma поступово росте, поглинаючи в себе інші сусідні civitates, і міцніє у своїй внутрішній організації. Чим далі, тим все більш і більш розширяється її територія, розповсюджується на всю Італію, захоплює сусідні острови, перекидається на все узбережжя Середземного моря, - і на сцені історії з'являється величезна держава, що об'єднує під своєю владою майже весь тодішній культурний світ; Рим став синонімом світу. 

Разом з тим Рим змінюється і внутрішньо: старий патріархальний лад руйнується, примітивне натуральне господарство замінюється складними економічними відносинами. Успадковані від давнини соціальні перегородки утрудняють. Нове життя вимагає найвищого напруження всіх сил, всіх здібностей кожного окремого індивіда. Відповідно до цього римське право змінює свій характер, перебудовуючись по початках індивідуалізму: свобода особистості, свобода договорів і заповітів робляться його наріжними каменями. 

Закони таблиць регулювали сферу сімейних та спадкових відносин, містили норми, що відносяться до займовим операціях, до кримінальних злочинів, але зовсім не стосувалися державного права. Починаючи з IV-III ст. до н. е.. закони Таблиць стали коригуватися новим джерелом права - преторського едикту, що відбивали нові економічні відносини, породжені переходом від стародавніх архаїчних форм купівлі-продажу, позики і позики до більш складних правовідносин, викликаним зростанням товарного виробництва, товарообміну, банківських операцій та ін 

Цей же реферат присвячується аналізу основних правових інститутів римського права по Законам XII таблиць. 

Перша римська кодифікація права сходить до середини V століття до н. е.. Вона отримала назву "Законів XII таблиць". Протягом багатьох століть вони вважалися в Римі основним джерелом права - публічного і приватного (fons omnis publici privatique juris). 

Свою назву Закони отримали в зв'язку з тим, що були написані на 12 дерев'яних дошках, виставлялися на міській площі. Ніхто тому не міг "відговорюватися незнанням закону". За деякими відомостями, від усякого вступає до лав Громадян юнака було потрібно знання законів напам'ять. Вважалося, що без цього не можна виконувати обов'язки громадянина, особливо суддівські. 

Закони XII таблиць були у своїй основі записом звичайного права. Більше всього її потребували плебеї (для захисту від свавілля патриціанських суддів). Кодифікація права була для них етапом у боротьбі за рівняння з патриціями. 

Література 

1. Бірюков Ю.М. "Держава і право Стародавнього Риму". М., 1990 

2. Орлов Г.В. "Історія держави і права зарубіжних країн", частина 1, М. 1995 

3. Кузніцін А.А. "Історія Стародавнього Риму", М. 1980 р. 

4. Перетерскій І.С. "Загальна історія держави і права", М., 1981 р. 

5. Черниловский З.М. "Загальна історія держави і права", М,, 1995 

6. "Римське право" І. Б. Новицький, М., 1996 р. 

1 "Римське право" І. Б. Новицький, М., 1996 р. 

 З. М. Черниловский, М, 1995 

1 Кузніцін А.А. "Історія Стародавнього Риму", М. 1980 р.