Зміна клімату проблема парникового ефекту

Реферат по екології

Зміна клімату: проблема парникового ефекту.






























Зміст



		Введення

		Сутність парникового ефекту

		Шляхи дослідження зміни клімату

		Вплив диоксида вуглецю на інтенсивність парникового ефекту

		Глобальне потепління

		Наслідку парникового ефекту

		Фактори зміни клімату

		Висновок

		Додатка


Введення



Мир стає тепліше, і людство значною мірою відповідально за це, говорять експерти. Але багато факторів, що впливають на зміну клімату, ще не вивчені, а інші й зовсім не вивчені.

Деякі посушливі місця в Африці за останні 25 років стали ще більш сухими. Рідкі озера, що приносять людям воду, висихають. Підсилюються піщані вітри. Дощі припинилися там ще в 1970-х. Усе більше гострої стає проблема питної води. Відповідно до комп'ютерних моделей такі місцевості продовжать висушуватися й стануть зовсім непридатними для життя.

Видобуток вугілля поширений по всій планеті. В атмосферу викидається величезна кількість вуглекислого газу (З2) при спалюванні вугілля. Тому що країни, що розвиваються, ідуть слідами своїх індустріальних сусідів, обсяг З2  подвоїться протягом XXI століття.

Більшість фахівців, вивчаючи комплексність кліматичної системи Землі, зв'язують підвищення глобальної температури й прийдешні зміни клімату зі збільшення рівня З2 в атмосферному повітрі.

Життя процвітає на планеті біля чотирьох мільярдів років. Протягом цього часу коливання клімату були радикальними, від льодовикового періоду - що тривав 10 000 років - до епохи стрімкого потепління. З кожною зміною невизначене число видів життєвих форм змінювалися, розвивалися й виживали. Інші ослабнули або просто вимерли.

Зараз багато експертів уважають, що людство наражає на небезпеку світову екологічну систему у зв'язку із глобальним потеплінням, викликане так званим парниковим ефектом. Випар продуктів цивілізації у формі парникових газів, таких як диоксид вуглецю (З2), затримали досить відбитого від земної поверхні тепла, щоб середня температура в поверхні Землі підвищилася на підлогу градуса Цельсия протягом ХХ сторіччя. Якщо такий напрямок сучасної індустрії збережеться, то кліматична система зміниться повсюдно - танення льодів, підвищення рівня Світового океану, знищення рослин посухами, перетворення місцевостей у пустелі, переміщення зелених зон.

Але цього може й не бути. Клімат на планеті залежить від комбінації багатьох факторів, взаємодіючих окремо один з одним і в комплексних шляхах, які ще не до кінця вивчені. Можливо, що потепління, що спостерігалося протягом минулого сторіччя, відбулося внаслідок природних коливань, незважаючи на те, що його швидкості значно перевищували тих, що спостерігалися протягом останніх десяти століть. Більше того, комп'ютерні симуляції можуть бути неточними.

Проте, в 1995 році, після довгого років інтенсивного вивчення Міжнародна конференція по проблемі зміни клімату, спонсируемая Об'єднаними націями, орієнтовно уклала, що «багато доказів свідчать, що впливу людства на глобальний клімат величезні». Обсяг цих впливів, як зауважують фахівці, невідомо, тому що не визначений ключовий фактор, включаючи ступінь впливу хмар і океанів на зміну глобальної температури. Можливо, буде потрібно десяток років або більше додаткового дослідження, щоб виключити ці невизначеності.

Тим часом, багато чого вже відомо. І хоча специфіка обставин господарської діяльності людини залишаються неясними, наша здатність змінювати склад атмосфери безперечна.


Сутність парникового ефекту



Повітря, яким ми дихаємо, є необхідною умовою нашого життя в багатьох аспектах. Без нашої атмосфери середня температура на Землі склала б біля –18 0С замість сьогоднішніх 15 0С. Весь вступник на Землю сонячне світло (близько 180 Вт/м2) приводить до того, що Земля випромінює інфрачервоні хвилі як гігантський радіатор. Відбите тепло просто б безперешкодно верталося в космос.

