Міжнародний поділ праці і теорія порівняльних переваг

2





ВИЩА ШКОЛА БІЗНЕСУ

НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ЛУІСА

















РОБОТА № 1 

з дисципліни: «Макроекономіка»

дослідження на тему:

«Міжнародний поділ праці і теорія порівняльних переваг»



















Виконала:

Вареник Анастасія









Новий Сонч 2010

                                                                 ЗМІСТ

Вступ…………………………………………………………………………….3-4

I Міжнародний поділ праці
1. Визначення, суть і види міжнародного поділу праці……………………...4-7

II Теорія порівняльних витрат………………………………………………..7-11
2.1 Поняття порівняльних витрат. Теорії порівняльних переваг…………12-15
Висновки…………………………………………………………………………16

Список використаної літератури……………………………………………….17











































                                                              Вступ
Міжнародний поділ праці - об'єктивна матеріальна основа міжнародного обміну товарами і послугами, технологіями та знаннями, база розвитку виробничого, науково-технічного, торговельного та іншого співробітництва між країнами світу незалежно від їхньої економічної розвиненості і становища у світовій економіці.
Сутність міжнародного поділу праці виявляється в єдності двох процесів - розчленування процесу виробництва і подальшого його об'єднання. У спеціалізації різних видів трудової діяльності в окремих країнах та в подальшому їх взаємодії і взаємодоповнення - основний зміст міжнародного поділу праці.
Міжнародний поділ праці є засобом економії витрат суспільної праці, основою раціоналізації світових і національних продуктивних сил, забезпечує формування оптимальних міжнародних відтворювальних пропорцій на галузевому і територіально-країновому рівні
Міжнародний поділ праці активно впливає на розвиток продуктивних сил і виробничих відносин, робить істотний вплив на внутрішньонаціональні форми поділу праці.























                                       I Міжнародний поділ праці
1.1 Визначення, суть і види міжнародного поділу праці
В основі об'єднання національних господарств у єдине всесвітнє господарство лежить міжнародний поділ праці (МРТ), що представляє собою спеціалізацію окремих країн на виробництві певних видів продукції, якої країни обмінюються між собою.
Міжнародний поділ праці - об'єктивна основа міжнародного обміну товарами, послугами, знаннями, розвитку виробничого, науково-технічного, торговельного та іншого співробітництва між усіма країнами світу незалежно від їх економічної розвиненості і характеру суспільного ладу.
Суть МРТ полягає в зниженні витрат виробництва і максимальному задоволенні потреб споживачів. Саме МРТ є найважливішою матеріальною передумовою налагодження плідного економічного взаємодії держав у масштабах всієї планети. В багатосторонній системі МРТ є неминучим участь будь-якого і кожної держави в світогосподарських зв'язках, безвідносно до рівня їх економічного розвитку. Сутність міжнародного, так само як і суспільного в цілому, поділу праці виявляється в динамічному єдності двох процесів
виробництва - його розчленування й об'єднання. Єдиний виробничий процес не може не расчленяться на відносно самостійні, відокремлені один від одного фази, не концентруватися по окремих стадіях виробництва на певній території, в окремих країнах. Разом з тим це одночасно і об'єднання відокремлених виробництв і територіально-виробничих комплексів, встановлення взаємодії між країнами, які беруть участь у
системі МРТ.
МРТ здійснюється з метою підвищення ефективності виробництва, служить засобом економії витрат суспільної праці, виступає засобом раціоналізації суспільних
продуктивних сил.
Міжнародний поділ праці можна визначити як важливу ступінь розвитку суспільного територіального поділу праці між країнами, яке спирається на економічно вигідну спеціалізацію виробництва окремих країн на тих чи інших видах продукції і веде до взаємного обміну результатами виробництва між ними в певних кількісних і якісних
співвідношеннях.

Основним спонукальним мотивом МРТ для всіх країн світу, незалежно від їх соціальних та економічних відмінностей, є їх прагнення до отримання економічних вигод від участі в МРТ. Оскільки в будь-яких соціально-економічних умовах вартість утворюється з витрат засобів виробництва,оплати необхідної праці і додаткової вартості, то всі товари, що надходятьна ринок, незалежно від їх походження беруть участь у формуванні інтернаціональної вартості, світових цін. Під впливом МРТ торговельні зв'язки між країнами ускладнюються і збагачуються, всі більш переростаючи в комплексну систему світогосподарських зв'язків, у якій торгівля в традиційному її розумінні хоча і продовжує займати провідне місце, але поступово втрачає своє значення. Зовнішньоекономічна сфера світового господарства володіє в наш час складною структурою. Вона включає міжнародну торгівлю, міжнародну спеціалізацію і кооперацію виробництва, науково-технічне співробітництво (НТС), спільне будівництво підприємств та їх подальшу експлуатацію на міжнародних умовах, міжнародні господарські організації, різного роду послуги і багато іншого.

