Економіко-правові аспекти форфейтингу в Україні

ЕКОНОМІКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ ФОРФЕЙТИНГУ В УКРАЇНІ



	
Зміст

	

1 Поняття та історія розвитку форфейтингу

2 Основи розвитку форфейтингу

3Техніка здійснення форфейтинговой угоди

4 Фінансові аспекти форфейтингу

5 Основні характеристики форфейтингових операцій

6 Порівняльна характеристика факторингу і форфейтингу

Література

	

	
1 Поняття та історія розвитку форфейтингу



Форфейтинг - це покупка боргу, вираженого в оборотному документі у кредитора на безобіговій основі. Це означає , що покупець боргу (форфейтор) приймає на себе зобов'язання про відмовлення - форфейтингу - від звертання регресивної вимоги до кредитора при неможливості одержання задоволення в боржника. Покупка оборотного зобов'язання відбувається, природно, зі знижкою.

Механізм форфейтинга використовується в двох видах угод:

	у фінансових угодах - з метою швидкої реалізації довгострокових фінансових зобов'язань;

	в експортних угодах - для сприяння надходженню готівки експортеру, що надав кредит іноземному покупцю.

Основними оборотними документами, які використовуються в якості форфейтингових інструментів, є векселі. Однак об'єктом форфейтинга можуть стать і інші види цінних паперів. Важливо, щоб ці папери були "чистими" (утримуючими тільки абстрактне зобов'язання).

Форфейтинг почав розвиватися після другої світової війни. Кілька банків Цюріха, що мали багатий досвід фінансування міжнародної торгівлі, стали використовувати цей прийом для фінансування закупівель зерна країнами Західної Європи в США. В ті роки постачання продукції і конкуренція між постачальниками настільки зросли, що покупці зажадали увеличения термінів наданого кредиту до 180 днів проти звичних 90. Крім того, відбулася зміна структури світової торгівлі на користь дорогих товарів з відносно великим терміном виробництва. Таким чином, підвищилася роль кредиту в розвитку міжнародного економічного обміну, і постачальники були змушені шукати нові методи фінансування своїх угод. У міру того як падали бар'єри в міжнародній торгівлі і багато африканських, азіатських, а також латиноамериканських країн стали більш активні на світових ринках, західноєвропейські підприємці усе сутужніше надавали кредити за рахунок власних джерел, чому постачальники і були змушені використовувати нові методи фінансування своїх угод.

Найбільший розвиток форфейтинг одержав у країнах, де відносно слабо розвинуто державне кредитування експорту. Спочатку форфейтування здійснювалося комерційними банками, але в міру збільшення обсягу операцій "а-форфе " стали створюватися також спеціалізовані інститути.

В даний час одним з основних центрів форфейтинга є Лондон, оскільки експорт багатьох європейських країн давно фінансується із Сіті, що ніколи не барилися з освоєнням нових банківських технологій. Значна частина форфейтингового бізнесу сконцентрована також у Німеччині.

Таким чином, форфейтинг розвивається в різних фінансових центрах, причому відзначається щорічний ріст подібних угод. Проте, було би помилкою зв'язувати збільшення кількості угод "а-форфе" з ростом числа таких центрів. Це зв*язане із зростанням ризиків, що несуть експортери, а також недоліком адекватних джерел фінансування в зв'язку з ростом ризиків.

Форфейтинг має істотні достоїнства, що робить його привабливою формою середньострокового фінансування. Основним достоїнством цієї форми є те, що форфейтор бере на себе всі ризики, зв'язані з операцією. Крім того, її привабливість зростає в зв'язку з відмовленням у деяких країнах від фіксованих процентних ставок, хронічним недоліком у багатьох країнах валюти, що розвиваються, для оплати імпортованих товарів, ростом політичних ризиків і деяких інших обставин.

Основним видом форфейтингових цінних паперів є векселі - переказні і прості. Операції з ними звичайно здійснюються швидко і просто, без несподіваних ускладнень.

Крім векселів об'єктом форфейтинга можуть бути зобов'язання у формі акредитива. Акредитив, - це розрахунковий чи грошовий документ, що представляє собою доручення одного банку (кредитної установи) іншому зробити за рахунок спеціально заброньованих засобів оплату товарно-транспортних документів за відвантажений чи товар виплатити пред'явнику акредитива визначену суму грошей. Документарний акредитив може бути відкличним і безвідкличним. Безвідкличний акредитив є твердим зобов'язанням банку-емітента зробити платежі по наданні йому комерційних документів, передбачених акредитивом, і дотриманні всіх його умов.

В Україні акредитиви застосовуються в розрахунках між іногородніми постачальниками і покупцями, а також у міжнародних розрахунках. У світовій торгівлі документарние акредитиви використовуються в розрахунках головним чином по зовнішньоторговельних операціях. Як об'єкт форфетирования акредитиви застосовуються рідко. Це порозумівається складністю операції, що полягає насамперед у тім, що у випадку з акредитивом необхідно попередньо і докладно погодити умови угоди, що приводить до збільшення термінів усієї процедури. Між тім форфейтинговий ринок припускає високу швидкість висновку і здійснення угоди, а також простоту документообігу.

З точки зору форфейтора принципова незручність операцій з акредитивом полягає в наступному. Справа в тім, що цей учасник операції припускає , що відшкодування буде здійснюватися періодично і приблизно рівними частками. Це зручно і йому, і іншим учасникам - боржнику і гаранту. Однак якщо часткові погашення по векселях можуть бути оформлені окремими документами, кожний з який легко звертається при бажанні форфейтора продати їх, то по акредитивах усі поєднується в єдиний документ на користь бенефициара, і цей документ найчастіше не може бути проданий без спеціального дозволу боржника, що значно ускладнює всю операцію.



2 Основи розвитку форфейтингу



В останні роки розвиток форфейтингових послуг у країнах з розвитою ринковою економікою йшло по наступним основних напрямках.

Вторинний ринок і інвестиції у форфейтингові активи.

Купуючи активи, форфейтор робить інвестування. Можливо, він зовсім не бажає тримати свої засоби в подібній формі протягом тривалого часу, а навпаки, прагне до перепродажу інвестиції іншій особі, що також стає форфейтором. На основі цього наступного перепродажу боргів виникає вторинний форфейтинговий ринок.

Форфейтор може перепродати частину активів, що знаходяться в його власності, оскільки природа угоди дозволяє дробити борг на будь-яку кількість частин, на кожну з яких оформлюється вексель зі своїм терміном погашення. Один чи більше з цих векселів можуть бути продані.

Не слід думати, що первинний і вторинний форфейтинговие ринки сильно розмежовані. Насправді одні форфейтори, оперуючи на вторинному ринку, залишаються власниками визначеного портфеля форфейтингових цінних паперів, а інші, мало зв'язані з первинним ринком, можуть бути активними трейдерами на вторинному. На обох ринках діють, як правило, юридичні особи. Вкладення у форфейтинговие активи приватними особами зустрічаються досить рідко, оскільки далеко не кожним інвестор має солідний портфель, що дозволяє нести супутні угодам цього роду політичні й економічні ризики.