Через атмосферу, однак, тільки частина цього тепла прямо вертається в космос.Що залишилося затримується в нижніх шарах атмосфери, які містять ряд газів – водяна пара, З2, метан і інші – які збирають вихідне інфрачервоне випромінювання. Як тільки ці гази нагріваються, деяке накопичене ними тепло знову надходить на земну поверхню. У цілому, цей процес називається парниковий ефект, головною причиною якого є надлишковий зміст в атмосфері парникових газів. Чим більше в атмосфері буде втримуватися парникових газів, тим більше тепла, відбитого земною поверхнею, буде затримуватися. Тому що парникові гази не перешкоджають надходженню сонячної енергії, то температура в земної поверхні буде підвищуватися. 

З підвищенням температури збільшиться випар води з океанів, озер, рік і т.д. Тому що нагріте повітря може містити в собі більший обсяг водяної пари, це створює потужний ефект зворотного зв'язку: чим тепліше стає, тим вище зміст водяної пари в повітрі, а це, у свою чергу, збільшує парниковий ефект. 

Людська діяльність мало впливає на обсяг водяної пари в атмосфері. Але ми викидаємо інші парникові гази, що робить парниковий ефект усе більше й більше інтенсивним. Учені вважають, що збільшення обсягу викидів З2, в основному від спалювання викопного палива, пояснює, принаймні, близько 60 % потепління на Землі, що наблюдались із 1850 року. Концентрація диоксида вуглецю в атмосфері зростає приблизно на 0,3 % у рік, і зараз становить приблизно на 30 % вище, ніж до індустріальної революції. Якщо це виразити в абсолютних вимірниках, то щороку людство додає приблизно 7 мільярдів тонн. Незважаючи на те, що це невелика частина стосовно всієї кількості вуглекислого газу в атмосфері – 750 мільярдів тонн, і ще менша в порівнянні з кількістю З2, що втримується у Світовому океані – приблизно 35 трильйонів тонн, вона залишається досить значної. Причина: природні процеси перебувають у рівновазі, в атмосферу надходить такий обсяг З2, що звідти вилучається. А людська діяльність тільки додає З2. 

Якщо поточні темпи збережуться, то зміст вуглекислого газу в атмосфері збільшиться вдвічі до 2060 року по порівнянням з доиндустриальным рівнем, а до кінця сторіччя – у чотири рази. Це дуже обеспокоивает, тому що життєвий цикл ІЗ2 в атмосфері становить більше ста років, у порівнянні з восьмиденним циклом водяної пари.

Метан, основний компонент природного газу, є причиною 15 % потепління в сучасний час. Генерируемый бактеріями на рисових полях, що розкладається сміттям, продуктами сільського господарства й викопного палива, метан циркулює в атмосфері біля десятиліття. Зараз його в атмосфері в 2,5 рази більше, ніж в XVIII столітті.

Інший парниковий газ – це оксид азоту, продуцируемый як сільським господарством, так і промисловістю – різні розчинники й  холодоагенти, як хлорфторуглероды (фреони), які заборонені міжнародною угодою внаслідок їхньої руйнуючої дії на захисний озоновий шар Землі.

Неослабне нагромадження парникових газів в атмосфері привело вчених до рішення, що в нинішнім сторіччі середня температура підвищиться від 1 до 3,5 0С. (см. додаток № 1) Для багатьох це може здатися небагато. Для пояснення приведемо приклад. Аномальне похолодання в Європі, що тривала з1570 по 1730 роки, що змусив європейських  фермерів закинути свої поля, було викликано зміною температури всього в підлогу градуса Цельсия. Можна представити які наслідки може мати підвищення температури на 3,5 0С.



Шляхи дослідження зміни клімату



У сучасний час стає популярним винахід різних комп'ютерних моделей зміни клімату на Землі. Вони засновані на варіантах взаємодії різних кліматичних факторів, таких як ґрунт, повітря, вода, льодовики й сонячна енергія. Ці загальні циркуляційні моделі складаються з рівнянь, що показують вивчені залежності атмосферної фізики й океанічної циркуляції. 

Для кожної частини планети вчені розрахували ефект таких факторів як температура, обертання Землі, частина поверхні вище рівня моря й інші кліматичні умови.

Але наскільки правдоподібні ці проекти ? Зробленої вважається модель, якщо при введення інформації про кліматичних умов на Землі кілька сотень років тому вона видає точний опис сьогоднішнього клімату. Дуже рідко сьогоднішні моделі видають результат порівнянний зі справжнім глобальним кліматом без різних неточностей.

Від частини це пояснюється тим, що тільки самі потужні комп'ютери можуть упоратися із цим завданням. А від частини - тим, що некоторые аспекти кліматичної зміни не до кінця вивчені. Творці моделей попереджають, що їхні створення ще не досить досконалі, щоб визначати детальний ефект у конкретних регіонах. Моделі розбивають всю поверхню Землі на квадрати зі стороною звичайно 200 км, але такі фактори як океанічні бури, шторм і хмарна активність діють на значно менших ділянках. У цих випадках моделі можуть визначати зразковий результат.

Комп'ютерні моделі звичайно проектують парниковий ефект у далекому майбутньому, і вони усе краще й краще пристосовуються до швидко зростаючого обсягу знань людства. До того ж неймовірно складно правильно врахувати вплив людини на всесвітні коливання клімату.

Згідно Кевину Тренберту, провідному американському спеціалістові в Національному центрі атмосферних досліджень у Колорадо, всі комп'ютерні моделі пророкують глобальне потепління, але вони  можуть визначити тільки межі зміни температури. Потепління може скласти один градус Цельсия в цьому столітті, або воно може бути в більш ніж у три рази більше. «Використання таких моделей - це важливий і незамінний інструмент, - говорить Тренберт, - але вони не можуть вирішити проблему парникового ефекту». 



Вплив диоксида вуглецю на інтенсивність парникового ефекту



Багато чого ще повинне бути вивчене про круговорот вуглецю й ролі Світового океану як величезного сховища вуглекислого газу. Як було сказано вище, людство щороку додає 7 мільярдів тонн вуглецю у формі З2 до наявних 750 мільярдів тонн. Але тільки біля половини наших викидів – 3 мільярди тонн – залишаються в повітрі. Це можна пояснити тим, що більша частина З2 використовується земними й морськими рослинами, ховає в морських осадових породах, поглинається морською водою або по іншому абсорбується. Із цієї великої частини З2 (близько 4 мільярдів тонн) океаном поглинається біля двох мільярдів тонн атмосферного диоксида вуглецю щороку.

Все це збільшує число не отвеченных питань: Як саме морська вода взаємодіє з атмосферним повітрям, поглинаючи З2 ? Скільки ще вуглецю можуть поглинути моря, і який рівень глобального потепління може вплинути на їхню ємність ? Яка здатність океанів поглинати й зберігати тепло, затримане зміною клімату ?

Роль хмар і суспендованих часток у повітряних потоках, називаних аерозолями не просто врахувати при побудові кліматичної моделі. Хмари затінюють земну поверхню, приводячи до похолодання, але залежно від їхньої висоти, щільності й інших умов, вони так само можуть затримувати тепло, відбите від земної поверхні, підвищуючи інтенсивність парникового ефекту. Дія аерозолів також цікаво. Деякі з них змінюють водяну пару, конденсуючи його в маленькі крапельки, що утворять хмари. Ці хмари дуже щільні й затінюють поверхня Землі тижнями. Тобто вони блокують сонячне світло, поки не випадуть із опадами. 

Комбінований ефект може бути величезний: виверження вулкана Пинатуба в 1991 у Філіппінах викинуло в стратосферу колосальний обсяг сульфатів, що з'явилося причиною всесвітнього зниження температури, що тривало два роки.

Таким чином, наші власні забруднення, викликані, головним чином, спалюванням серосодержащего вугілля й масел, можуть тимчасово згладити ефект глобального потепління. Фахівці оцінюють, що протягом ХХ століття аерозолі знизили обсяг потепління на 20 %. Загалом, температура піднімалася з 1940-х, але з 1970 року знизилася. Ефект аерозолів може допомогти пояснити аномальне похолодання в середині минулого століття.