Найчастіше безпосередньої передачі форфейтингових паперів новому власнику не відбувається. Він знає вартість паперів, терміни їхнього обертання, знає гаранта, але не первісного емітента. У цьому випадку попередній власник після закінчення терміну дії цінних паперів збирає платежі і переводить їх новому власнику. Чим же розуміється подібна таємність на вторинному форфейтинговом ринку? Насамперед розуміннями конфіденційності. Експортер зацікавлений у нерозголошенні інформації про способи фінансування його угод і він не хоче, щоб покупець (чи будь-яка третя особа) знала про його фінансові нестатки і використовуваний механізм фінансування його угод. Будь-який продаж форфейтингових паперів припускає ризик мимовільного розширення кола ділових взаємин, що утрудняє контроль з боку експортера. Щоб уникнути цього останній прагне установити певні обмеження в контракті, що заважали б вільному звертанню форфейтингових паперів.

Незважаючи на всі труднощі, вторинний форфейтинговий ринок процвітає. Пояснити це можна наступними обставинами.

Первинний власник цінних паперів може, приміром, знайти, що покупка якого-небудь нового папера приведе до перевищення ліміту кредитування, установленого їм для даної країни. Навіть якщо доход по цих паперах дуже привабливий, він змушений буде відмовитися від угоди, якщо не уповноважений перевищувати даний ліміт. Рішенням проблеми може бути перепродаж або вже наявних у портфелі паперів цієї країни, або тих, котрі запропоновані в даний момент. Те ж саме відбувається при перевищенні встановлених їм лімітів кредитування якого-небудь визначеного емітента. Первинний власник може бути притягнутий на вторинний ринок просто тому, що процентні ставки упали і він може купити на даному ринку папера з великим дисконтом, чим при покупці тих же паперів на первинному ринку.

Є й інші причини, що змушують первинного власника брати участь у торгівлі на вторинному ринку. Приміром, він хоче забезпечити більш високу ліквідність свого портфеля в чеканні зміни процентних чи ставок скористатися більшою чи прибутковістю більш низьким рівнем ризику визначених паперів і тому здобуває їх на вторинному ринку. Чи ще простіше: на ринку може з'явитися покупець, що пропонує вигідну ціну (це може відбутися, якщо покупець передбачає можливий ріст процентних ставок у майбутньому і готовий придбати дані папери з більш низьким дисконтом, чим при первинному їхньому продажі).

Отже, для форфейтора вторинний ринок володіє наступними привабливими рисами:

	доход по форфейтинговим паперах звичайно вище того, котрий можна одержати по інших цінних паперах (при однаковому рівні ризику, однакових термінах і валюті);

	будь-який інвестор зацікавлений у тім, щоб знизити ризики, а гарантії по форфейтинговим чи паперах аваль першокласних банків - найкраще забезпечення платежу. Незважаючи на всю привабливість інвестицій у форфейтинговие папера, обсяги таких операцій і кількість форфейторов поки ще невеликі. Форфейтинговий ринок не розвився поки до розмірів брокерського ринку. Багато хто форфейторів, що особливо торгують на первинному ринку, вважають, що подібний розвиток могло б злякати багатьох експортерів і їхньої банки, тому що приведе до втрати контролю над випущеними на ринок цінними паперами.

Іншим важливим напрямком розвитку форфейтингового ринку стало об'єднання покупців у синдикати. Ця тенденція відповідає процесу об'єднання банків як кредиторів. Сам процес об'єднання відбувається на основі взаємної домовленості форфейторов про те, яку частину форфейтингових паперів придбає кожний з них. Звичайно різні папери купуються різними форфейторами. Але якщо суми дуже великі, той навіть окремий папери можуть бути розділені між форфейторами за допомогою договору участі. Правда, цей спосіб ускладнює звертання паперів, що у свою чергу знижує потенційну можливість їхнього влучення на вторинний ринок. Крім того, дотепер не до кінця визначений юридичний статус подібних угод. Тому на практиці вони використовуються рідко.

Існує й інший спосіб. Якщо експортер готовий їм скористатися, йому доведеться значно збільшити кількість документів, кожний з який тепер складається на меншу суму за допомогою зміни термінів (наприклад, звичних 6 місяців можна розбити на 2 інтервали по 3 місяці і т.д.). Цей спосіб кращий тим, що не передбачає складання договору участі між власниками паперів. Важливо відзначити принципове розходження між форфейтором - учасником синдикату і покупцем на вторинному ринку. Учасник синдикату є покупцем на первинному ринку й у його обов'язку входить перевірка законності і правильності оформлення всіх придбаних їм цінних паперів, а також гарантій і авалю, прикладених до паперів. Покупець на вторинному ринку не має подібних обов'язків.

Важливим напрямком розвитку форфейтингового ринку є розширення фінансування, що припускає розрахунок дисконту на основі процентної ставки, що плаває. Подібна практика порозумівається ростом мінливості процентних ставок і відбиває небажання багатьох банків укладати угоди по фіксованих ставках. З крапки ж зору експортера будь-який продаж на основі ставки відсотка, що плаває, погіршує можливості одержання максимуму коштів. Справа в тім, що первинний форфейтор продає на вторинному ринку папера з дисконтом, що базується на переважаючій процентній ставці, причому продаж здійснюється з умовою остаточного фінансового врегулювання на визначену дату і з урахуванням наступного руху процентних ставок. Фактично до закінчення терміну векселя таких дат може бути кілька. Таким чином, угода має на увазі високий ступінь ризику і може вести до виникнення непередбачених зобов'язань, що, звичайно, є приводом для занепокоєння не тільки форфейтора, але і його аудиторів.

Будь-яка оцінка розмірів світового форфейтингового ринку - не більш ніж здогад. Ринок цей значно виріс за останні роки, але усе ще залишається невеликою частиною ринку середньострокових фінансових ресурсів. Причини, приведшие до його виникнення і росту, будуть діяти й у доступному для огляду майбутньому, однак існують певні обмеження для доступу на нього нових форфейторов. Обмеження ці наступні.

Оскільки мова йде про середньостроковий (у західному розумінні) термін фінансування, банкам найчастіше важко погодитись дати погашення активів, що форфетуються з датами погашення власних позик. Таким чином, залишається досить високий ризик у випадку зміни процентних ставок, що істотно стримує активність учасників даного ринку.

При проведенні операцій форфейтинга використовується спеціальна техніка, що вимагає дуже кваліфікованого обслуговування. Фахівців у цій області дуже мало, а їхня підготовка вимагає тривалого часу.

Банки мало займаються дослідженням і формуванням форфейтингового ринку.



3 Техніка здійснення форфейтинговой угоди



Техніка здійснення форфейтингової угоди проходить кілька етапів, які включають у себе :

	Ініціація угоди. Існує два можливих ініціатори форфейтинговой угоди - експортер і імпортер. Найчастіше в цій ролі виступає експортер або його банк. І це природно, оскільки для дисконтирования чи представляються перекладні векселі, виписані експортером, чи прості векселі, оплачувані йому. Саме цим визначається необхідність проведення переговорів ініціатора з форфейтором на ранніх стадіях підготовки контракту. Ще до того, як експортер і імпортер підпишуть контракт, форфейтор може визначити свої вимоги до чи гарантії авалю, хоча б приблизно вказати розмір дисконту. Без цієї інформації експортер не в змозі точно визначити ціну контракту. На практиці далеко не кожен експортер починає переговори з форфейтором на настільки ранній стадії, а в результаті він може знайти, що маржа за фінансування, включена їм у ціну контракту, необоснованна.