В 1996 році викиди вуглекислого газу в атмосферу склали 24 мільярда тонн. Дуже активна група дослідників заперечує проти думки про те, що однієї із причин глобального потепління є діяльність людини. На її думку, головне полягає в природних процесах зміни клімату й підвищенні сонячної активності. Але, за словами Клауса Хассельмана, керівника Німецького кліматологічного центра в Гамбурзі, тільки 5 % можна пояснити природними причинами, а інші 95 % - це техногенний фактор, викликаний діяльністю людини.

Деякі вчені також не зв'язують збільшення обсягу З2 з підвищенням температури. За словами скептиків, якщо винити в підвищенні температури збільшення викидів З2 , то температура повинна була піднятися протягом післявоєнного економічного буму, коли викопне паливо спалювалося у величезних кількостях. Однак Джерри Мэлмен, директор Геофізичної лабораторії динаміки рідин, обчислив, що збільшення використання вугілля й масел швидко збільшило зміст сірки в атмосфері, викликаючи похолодання. Після 1970 року термічний ефект довгого життєвого циклу З2 і метани придушив швидко, що розпадаються аерозолі, викликаючи підвищення температури. Таким чином, можна укласти, що вплив диоксида вуглецю на інтенсивність парникового ефекту величезне й незаперечно.

Однак парниковий ефект, що збільшується, може не бути катастрофічним. Справді, високі температури можуть вітатися там, де вони досить рідкі. З 1900 року найбільше потепління спостерігається від 40 до 70 0 північної широти, включаючи Росію, Європу, північну частину США, де раніше всього починалися промислові викиди парникових газів. Більша частина потепління ставиться до нічного часу, насамперед, через збільшення хмарного покриву, що затримував вихідне тепло. Як наслідок посівний сезон збільшився на тиждень.

 Більше того парниковий ефект може бути гарною новиною для деяких фермерів. Висока концентрація З2 може мати позитивний ефект на рослини, тому що рослини використовують вуглекислий газ у процесі фотосинтезу, перетворюючи його в живу тканину. Отже, більше рослин означає більше поглинання З2 з атмосфери, сповільнюючи глобальне потепління.

Це явище було досліджено американськими фахівцями. Вони вирішили створити модель миру з подвійним змістом З2 у повітрі. Для цього вони використовували чотирнадцятилітній сосновий ліс у Північній Каліфорнії. Газ нагнітався через трубки, установлені серед дерев. Фотосинтез збільшився на 50-60 %. Але ефект незабаром став зворотним. дерева, Що Задихаються, не справлялися з таким обсягом вуглекислого газу. Перевага в процесі фотосинтезу було загублено. Це ще один приклад як людські маніпуляції приводять до несподіваних результатів.

Але ці невеликі позитивні аспекти парникового ефекту не йдуть ні в яке порівняння з негативними. Взяти хоча б досвід із сосновим лісом, де обсяг З2 був збільшений удвічі, а до кінця цього століття прогнозується збільшення концентрації З2 у чотири рази. Можна представити якими катастрофічними можуть бути наслідку для рослин. А це у свою чергу підвищить обсяг З2 , тому що чим менше рослин, тим більше концентрація З2 .



Глобальне потепління



Значимість потепління, певна американськими вченими, може спонукати розповсюджену катастрофу. По-перше, потепління викличе збільшення концентрації водяної пари в атмосфері (на 6 % більше з кожним градусом підвищення температури), що викличе збільшення опадів і можливо більшу напруженість погоди, у загальному.

Хоча частота дощів і снігопадів може збільшитися, найбільш очікуваний ефект, що полягає в тім, що середні коливання опадів можуть бути ще більш вираженими, як затверджує Томас Карл, американський фахівець в області зміни клімату. У місцевостях, схильних до затоплень і водним эрозиям, прогнози будуть жахливими. Збільшення опадів буде вкрай нерівномірно, затопляючи найбільш вологі території, зробить сухі місцевості ще більш посушливими.

(см. додаток № 2)

На додаток Карл припускає, що теплові хвилі можуть стати ще серйозніше там, де місцевість має маленький шанс остудиться вночі. Триградусне підвищення середньої температури збільшить можливість виникнення небезпечних теплових хвиль (вище 35 0С) у середніх широтах від одного разу в 12 років до одного разу в 4 роки.

Такі жорстокі картини стають усе більше й більше правдоподібними. Існує одностайна згода, що глобальна середня температура підвищилася на підлогу градуса Цельсия з кінця XVIII століття, і 13 самого жаркого років спостерігалися після 1980 року. За деякими оцінками 1997 був самою печенею. Це незаперечний доказ, що людство причетне до глобального потепління.

Ще потепління може бути частиною природного циклу коливань середньої температури, що змінювалася в межах 6 0С за останні 150 000 років. Кліматичні коливання протягом тисячоріч залежать від періодичних змін сонячної активності, орбіти й нахилу Землі, тобто від кількості тепла, поступаемого на Землю. 

Обертання Землі не зберігає постійну позицію стосовно Сонця. В 1930-х сербський математик Милутин Миланкович установив, що існує залежність між трьома основними циклами руху Землі і її кліматом: 100 000-літній цикл земної орбіти, 41 000-літній цикл нахилу земної осі, 23 000-літній цикл розгойдування земної осі.

Ефект цих циклів можна постежити за графіком зміни обсягу крижаних покривів щодо сонячного висвітлення, що збільшувався, коли інтенсивність сонячного висвітлення падала, дозволяючи сніжному покриви продовжувати період танення й накопичуватися згодом.

Згідно із цими циклами ми зараз перебуваємо в середині періоду похолодання. А в цей час спостерігається підвищення температури, як якби ми перебували в період потепління.

Доказу цих кліматичних змін були взяті зі складу льоду, добутого з надр древніх льодовиків Гренландії й Антарктиди й серед останків морських організмів в осадових породах на морському дні. 

Підвищення й зниження температури за останні 750 000 років було також досліджене шляхом аналізу древнього тибетського 300 метрового льодовика – найбільшого в середніх широтах. Зразки льоду були зібрані з різних глибин. У кожному зразку був обмірюваний зміст особливого ізотопу кисню 18О. Чим більше був його зміст, тим вище була температура у відповідному періоді.

На основі цього дослідження був побудований графік. Отримана температура була накладена на графік коливання інтенсивності сонячного висвітлення, згідно 100 000-літньому циклу Миланковича.

750,000 років тому     50,000           10,000         1,000        250   100     0

 Можливо, що близько 1860 року, коли вчені вперше зайнялися проблемою глобального потепління, планета ще перебувала в періоді аномального похолодання. Справжнє потепління може бути викликано закінченням цього періоду, і парниковий ефект може бути накладений на цей напрямок коливань клімату.

Однак у спростування цієї думки, для багатьох учених критичним аспектом є швидкість сьогоднішнього кліматичного потепління, що не може бути зіставлена зі швидкостями природних коливань клімату. У ХХ столітті потепління склало 0,5 0С, воно незвичайно велике, раптове й розповсюджене.

За останні 150 років зменшення крижаних покривів внаслідок глобального потепління спостерігається по всій планеті. А за останні 40 років температура в Антарктиді підвищилася на 2,5 0С, одне з найбільших крижаних полів зменшилося на одну третину, а інше за один тільки 1995 рік підтануло на 1300 м2.  Танення льодовиків уже привело до підвищення рівня Світового океану на 10-25 див у минулому сторіччі. Відомо, що якщо рівень Світового океану підніметься на 1 метр, те багато прибережних міст будуть затоплені.

Зменшення крижаного покриву можна розглянути на прикладі льодовика у Швейцарії, що 150 років тому був у складі Альпов.

Цей малюнок зроблений 150 років тому     А ця фотографія 1998 року

«Якщо клімат продовжить змінюватися із цими неймовірними швидкостями, а ми думаємо - буде, значення майбутнього парникового ефекту буде величезно навіть по геологічній шкалі», уважає Томас Покрівлі, американський океанограф.



Наслідку парникового ефекту



Яка терміновість дій, розглянутих в 1997 на конференції по зміні клімату в Кіото, Японія, на якій промислові нації принципово погодилися скоротити викиди парникових газів ? Не одне інше питання не оспаривается так гаряче серед учених і політиків як цей. Деякі вважають, що негайні дії невиправдані: відчутні зміни клімату, говорять вони, досить поступові, щоб ми могли адаптуватися до них. І навіть якщо всі викиди парникових газів в атмосферу припиняться завтра, планета однаково буде ще нагріватися кілька десятиліть, через довгий життєвий цикл газів в атмосфері.