Визначення характеру угоди. Перше, що повинний визначити для себе форфейтор, - це характер угоди, тобто з'ясувати, з якими цінними паперами йому доведеться мати справа - фінансовими чи товарними. Фінансові векселі - це цінні папери, випущені з метою акумуляції засобів, що позичальник надалі може використовувати за своїм розсудом. Товарні векселі оформляються у випадку угод купівлі-продажу продукції. Однак границя між фінансовими і товарними угодами у визначеній мері розмита (скажемо, виписується вексель без здійснення торгової угоди, але потім отримані засоби використовуються для покупки яких-небудь товарів). Проте визначеність у питанні про тім, чи є векселі фінансовими чи товарними, для форфейтора має важливе значення по наступним причинах.

По перше, деякі учасники вторинного форфейтингового ринку не бажають здобувати фінансові векселі. Існують різні пояснення цього небажання. Деякі вторинні форфейтори розглядають подібний спосіб залучення ресурсів як свідчення фінансового неблагополуччя позичальника (хоча це не завжди так). Інші віддають перевагу товарним векселям з тієї причини, що гроші знецінюються, що лякає інвесторів, і реальний товар здається їм більш надійним вкладенням засобів.

По друге, навіть той, хто згодний купити фінансові папери, хоче знати, з яким видом паперів він буде мати справу, оскільки це впливає на оцінку загального ризику, якому він піддається.

	Більша частина векселів, які продаються на вторинному форфейтинговом ринку, є товарними. Тому у випадку пропозиції фінансових паперів обов'язковим вважається попереднє письмове попередження про це. Якщо ця умова порушена, покупець фінансових паперів має право зажадати анулювання угоди. Форфейтор завжди повинний мати на руках короткий опис угоди, що лежить в основі операцій з векселями. Воно може бути отримане по чи телексі факсу при попереднім обговоренні умов операції.

	Інша інформація, яка необхідна форфейтору.

	Після того як форфейтор з'ясує характер угоди, він повинний визначити наступне :

	Обсяг фінансування, валюта, термін.

	Хто є експортером і в якій країні він знаходиться? Це питання важливе, тому що хоча фінансування забезпечується без права регресу, існують обставини, при яких форфейтор може висунути претензії експортеру. Кредитоспроможність експортера також має значення. Крім того, форфейтор повинний перевірити дійсність підписів на векселях.

	Хто є імпортером і з якої він країни? Для перевірки вірогідностіпідписів і відповідності оформлення векселів законодавству форфейторповинний точно визначити імпортера і його місцезнаходження.

	Хто є гарантом і з якої він країни?

	Як оформляється борг, що підлягає форфетуванню: простим векселем,переказним і т.і.?

	Яким чином борг застрахований?

	Періоди погашення векселів, суми погашення.

	Вид експортованих товарів. Це питання цікавить форфейтора, по-перше, зточки зору доцільності всієї угоди, по-друге, з позиції легальності експорту.

	Коли буде проводитись постачання товару? Дата повинна бути близька до дати надання фінансування. Важливо також і те, що гарант навряд чи зможе авалювати вексель доти, поки постачання не буде здійснено.

	Коли надійдуть документи, що підлягають дисконтуванню? Поки документи не будуть отримані, форфейтор не зможе перевірити і дисконтувати їх.

	Які ліцензії й інші документи за умовами контракту повинні бути представлені для постачання товарів? Форфейтор несе відповідальність за те, що не виникне ніяких затримок у виконанні финансуємого ним контракту.

	У яку країну буде зроблений платіж форфейтору? Це важливо знати, оскільки платіж у закордонний банк може затримати одержання грошей, і така затримка повинна бути врахована при дисконтуванні паперів, існує також можливість заморожування грошей на рахунках владою країни, і ця можливість теж повинна бути врахована при розрахунку дисконту. Форфейтор може навіть відмовитися від угоди, якщо його не влаштовує банк, у який надійдуть гроші.

	Кредитний аналіз. Після того як форфейтор одержить відповіді на перераховані вище питання, він повинний провести кредитний аналіз. Більшість форфейтингових операцій здійснюється банками, і кредитний аналіз є обов'язковим етапом підготовки угоди.

	Існує як мінімум чотири види ризику, що повинні бути проаналізовані форфейтором:

	ризик гаранта,

	ризик покупця,

	ризик імпортера,

	ризик країни.

	Крім того, форфейтор повинний зібрати наступну інформацію.

	Яка кредитоспроможність гаранта?

	Чи можна буде надалі продати папера за прийнятною ціною?

	Чи є які-небудь сумніви в кредитоспроможності та компетентності експортера чи імпортера і на чому вони ґрунтуються?

	Чи мається можливість покупки даного боргу з обліком уже наявних упортфелі форфейтора цінних паперів? Яка при цьому очікується ступінь ризику?

	Після цього форфейтор може називати свою тверду ціну. Однак з моменту передачі заявки на здійснення форфейтинговой угоди до реального постачання товарів, коли форфейтор зможе купити векселя, проходить визначений час, протягом якого процентні ставки можуть змінитися в несприятливому для форфейтора напрямку.

	Цей ризиковий період може бути розділений на дві частини.

	Перша частина - час між передачею на розгляд заявки і прийняттям її імпортером. Природно, поки заявка не погоджена з останнім, немає впевненості в тім, що угода узагалі відбудеться. На цей час форфейтор може запропонувати експортеру опціон - вид контракту, по якому покупець має право протягом визначеного терміну або купити за фіксованою ціною обговорену суму іноземної валюти, або продати її. Власник опціону приймає рішення про тім, чи скористатися ні наданим йому правом, у залежності від динаміки валютних курсів. В усіх випадках ризик, якому піддається власник опціону, заздалегідь обмежений ціною опціону, а виграш теоретично не обмежений. Якщо період наданого опціону не перевищує 48 годин, то форфейтор може прийняти на себе ризик і без нарахування комісії, якщо перевищує - нараховується визначена сума комісії. Звичайно форфейтори не погоджуються на опціони терміном понад 1 місяць, хоча бувають виключення (до 3 місяців).

	Друга частина - час між твердженням заявки і постачанням товарів. Протягом цього часу (звичайно від декількох днів до 12 місяців) форфейтор і експортер несуть зобов'язання, від яких вони можуть відмовитися лише за умови компенсації усіх витрат іншій стороні. У випадку відмовлення експортер повинний компенсувати витрати форфейтора по інших зобов'язаннях, що він міг прийняти на себе з метою фінансування даної угоди; форфейтор - компенсувати експортеру усі витрати по організації іншого, можливо, більш дорогого джерела фінансування. Крім того, форфейтор звичайно стягує з експортера так називані "комісійні за зобов'язання", тобто за те, що, приймаючи на себе визначені зобов'язання у відношенні даного експортера, він позбавляє себе потенційної можливості укласти інші, можливо, більш вигідні угоди.

	Документальне оформлення угоди.