З іншого боку, є доказу, що деякі події можуть радикально змінити клімат період декількох десятків днів. Можливо найбільший страх - це раптовий крах величезного Атлантичного транспортувального пояса - системи, що приносить теплу воду до півночі від екватора, що робить Європу на кілька градусів тепліше. Випар цього прихожого потоку залишає цей пояс із більшою концентрацією солі, чим Північну Атлантику, що залишилася, що містить стійкий надлишок води з континентальних басейнів. Пояс стає холодніше й щільніше в міру того, як він досягає Гренландії, де зовсім тоне. 

Але що, якщо породжене людиною глобальне потепління змінить температурну різницю між потоками й, у той же час збільшить кількість опадів, розбавляючи солоність спрямованого на північ потоку ? Весь Атлантичний транспортувальний пояс може припинитися, як свідчать океанічні осадові породи, це вже було кілька разів у минулому. Ефект буде згубний. По деяких розрахунках, в Ірландії буде така ж температура, як сьогодні в Шпицбергене, що розташований на сотні кілометрів вище полярного кола. Майже вся північна Європа буде непридатна для життя.

Але ніхто не знає напевно, чи трапляться такі речі. Крім цього, специфічний ефект людини на зміну клімату залишиться ще довгий час невизначеним, поки наші знання збільшаться, а моделі покращаться.

«Наступні десять років покажуть», говорить Тім Барнетт, кліматолог з Інституту океанографії, Каліфорнія «Ми повинні почекати цей строк, щоб по-справжньому все побачити».



Фактори зміни клімату

Після проведеної оцінки думок різних фахівців можна визначити, що клімат змінюється внаслідок різних комбінацій різних кліматичних факторів, механізм багатьох з яких ще не зрозумілий сучасною наукою. Приведемо перелік основних кліматичних факторів.



		Сонячна радіація.Що пролетів 149 мільярдів кілометрів, сонячне світло нагріває верхній шар атмосфери з інтенсивністю 180 Вт/м2. Одна третина цього тепла відбивається назад у космос. частина, Що Залишилася, проходить крізь атмосферу, нагріваючи земну поверхню



		Атмосфера. Тонкий баланс газів в атмосфері дає Землі середню температуру 15 0С. Парникові гази – водяна пара, З2, метан, оксиди азоту й інші – затримують енергію, відбиту земною поверхнею, і відбивають її назад на землю.



		Океани. Покриваючи 71 % площі земної поверхні, океани є головним джерелом атмосферної водяної пари. Океани можуть довгий час зберігати тепло й транспортувати його на тисячі кілометрів. Коли тепла вода збирається в одному місці, випар і утворення хмар можуть збільшитися. Морські організми споживають величезна кількість диоксида вуглецю.

		Круговорот води. Підвищення температури повітря може означати збільшення випару води й танення льоду на воді й землі. Також водяна пара це найдійовіший і ефективний парниковий газ. Однак утворення хмар може мати ефект похолодання.



		Хмари. Роль хмар не до кінця вивчена, але відомо, що хмари мають двояку дію: прохолоджують, затінюючи земну поверхню, і нагрівають, затримуючи відбите земною поверхнею тепло.



		Льодовики й сніжні покриви. Яскравий білий колір льодовиків і сніжних покривів відбиває сонячне світло назад у космос, прохолоджуючи планету. Танення льодів в океанах знижує температуру води. У Північній півкулі площа сніжних покривів зменшилася за останні 25 років на 10 %, але істотного зменшення обсягу льодів в Антарктиді ще не спостерігалося. Хоча ймовірність, що це трапиться, безупинно зростає.