	Після того як досягнута попередня домовленість про угоду, форфейтор посилає документи з пропозицією ( чителексом листом) експортеру, що повинний письмово підтвердити свою згоду. Форфейтор також перелічує документи, з якими йому необхідно ознайомитися до того, як він приступить до дисконтированию векселів (ліцензія на експорт товарів, інші повідомні документи). Знайомство з зазначеною документацією повинне дати йому можливість переконатися в тім, що угода вчиниться. Коли пропозиція буде прийнято експортером, він повинний підготувати серію перекладних чи векселів підписати угода про прийняття простих векселів від покупця. На даній стадії експортер повинний також одержати чи гарантію аваль на свої векселі. Крім того, він робить напис на векселях: "без права регресу". Таким чином, будуть готові всі документи, на основі яких форфейтор може зробити дисконтирование, навіть якщо відвантаження товарів фактично ще не зроблено.

	Засоби забезпечення повернення кредиту форфейтору.

	Гарантії й авалі. У міжнародній торгівлі експортер одержує від іноземного покупця перекладні чи прості векселі, оплата яких повинна бути зроблена в передбачений термін. Банк у країні імпортера або авалирует такі оборотні документи, або гарантує їхнє виконання. Оскільки форфейтор купує боргові зобов'язання без права регресу, він несе всі ризики можливого неплатежу. Тому якщо боржник не є першокласним позичальником, форфейтор буде прагнути одержати визначене забезпечення - у формі чи авалю безумовної гарантії банку.

	Гарантійне зобов’язання видається гарантом кредитору в забезпечення своєчасної сплати належної з боржника суми. Гарантія надається в формі відповідного листа, що повинне містити наступні реквізити:

	Ким видано лист, юридична адреса гаранта,

	№ гарантійного листа,

	об'єкт гарантії (угода, дата постачання продукції, процентна ставка і т.д.).

	Існує кілька видів гарантій, що розрізняються по суб'єктам гарантійного зобов'язання, порядку оформлення гарантії, джерелам засобів, використовуваному для гарантійного платежу. Як суб'єкта гарантійного зобов'язання при угодах "а-форфе" можуть виступати фінансово стійкі підприємства чи спеціальні установи. Найчастіше такими установами є банки. Крім зниження ризиків форфейтора гарантії забезпечують більш високу ліквідність дисконтованих паперів на вторинному ринку. Якщо надається банківська гарантія, то звичайно її виставляють міжнародні банки, що мають представництва в країні імпортера.

	Аваль - це вексельне поручительство, у силу якого аваліст приймає відповідальність за виконання зобов'язань будь якої зобов'язаній за векселем особі. Крім підпису аваль повинний містити напис на векселі: "per aval", а якщо це переказний вексель, на ньому повинні бути зазначені також прізвище, ім'я, по батькові аваліста. У порівнянні з гарантією аваль має перевагу, що полягає в тім, що він невіддільний від векселя. Крім того, оформлення авалю значно простіше, ніж оформлення гарантійного листа.

	Гарантійні оборотні документи враховуються експортером у своєму банку без права регресу вимог. Банк експортера, таким чином, діє як форфейтор. Це випливає із самої угоди про форфейтинге, що звичайно полягає лише після того, як досягнута домовленість - між продавцем і його банком про те, що банк виступить у якості форфейтора, і між покупцем і його банком про те, що банк авалює вексель чи надасть гарантію його оплати.

	Форфейтор особливо зацікавлений в ефективному забезпеченні здобуваємого ним оборотного документа. Якщо таким забезпеченням є аваль, то, наприклад, по англійським законам таке зобов'язання вважається дійсним і аваліст як гарант несе таку ж відповідальність, як і індосант документа. Якщо забезпечення має форму банківської гарантії, у ній указується, що вона є основною гарантією і гарант займає положення головного боржника, тому що вона є безвідкличної і безумовноюий, що вона ділена і передана.

	Юрисдикція.

	Договір між експортером і форфейтором звичайно містить застереження про застосоване право і юрисдикцію. Якщо забезпеченням є гарантія, аналогічне застереження включається в гарантію, що банк дає форфейтору в країні імпортера.

	Роль первинного форфейтора

	Продавець форфейтингових паперів, незалежно від того, чи відбувається продаж на первинному чи вторинному ринку, зобов'язаний оперувати дійсними борговими зобов'язаннями, зв'язаними з реальними угодами. Якщо покупець знайде, що придбав вимогу, що не має сили, вона вправі виставити позов на продавця (этого не може запобігти навіть напис на цінному папері: "без права регресу"). Однак між первинним покупцем (форфейтором) і покупцем на вторинному ринку існує принципове розходження: форфейтор зобов'язане перевірити документацію, що підтверджує реальність і законність угоди, у той час як вторинний покупець звичайно цього не робить. Існує три очевидні причини, через які така перевірка є функцією первинного покупця.

По-перше, саме він складає угоду з експортером при покупці векселів і має можливість перевірити всі документи, а також правильність оформлення векселів. На вторинному ринку може виявитися чимало потенційних покупців форфейтингових паперів, і якщо вони усіх захочуть перевірити документи, що відносяться до угоди, те це займе багато часу, оскільки документи можуть знаходитися в різних банках, а їх ксерокопирование і пересилання сповільнять операцію.

По - друге, банк, що пропонує векселі на вторинний ринок, найчастіше воліє не афішувати ім'я експортера, поки не буде досягнута домовленість про продаж. Крім інших причин це порозумівається тим, що, довідавшись, хто є експортером, вторинний покупець може "вийти" на нього, минаючи первинного форфейтора.

По - третє, важливим є також звичайне розуміння конфіденційності. Виходячи з цього, банк не бажає надавати документи, що відносяться до угоди, усім потенційним покупцям.

Іншим напрямком, де первинний форфейтор несе визначені обов'язки, не поділювані вторинними покупцями, є перевірка авалю і гарантії. Безумовно, покупець на вторинному ринку при бажанні може надіслати запит гаранту. Однак це приведе до непотрібного і, можливо, багаторазовому дублюванню роботи, зв'язаної з подібною перевіркою.



4 Фінансові аспекти форфейтингу



Витратами імпортера, який приймає участь у форфейтинговой операції, є комісійні на користь гаранта. Звичайно комісійні (комісія) - це визначений відсоток від номінальної вартості гарантованих чи авальованих векселів, що є об'єктом переговорів між імпортером і гарантом.

У тих випадках, коли форфейтор не наполягає на гарантії, він може зажадати від імпортера сплати визначеної суми як компенсацію за додатковий ризик. Комісія за гарантію звичайно виплачується раз у рік (на початку року). Іноді вона може виплачуватися в момент підписання гарантійного чи листа авалювання векселя. Буває також, що комісія розраховується як відсоток від номінальної вартості кожного векселя окремо і виплачується після закінчення його терміну.

Витрати експортера по організації форфейтингового фінансування складаються з: ставки дисконту, комісії за опціон і комісії за зобов'язання.

Ставка дисконту базується на процентній ставці за кредит, наданий на термін, рівний середнього терміну дисконтируемих векселів. Наприклад, якщо форфейтор дисконтує векселя, термін яких минає в інтервали, рівним 6 місяцям протягом 5 років, те середній термін усіх векселів буде дорівнює 2/4 року. У цьому випадку форфейтор буде засновувати свої розрахунки на переважаючій процентній ставці, що нараховується на кредити, видані терміном у 2 роки. Враховується, природно, і тренд процентної ставки.

Потім форфейтору потрібно визначити розмір премії, стягнутої їм понад суму дисконту. Рівень премії відбиває ступінь ризиків, яким піддається форфейтор. Найчастіше вони зв'язані з політичними чи труднощями проблемами трансферту, значно рідше - з неспроможністю гаранта, оскільки гарантію звичайно беруть у першокласного інституту. Якщо гарантом виступає великий міжнародний чи банк державний банк, премія буде трохи нижче. Для більшості країн її розмір може коливатися від 0,5 до 5%.

Наступний компонент премії зв'язаний з тим, що форфейтинговое фінансування надається по фіксованій процентній ставці. І хоча форфейтор може погодити терміни отриманих і наданих позичок, процентний ризик залишається (завжди існує реальна можливість того, що фінансування по вигідній ставці може виявитисянедоступним)

Якщо векселі виражені у валюті, мало розповсюдженої на ринку, то премія може містити в собі ще один компонент, а саме комісійні, зв'язані з проведенням форфейтором операції валютного свопа.

Нарешті, ще однієї складової премії є засоби, що забезпечують форфейтору покриття його управлінських витрат на організацію угоди (звичайно 0,5% від ставки дисконту). Розмір премії буде трохи вище, якщо форфейтор і експортер домовляться про покупку векселів через визначений проміжок часу (наприклад, через 1 чи місяць більш).

Крім перерахованих вище витрат, що включаються в премію, існують і інші витрати.

Це можуть бути, наприклад, комісія (премія ) за опціон, яка надана форфейтору експортером, і так називана комісія за зобов*язання (за неодержану частину кредиту). Звичайно розмір цієї останньої комісії визначається щомісяця чи щорічно у вигляді відсотка від номінальної вартості векселів і стягується до моменту їх дисконтування. Розмір комісії може коливатися від 0,25 до 1,5% у рік. Як правило, оплата відбувається на початку кожного місяця. Багато хто з форфейторів щомісяця публікують котирування своїх ставок у різних спеціальних виданнях.

Після того, як між експортером і імпортером досягнута домовленість про те, що заборгованість по товарах, що здобуваються, буде оформлена векселями, експортер повинний визначити їхню номінальну вартість. Для цього величина процентної ставки за кредит додається до ціни продаваних товарів. При цьому схема розрахунку може бути різної. Припустимо, ціна партії товарів складає 994 000 дол., а річна процентна ставка -16,5%. З метою створення різних графіків погашення кредиту ці базові фактори можуть бути скомбіновані такими способами.

Перший спосіб.

Ціна товарів поділяється на 5 рівних частин по 198 800 дол. Відсоток нараховується по всій сумі, що підлягає погашенню в даний період, і додається до кожного траншу.

Таблиця 1

Розрахунок номінальної вартості векселів за першим способом

Ціна 

Відсоток

Номінал векселів 

Термін погашення наприкінці

 198 000

164010(1)

362810(3)

1-го року

198 000 

131208(2)

330 008

2-го року

198000 

98406

297 206

3-го року

198000 

65604

264 404

4-го року

198 000 

32802

231602

5-го року

994 000 

492 030

1 486 030





16,5% х 994 000 дол.

16,5% х (994 000 дол. - 198 800 дол.)

198 000 дол. + 164 010 дол.

	

	Другий спосіб

Номінал векселів обчислюється по приблизній формулі аннуитета (річного внеску).

Хоча й існують таблиці точного розрахунку аннуитета, застосування цієї формули набагато простіше. У нашому прикладі середній термін векселів дорівнює 3 рокам. Нарахована величина відсотка по ставці 16,5% на всю суму угоди 994 000 дол. складе 492 030 дол. Кожен з 5 векселів у цьому випадку буде мати номінальну вартість, розраховану наступним образом:



(994 000 дол. + 492 030 дол.): 5 = 297 206 дол.



Загальна номінальна вартість векселів складе 1 486 030 дол.

	Третій спосіб

Ціна товарів поділяється на 5 рівних частин по 198 000 дол. Відсоток нараховується на кожен вексель до кінця періоду його дії.

Таблиця 2

Розрахунок номінальної вартості векселів за другим способом

Ціна

Відсоток до закінчення

Номінал векселів

Термін погашення наприкінці

198000

32892

231602(1)

1 - го року

198 000

71016

269816(2)

2-го року

198000

115536

314336

3-го року

198 000

167403

366 203

4-го року

198000

227 826

426 626

5-го року

994 000

614583

1 608 583



	

	198 800 дол. х (1+0,165)

	198 800 дол. х (1 + 0,165)2 - складні відсотки за 2 роки.

	

Різниця між підсумковими сумами не настільки важлива. Принципово лише те, що різні способи розрахунку номінальної вартості векселів забезпечують різні графіки погашення заборгованості. Кожний з них може бути більш придатним у порівнянні з двома іншими в залежності від передбачуваних термінів погашення зобов'язань.

Дисконт у банківській практиці - це обліковий відсоток, стягнутий банками при обліку (покупці) векселів. Являє собою виражену у відносних величинах різницю між сумою векселя і сумою, що сплачується банком при його покупці. Приступаючи до розрахунку дисконту, необхідно насамперед визначити його вид - "прямий дисконт" чи "дисконт доходу". Різницю між ними можна пояснити на наступному умовному прикладі.

Сума простого дисконту в розмірі 10%, нарахованого на вексель номіналом у 1 000 000 дол., складе 100 000 дол. (дисконтированная сума буде дорівнює 900 000 дол.). Якщо вексель погашається через рік, то річний доход по ньому буде дорівнює 100/900, чи 11,11%. Таким чином, прямий 10-процентний дисконт може бути визначений як "дисконт по ставці, що відповідає річному доходу в 11,11%", чи як "дисконт на дохід у 11,11%, що нараховується щорічно ".

На практиці "дисконт на дохід " є визначальною величиною при висновку форфейтингових угод. Оскільки ж найчастіше котирується лише прямий дисконт, форфейтори використовують відповідні таблиці перерахування. Якщо ставка відсотка, що нараховується експортером, дорівнює ставці дисконту, то дисконтированная ціна векселів буде дорівнює ціні покупки (у нашому прикладі 994 000 дол.). Однак така рівність досконала не обов'язково.

Існують різні формули розрахунку дисконту.

	Один з них враховує фактор, що дисконтується.

Приклад.

Номінальна вартість векселя 1000 дол.

Термін 31 жовтня 2004 р. 

Дата покупки 1 cепня.2004р.

Кількість днів у році 360 дiб.

Процентна ставка 10,56525%

База розрахунку 1рік.

Період між покупкою і закінченням терміну 456 дiб.



100

Z =-------------------------------------------------------- = 0,90327

10,56525x365

 100+--------------------------

 360



Таким чином, дисконтована ціна векселя складе

1000 дол. х 0,90327 = 903,27 дол.

	
5 Основні характеристики форфейтингових операцій

	

	Одним з оманів відносно форфейтинга можна вважати думку про те, начебто такі операції здійснюються винятково в доларах США чи швейцарських франках. Дійсно, історично склалося так, що більшість форфейтингових операцій дотепер здійснюється на базі однієї з цих валют. Проте, в останні роки постійно росте обсяг даних операцій і в інших валютах, особливо в ієнах, гульденах, фунтах стерлінгів і шведських кронах. Існує лише одне обмеження для валют - вони повинні бути вільно конвертованими.

	З усьго вищесказаного випливає висновок, що форфейтинг є досить гнучким інструментом міжнародних фінансів.