		Земна поверхня. Коли сонячна енергія попадає на земну поверхню, вона перетворюється в тепло, частина якого швидко відбивається в атмосферу. Тому топографія (взаємне розташування окремих пунктів місцевості 1) і обробка землі впливають на клімат. Гірські ряди можуть блокувати рух хмар, створюючи посушливі місцевості по напрямку вітру. Пухкі землі можуть усмоктувати бульшее кількість вологи, роблячи повітря більше сухим. Тропічний ліс може поглинути великий обсяг вуглекислого газу, але якщо ліс буде вирубаний, ця ж сама місцевість стане джерелом метану. Якщо ж такий ліс спалити, виділиться велика кількість вуглекислого газу. У середньому по планеті на спалювання лісів доводиться половина збільшення обсягу З2 в атмосфері.



		Вплив людини. Додаючи парникові гази в атмосферу, людство викликає глобальне потепління. Спалювання палива – це головна причина збільшення концентрації З2. Скотарство, сіяння рису й сміттєві смітники збільшили рівень змісту метану в атмосфері. Аерозолі, промислові викиди сульфатів відбивають вступник сонячне світло, образуя тимчасовий локалізований ефект похолодання.



В 1992 році в Ріо-де-Жанейро провідні індустріальні країни взяли на себе зобов'язання до 2000 року зменшити викиди в атмосферу вуглекислого газу до рівня 1990 року. При вступі на посаду в 1993 році президент США Білл Клінтон підкреслював важливість досягнення намічених у Ріо-де-Жанейро цілей. Але наприкінці жовтня 1999 року заявив, що тільки до 2008 року промислові країни можуть повернутися до рівня викидів парникових газів в 1990 році, та й то лише в тому випадку, якщо Китай теж візьме на себе зобов'язання прийняти у своїй країні відповідні закони.

Зараз у середньому житель США спалює щорічно стільки палива, що вивільняється 19 тонн вуглекислого газу (у Німеччині - 11 тонн, у Китаї - дві, в Індії - одна тонна).


Висновок



Останнім часом проблема парникового ефекту стає усе більше й більше гострою. Кліматична обстановка у світі вимагає вживання невідкладних заходів. Доказом цьому можуть служити деякі наслідки парникового ефекту, що проявляються вже сьогодні.

У лажні райони стають ще вологіше. Безперервні дощі, які викликають різке збільшення рівня рік і озер, трапляються всі частіше. ріки, Що Розливаються, затоплюють прибережні поселення, змушуючи жителів залишати свої будинки, рятуючи свої життя.

Інтенсивні дощі пройшли в березні 1997 року в США. Загинуло багато людей, збиток оцінювався в 400 мільйонів доларів. Такі безперервні опади стають більше інтенсивними й викликані глобальним потеплінням. Тепле повітря може містити більше вологи, а в атмосфері Європи вже набагато більше вологи, чим було 25 років тому. Де випадуть нові дощі ? Експерти говорять, що місцевості, схильні до затоплення повинні готується до нових катастроф.

На противагу цьому, сухі райони стали ще більш посушливими. У світі спостерігаються посухи настільки інтенсивні, які не спостерігалися вже протягом 69 років. Посуха знищує кукурудзяні поля в Америці. В 1998 році кукурудза, що звичайно досягає двох метрів і більше, доросла тільки до талії людини.

Однак, незважаючи на ці природні попередження, людство не вживає заходів по зниженню викидів в атмосферу. Якщо людство продовжить так безвідповідально поводитися стосовно своєї планети, то невідомо якими ще нещастями це обернеться.


Список використаної літератури



Зубаков В.А. «XXI - сценарій майбутнього: аналіз наслідків глобальної екологічної кризи» Спб ГМТУ 1995 р. 255 с.

Ливчак И.Ф., Воронов Ю.В., Стрєлков Е.В. «Охорона навколишнього середовища» М, Колосся 1995 г, 265 с.

Міллер Т. «Поспішаєте врятувати планету» М, Прогрес-Пангея 1994 г, 336 с.

Орден Дж. «Глобальна екологія» М, Мир 1999 р. 2 тому, 358 с., 377 с.

Стадницкий Г.В., Родинов А.И. «Екологія» Спб, Хімія 1996 р. 240 с.

Уорнер С. «Забруднення повітря, джерела й контроль» М, Мир 1996 р. 640 с.

Журнал «National Geografic» Травень 1998 р.Vol. 193, NO. 5, 155 с.