	Однак для нього характерно кілька обмежень:

	експортер повинний бути згодний продовжити термін кредиту на період від 6 місяців до 10 років іи довше;

	експортер повинний бути згодний приймати погашення боргу серіями;

	якщо імпортер не є державним агентом чи міжнародною компанією, повернення боргу повинне бути безумовно і безвідклично гарантовано банком чи державним інститутом, прийнятним для форфейтора. У цілому ж даний інструмент володіє як перевагами, так і недоліками для усіх, хто ним користується.

	Переваги для експортера. Основними перевагами форфейтингу для експортера є наступні :

	Надання форфейтингових послуг на основі фіксованої ставки.

	Фінансування за рахунок форфейтора без права регресу на експортера.

	Можливість одержання готівки відразу після постачання чи продукції надання послуг, що благотворно відбивається на загальній ліквідності, знижує обсяг банківських позик, дає можливість реінвестування засобів.

	Відсутність витрат часу і грошей на керування чи боргом на організацію його погашення.

	Відсутність ризиків (усі валютні ризики, ризики зміни процентних ставок, а також ризик банкрутства гаранта несе форфейтор).

	Простота документації і можливість швидкого оформлення вексельних боргових інструментів.

	Конфіденційний характер даних операцій.

	Можливість швидко упевнитися в тім, що форфейтор готово фінансувати угоду, оперативно погодити умови угоди.

	Можливість заздалегідь одержати від форфейтора опціон на фінансування угоди по фіксованій ставці, що дозволяє експортеру заздалегідь підрахувати свої витрати і включити їх у контрактну ціну, розрахувати інші підсумкові цифри.

Недоліки для експортера:

	Необхідність підготувати документи таким чином, щоб на самого експортера не було регресу у випадку банкрутства гаранта, а також необхідність знати законодавство країни імпортера, що визначає форму векселів, гарантій і авалю.

	Можливість виникнення утруднень у випадку, якщо імпортер пропонує гаранта, що не улаштовує форфейтора.

	Більш висока, чим при звичайному комерційному кредитуванні, маржа форфейтора.

Переваги для імпортера:

	Простота і швидкість оформлення документації.

	Можливість одержання продовженого кредиту по фіксованій процентній ставці.

	Можливість скористатися кредитною лінією в банку.

	Недоліки для імпортера:

	Зменшення можливості одержати банківський кредит при користуванні банківською гарантією.

	Необхідність платити комісію за гарантію.

	Більш висока маржа форфейтора.

	Можливість виникнення труднощів з оплатою векселя як абстрактного зобов'язання у випадку постачання некондиційних чи товарів невиконання експортером яких-небудь інших умов контракту.

Переваги для форфейтора:

	Простота і швидкість оформлення документації.

	Можливість легко реалізувати куплені активи на вторинному ринку.

	Більш висока маржа, чим при операціях кредитування.

Недоліки для форфейтора:

	Відсутність права регресу у випадку несплати боргу.

	Необхідність знання вексельного законодавства країни імпортера.

	Відповідальність за перевірку кредитоспроможності гаранта.

	Необхідність нести всі процентні ризики до закінчення терміну векселів.

	Неможливість зробити платіж раніш терміну.

Недоліки, зазначені в пунктах 2 і 3, характерні не тільки для форфейтора. Тут вони виділені з тієї причини, що для форфейтора не складаються додаткові боргові угоди, на які він міг би послатися. Варто також пам'ятати, що форфейтор несе політичні й інші ризики (ризики трансферту, ризики коливання валют). Вони не відзначені як недоліки для форфейтора, оскільки присутні в будь-якій формі міжнародного кредиту.

Переваги для гаранта:

	Простота оформлення угоди.

	Одержання комісії за свої послуги.

Недоліки для гаранта:

Він один, але дуже важливий, і полягає в тім, що гарант приймає на себе абсолютне зобов'язання оплати гарантуємого ним векселя.




6 Порівняльна характеристика факторингу і форфейтингу



Проведемо порівняльну характеристику факторингу і форфейтинга щоб зробити висновок про те, що краще - факторинг чи форфейтинг.

Обидва методи кредитування по-своєму унікальні і затребувані економіками різних країн. Доцільність використання того чи іншого методу визначається метою, що переслідує кредитор (продавець, експортер):

Факторинговое обслуговування найбільш ефективне для малих і середніх підприємств, що традиційно випробують фінансові утруднення через несвоєчасне погашення боргів дебіторами й обмеженості доступних для них джерел кредитування. Цей метод ще більш цікавий для цих підприємств, тому що доповнюється елементами бухгалтерського, інформаційного, рекламного, збутового, юридичного, страхового й іншого обслуговування кредитора (клієнта), що дає можливість клієнтам зосередитися на виробництві і заощаджувати на витратах по оплаті праці.

Форфейтинг найбільш ефективний для великих підприємств, що мають на меті акумуляції коштів для реалізації довгострокових і дорогих проектів.

Поріврівнюючи форфейтинг з іншими формами фінансування експорту, можна відмітити, що імпортер, який протребує середньострокового фінансування, чи експортер, у котрого виникла необхідність у середньостроковому кредиті для його покупців, мають кілька альтернатив, у кожній з яких є свої плюси і мінуси.	Це:

	•Комерційне кредитування

Хоча сучасні банки намагаються давати кредит на умовах плавающе процентної ставки, але застосовується і фіксована ставка. Однак у цьому випадку ставши може бути вище середньої. Крім того, банк може зажадати від експортера застава. При цьому позичальник буде нести ризики неповернення боргу покупцем. Ризик може бути розумний лише за допомогою страхування. Так, в Англії діє така організація, як Департамент гарантій експортних кредитів (ДГЭК) - спеціальний урядовий орган, який підлеглий міністерству торгівлі. Розмір страхових премій, стягнутих ДГЭК залежить від ризиків, які страхуються, і країни передбачуваного експорту. Оскільки ДГЭК не переслідує мету досягнення прибутку, фактичні розміри страхових виплат помірні. Експортеру легше одержати позику під експортну угоду, що застрахована в ДГЭК. Однак страхування рідко покриває 100% суми боргу. Крім того, виплата страхових платежів може бути відкладена на термін від 6 до 18 місяців (поки для повернення боргу не будуть прийняті інші можливі кроки). Треба, нарешті, пам'ятати, що комісія за страхові послуги досить велика і збільшується при зростанні ступеня ризику.

	• Лізинг

До банків іноді звертаються з проханням профінансувати міжнародні лизингові угоди. З огляду на те, що термін лізингу може бути тривалим, лизингодавач несе істотний фінансовий ризик. Якщо власник устаткування готовий йти на такий ризик, він сам виступає в якості лизингодавача. Якщо ж власник не готовий до цього, виникає тристороння угода, при якій банк виявляється між власником - экспортером і лізингополучателем.

	Міжнародний ринок лізингових послуг - один з найбільш динамічних. Разом із тим для нього характерні і певні обмеження. Так, великим його недоліком є те, що фінансування лізингу має на увазі більш складне документальнс оформлення в порівнянні з форфейтинговими угодами.

8. Потрібно гарантія третього чи обличчя аваль.



ФАКТОРИНГ

ФОРФЕЙТИНГ

1. Об'єкт операції - переважно рахунок-фактура.

1. Об'єкт операції - переважно вексель (простий чи переказний).

2. Короткострокове кредитування (до 180 днів).

2. Середньострокове кредитування (від 180 днів до 10 років).

3. Сума кредиту обмежена можливостями фактора.

3. Сума кредиту може бути досить високої в наслідку можливості синдирования.

4. Фактор авансує оборотний капітал кредитора 70-90% суми боргу. Інші 10-30% надходять на рахунок кредитора тільки після погашення боргу покупцем продукції за винятком комісії і відсотків.

4. Форфейтор виплачує суму боргу цілком за винятком дисконту.

5. Чи фактор залишає за собою право регресу до чи кредитора відмовляється від цього права, але й у цьому випадку при експорті товарів політичні і валютні ризики несе експортер.

5. Форфейтор несе всі ризики несплати боргу включаючи політичні і валютні ризики при експорті товарів.

6. Операція може бути доповнена елементами бухгалтерського, інформаційного, рекламного, збутового, юридичного, страхового й іншого обслуговування кредитора (клієнта).

6. Не припускає якого-небудь додаткового обслуговування

7. Можливість перепродажу факторингового активу фактором не передбачена.

7. Передбачається можливість перепродажу форфейтором форфейтингового активу на вторинному ринку.

8. Не потрібно поручительства від третього обличчя.

8. Потрібно гарантія третього чи обличчя аваль.

9. Припускає кредитування під вже існуючу грошову вимогу, чи під вимогу, що виникне в майбутньому , не чiтко зазначених в договорi фiнансуваннi грошовоi вимоги пiд уступки

9. Можливе кредитування під поступку фінансового векселя, випущеного з метою акумуляції засобів, для реалізації інших цілей не обмежених торговими.



		Звичайно фінансовий інститут застрахований, крім того, по догово- ру з експортером він погоджується на звільнення останнього від кредитних і политичних ризиків, які супроводжують угоду, у таких межах, у яких він сам застрахований.

		Як правило, договір містить застереження про те, що фінансовий інститут не має відношення до товарних аспектів угоди.

	Другий договір передбачає зобов'язання іноземного покупця заплатити покупну ціну за товари, для чого після одержання ним транспортних документів він повинний акцептувати пред'явлені векселі. Така процедура дає фінансовому институту можливість надати покупцю кредит чи одержувати від нього виплачувану частинами ціну товарів. Іноді від покупця вимагають компенсації і просять підтвердити, що він має необхідні ліцензії на імпорт і дозвіл органа валютного контролю на переказ валюти.

	У порівнянні з форфейтингом безобігове фінансування має більш складний документообіг, що гальмує здійснення операції. Недоліком цієї форми финансування є і те, що фінансовий посередник звільняє експортера від ризиків лише в тих межах, у яких він сам застрахований, тобто не на всі 100%.

	Одним з альтернативних видів фінансування є фінансування на основі ставки, що плаває. При цьому позичальник намагається застрахуватися від можливих неблагоприємних змін ставки. Страхування може бути здійснене за допомогою заключння ф'ючерсних контрактів. Такий контракт являє собою обов'язковий за законом договір про покупку чи продаж валюти за погодженою ціною на домовлену дату у наступному. Ф'ючерсна угода повинна бути виконана її учасниками в будь-якому випадку, незалежно від її вигідності на момент витікання терміну контракту.

	При настанні терміну погашення контракту покупці і продавці, як правило, не поставляють один одному валюту, а тільки покривають різницю між ф'ючерсним й реальним валютним котируванням. Основним призначенням ф'ючерсів є страхування прибутку від можливого падіння цін і погіршення валютних курсів. Хеджування практикують імпортери й експортери для захисту від коливань валютного курсу, валютні дилери, банки й інші фінансові інститути - з метою захисту власних коштів .

	Суть страхування форфейтинговой угоди за допомогою ф'ючерсів зводиться до наступного: імпортер, уклавши угоду на постачання товару у визначеному місяці, одночасно купує ф'ючерс на суму товарної угоди за курсом, визначеному при висновку; несподіване зростання курсу іноземної валюти принесе імпортеру збиток, але ф'ючерс дасть прибуток у тому ж чи більшому розмірі, у протилежному випадку ф'ючерс принесе збиток, а товарна угода - додатковий прибуток.

	Ф'ючерсні контракти мають визначені переваги, завдяки яким вони отримують усе більше поширення: простота покупки і продажі, практична відсутність документації, невеликі комісійні.

	Ризики учасників форфейтингової угоди:

		•	Ризики експортера.

		Основним ризиком експортера є валютний ризик, що виникає в зв'язку з тим що вартість векселів може бути виражена у валюті, відмінної від валюти, у якій веде свій облік експортер, чи, інакше кажучи, ризик того, що рухи валютного курсу будуть несприятливі для експортера. Ризик виникає в період між заключенням договору з форфейтором (коли експортер повинний прийняти фінансування по вже установленій ставці) і постачанням товару імпортеру. Подібний ризик є, звичайно, не тільки у форфейтингових операціях. Його можна уникнути за допомогою спеціального пункту в контракті, що дозволяє змінювати кінцеву ціну відповідно до руху курсу валют.

	З метою керування ризиками експортер може скласти список своїх форфейтингових контрактів у різних валютах у залежності від термінів їхнього закінчення, що дасть йому можливість відслідковувати свою потребу в засобах і при необхідності проводить форвардні операції. Останні означають позабіржові термінові валютні операції, які проводяться банками і промислово-торговими компаніями по телефону і телексу на договірній основі. У момент підписання угоди на умовах «форвард» фіксуються термін, курс і сума, але до настання терміну (звичайно від 1 місяця до півроку, суми по рахунках не проводяться.). Угода «форвард» проводиться по форвардному валютному курсу, який дорівнює курсу «спот + премія/знижка».

		•	Ризики імпортера

	Імпортер бере на себе зобов'язання після закінчення визначеного часу оплатити поставлену йому продукцію. При цьому сума і валюта фіксовані, відсоток по його боргу заздалегідь розрахований і включений у вартість векселів, а векселі виписуються у національній валюті імпортера. Тільки в тому випадку, коли національна валюта імпортера з якихось причин несприятлива для форфейтора й імпортеру приходиться розраховуватися в іншій валюті, для нього виникає валютний ризик, що може бути xeджованим за допомогою ф'ючерсів .

	Імпортер, як і експортер, з метою контролю руху валюти і керування валютними ризиками повинний мати план припливу і відтоку засобів у кожній валюті. Якщо укладено кілька форфейтингових контрактів, різних по термінах, а також декілько ф'ючерсних контрактів, список для зручності керування може бути розбитий на транші. У такий спосіб імпортер може контролювати свої ризики.

		•	Ризики гаранта

	У будь-який форфейтинговой угоді гарант приймає на себе зобов'язання оплатити векселя в термін, а також має право зажадати в імпортера виконання платежу. Так чином, у нього маються умовні зобов'язання й умовні ж активи. Якщо вони виконуються одночасно, то гарант не несе ніяких ризиків. Однак існує ймовірність того, що імпортер затримає платіж. І хоча при цьому гарант одержує право зажадати сплати відсотка за прострочений платіж, проте є ризик того, що імпортер виявиться цілком неплатоспроможним. Якщо імпортер дійсно не виконає зобов'язань, у гаранта виникають проблеми з ліквідністю.

	Найбільш ефективним методом контролю ризиків гаранта є встановлення кредитних лімітів на кожного імпортера і по загальному обсязі видаваних гарантій на кожну галузь. Критерії для визначення лімітів ґрунтуються на кредитному аналізі імпортерів. Рівень підготовки фахівців, здатних обґрунтувати такі ліміти повинний бути дуже високим.

	Необхідно пам'ятати, що гарант піддається так-називаному соверенному ризику (ризику країни). Знизити ступінь цього ризику можна за допомогою встановлення лимитів сум на видачу гарантій для кожної країни.

		•	Ризики форфейтора

	З моменту підтвердження згоди на проведення форфейтинговой операції і до моменту одержання грошей форфейтор несе ризики, різні на різних стадіях проведення угоди.

	Валютний ризик.

	Якщо форфейтор надає експортеру опціон на період до підписання контракту, він несе ризики несприятливої зміни процентних ставок, знизити які можна за допомогою форвардних контрактів.

	Аж до дати покупки боргових зобов'язань форфейтор завжди може відказатися від угоди, якщо його щось не влаштовує. З моменту ж покупки векселів для форфейтора виникає ризик того, що з придбаними активами можуть виникнути складності (із-за їх невірного оформлення, відсутності дозволу влади і т.і.).

	Різні ризики виникають також у залежності від способу, що форфейтор вибирає для фінансування своєї покупки. У більшості випадків форфейтор бере позику на фінансування своєї угоди в тій же валюті, у якій ця угода заключена. Однак якщо, приміром, він узяв позику у євро, а валютою контракту є долари США, він автоматично піддається валютному ризику. Але якщо форфейтор забезпечив збіг термінів платежів по векселях і по своєму боргу, то валютний ризик може бути легко хеджований за допомогою рівнобіжних форвардних валютних контрактів. Якщо ж зазначені терміни не збігаються, то форфейтор хеджує ризик неблагоприемного руху курсу валют лише частково.

	Ризик несвоєчасної оплати векселів

	З урахуванням імовірності даного ризику форфейтор повинний стежити за тим, щоб у нього завжди було досить власних коштів для виконання своїх зобов'язань своєчасної оплати заборгованостей. Для цього форфейтор складає плани притоку і відтоку коштів. При цьому бажано, щоб між термінами погашення власних зобов'язань і оплатою векселів існував невеликий розрив (на випадок тимчасового не надходження платежів по векселях). Для керування ризиками форейтор, звичайно, складає такі списки по усіх своїх зобов'язаннях, а також по паперах, що знаходиться його портфелі, у різних валютах. Для зручності список може бути розділений на транші в залежності від термінів. Кожному траншу відповідають визначені суми зобов'язань, що повинні бути виконані у відповідний період.

	Форфейтор може не одержати фінансування на умовах фіксованої процентної ставки. У цьому випадку він може прийняти на себе ризик фінансування по плаваючій ставці, яку він хеджує покупкою процентних ф'ючерсів .

	В будь якій фірмі обов'язково повинна бути людина, відповідальна за своєчасне представлення векселів до оплати. Бажано, щоб джерелом інформації про векселі, терміни яких минають, були форми бухгалтерського обліку.

	Ризик гаранта.

	Для керування ризиком неплатоспроможності гаранта форфейтори звичайно встановлюють ліміти на одного гаранта. При цьому необхідно враховувати, чи є форфейтор підрозділом банку, чи є гарант банком чи іншим інститутом. Тобто ліміти повинні визначатися з урахуванням ризику всього інституту. Звичайно в банках централізованно розробляється звіт, що відбиває всі кредити і гарантії, предоставленi даному клієнту. Цей звіт є основою для визначення лімітів гаранта.

	Соверений ризик.

	Форфейтор повинний визначити, у якій країні знаходиться гарант. Іноді це не просто зробити. Наприклад, Банк Англії має відділення в багатьох країнах і відповідає за зобов'язання усіх своїх відділень. Але якщо валюта, що знаходиться в одному із зарубіжних відділень банку, або чомусь не може бути переведена, можливості виставити позов головному банку обмежені. Не виключений і зворотний варіант: закордонний відділ вчасно здійснив платіж у головний банк для подальшого перерахування форфейтеру, а той по якихось розуміннях затримав платіж. У цьому випадку шанси форфейтора одержати належні йому засоби дуже малі. Таким чином, мова йде про необхідність ретельної оцінки ризику країни. Однак якою би точною не була ця оцінка, даний ризик цілком не усувається.

	У деяких країнах страхові компанії надають поліс, причому надають його лише країнам з невисоким ступенем ризику. Однак на визначеному рівні страховка стає невигідної для форфейтора. Взагалі форфейтори рідко користуються послугами страхових компаній, але саму можливість звертання до останньої треба мати на увазі .

	Ризик імпортера й експортера.

	Як уже згадувалося вище, форфейтор обов'язково вивчає загалом компетентність і кредитоспроможність експортера й імпортера, а також доцільність операції в цілому. Якщо форфейтор раніше вже мав справу з даними партнерами, то перевірка не займає багато часу. Важливо визначити в кожнім випадку, що вважати достатньою перевіркою: анкету, розмову з керуючими банків експортера й імпортера, бесіду з експортером і т.і. У будь-якому випадку форфейтору прийдеться затратити визначений час і зусилля на рішення даного питання, тому що в противному випадку він може підвести себе до непотрібного ризику.

	Інші види ризиків.

	Поряд з перерахованими вище ризиками форфейтор піддається ризику несбереженості векселів і ризику неуповноваженої торгівлі векселями.

	Імовірність того, що векселя стануть об'єктом крадіжки, мала. Однак векселя можуть бути загублені чи згоріти. Перше, що повинно бути зроблене для забезпечення збереженості векселів, - це тримати їх у вогнетривких шафах. Друге - кількість працівників, що мають доступ до векселів, повинна бути обмеженою. Третє - часто, але не perулярно вміст сейфів повинен перевірятися, повинно проводитись звірення з даними бухгалтерського обліку. Четверте - форфейтор повинний застрахувати цінності, що знаходяться в його розпорядженні на випадок пожежі, крадіжки і т.д. При цьому необхідно постійно стежити за покриттям страховкою зростаючих оборотів форфейтора.

	У будь-який форфейтинговой організації існує ризик неуповноваженої торгівлі векселями. Укажемо методи, за допомогою яких форфейтор може знизити цей ризик.Це :

	Розподілити між різними працівниками функції дилера, обліку, проведення платежів.

	Здійснювати постійний контроль за відправленням і одержанням телексів, ключ повинний мінятися постійно, але не регулярно.

		Час від часу, але без попереднього попередження працівників перевіряти вхідну і вихідну пошту.

		Пронумерувати і строго враховувати бланки форфейтингових і взагалі ділингових операцій.

	Обмежити кількість працівників, що мають право підпису; обов'язково  використовувати два підписи, один з яких належить керуючому.

	Регулярно аналізувати результати з погляду прибутковості, очикуваних доходів чи збитків, допущених помилок.

	


Література

	

	Фінанси України – журнал № 1-12 -2009 р.

	Фінанси – підр. за ред. Огійчука М.Ф. – К. 2006 р.

	Фінанси – Скрипкина Г.В. – К. -2002 р.

	Фінансовий аналіз – підр. за ред. проф. Хатнюк В.С. – К 2008 р.

	Конституція України.