МРТ - це той «інтегратор», який утворив з окремих елементів всесвітню економічну систему - світове господарство. Будучи функцією розвитку продуктивних сил і виробничих відносин, МРТ створило об'єктивні умови для зростання взаємодії та взаємозалежності відтворювальних процесів усіх країн, розширило межі інтернаціоналізації до загальносвітових.
При розгляді світового господарства як системи варто враховувати також породжувану МРТ взаємовигідність економічного спілкування між різними країнами, що є рушійною силою цієї системи. Спільність економічних відносин, що додає їм всесвітній характер і всесвітній масштаб, складається в збігу об'єктивних потреб у взаємному економічному спілкуванні і глибинних економічних інтересів усіх країн. Збіг ні в якій мірі не означає їх однорідності, так само як і єдиній політико-економічної природи відносин, з яких виявляються ці інтереси.
У 80-90-ті роки у світі відбулися масштабні економічні, політичні, соціальні процеси величезної перетворюючої сили, які зробили і продовжують збільшувати свій вплив на світове господарство, його якісні характеристики. Суспільно-політичні та економічні процеси викликають істотні зрушення у світовому господарстві, формуючи його нові, більш різноманітні і різноманітні ступіні і шляхи його розвитку. Змінюються не тільки світ, але і його розуміння. Нині вже досить складно провести чітку границю, що зовсім недавно ділила його на протилежні системи. У світі, особливо в Європі, відбулися такі кардинальна перестановка сил і  переоцінка цінностей, що положення і стереотипи, які формувалися у нас і за рубежем десятиліттями, аж до 90-х років, щодо проблем світового
господарства, МРТ і міжнародних економічних відносин, зжили себе. У світовому господарстві виділяються три види поділу праці:
• загальна - за сферами виробництва і галузях народного господарства (галузева спеціалізація). Звідси випливає раніше сформовані у світовому господарстві традиційний поділ експортерів на індустріальні, сировинні, аграрні тощо;
• приватне - базується на виробництві окремих видів кінцевої продукції та послуг (предметна спеціалізація);
• одиничне - засноване на спеціалізації виробників на виготовленні окремих деталей, вузлів, компонентів кінцевої продукції (повузлова і подетальная спеціалізація) і на окремих стадіях (у їх взаємозв'язку) технологічного процесу (технологічна спеціалізація).
Основним спонукальним мотивом участі в міжнародному поділі праці для країн світового співтовариства є отримання економічних вигод. У найзагальнішому вигляді ці вигоди полягають у наступному: на світовий ринок надходять ті товари, послуги, технології і т.п. даної країни, національні витрати виробництва яких нижче світових, а ввозяться ті результати виробництва, національні витрати на які вище світових.
Суть питання полягає в тому, що всі товари, що надходять на світовий ринок, незалежно від національної приналежності беруть участь у формуванні світових цін і обмінюються в пропорціях, що підкоряються законам світового ринку.
Міжнародний поділ праці, будучи функцією розвитку продуктивних сил і міжнародних економічних відносин, створює об'єктивні умови для посилення взаємозв'язку і взаємозалежності відтворювальних процесів країн світу, породжує стимули до взаємовигідного економічного співробітництва, розширює межі інтернаціоналізації виробництва до загальносвітових масштабів. Таким чином, в основі процесу глобалізації економіки лежить якісно новий рівень міжнародного поділу праці.



1.2 Форми міжнародного поділу праці та тенденції його розвитку на сучасному етапі
Міжнародний поділ праці реалізується у своїх основних формах - міжнародної спеціалізації і кооперації виробництва.
Під міжнародною спеціалізацією виробництва розуміється така форма міжнародного поділу праці, коли галузі, підгалузі, окремі технологічні процеси підприємств національних господарств орієнтуються на випуск однорідної продукції понад внутрішні потреби. Класифікуючи різні види міжнародної спеціалізації виробництва, можна виділити насамперед міжгалузеву та внутрішньогалузеву спеціалізацію.
Міжгалузева спеціалізація передбачає зосередження в окремих країнах певних галузей виробництва при відсутності в них цілого ряду інших галузей.
З початку науково-технічної революції (НТР) розвивається новий вид спеціалізації, відповідний наступного етапу в міжнародному поділі праці, - внутрішньогалузева спеціалізація. Вона пов'язана з галузями, заснованими не стільки на використанні природних ресурсів, скільки на результати науково-технічної діяльності, і охоплює переважно промислово розвинуті країни, хоча ТНК втягують в цю спеціалізацію і країни, що розвиваються.

Розвиток міжнародної спеціалізації виробництва супроводжується розвитком міжнародної кооперації виробництва. Коли мова йде про міжгалузевий і предметної внутрішньогалузевої спеціалізації, то, як правило, виробник в змозі самостійно організувати процес виготовлення продукції та реалізувати її на ринку, в тому числі світовому. Якщо ж спеціалізація приймає характер подетальної або технологічної, неминуче встановлення прямого контакту між виробниками деталей, вузлів або напівпродуктів (в хімічній промисловості) з їх споживачами - виробниками готової продукції. Дуже часто деталі майбутньої готової продукції призначені для конкретних моделей автомобілів, літаків, електронної продукції і т. д. Тому кооперація передбачає свідоме співпраця різних фірм у виробництві готової продукції.
Міжнародний поділ праці, що відбиває інтернаціоналізацію господарського життя, є природним продовженням суспільного поділу праці всередині окремо взятих країн. Розрізняють три основні логічно й історично послідовних типу поділу праці: загальна, приватне, одиничне.

Під загальним розуміється розподіл праці за сферами виробництва (добувна і обробна промисловість, сільське господарство, транспорт і т. д.), під приватним - поділ праці всередині великих сфер за галузями і підгалузями, під одиничним - поділ праці за видами діяльності усередині галузей.
Міжнародний поділ праці проявляється в єдності двох процесів - власне поділу (спеціалізації) та об'єднання (кооперації).
Спеціалізація розвивається по двох напрямах: виробничому і територіальному. У залежності від ступеня виробничої спеціалізації її поділяють на міжгалузеву, внутрішньогалузеву і на спеціалізацію окремих компаній. Територіальна спеціалізація здійснюється по окремих країнах, групах країн і регіонах.
Основними видами спеціалізації є:
• предметна, тобто спеціалізація на виробництві окремих продуктів;
• подетально, тобто спеціалізація на виробництві окремих частин або компонентів продуктів;
• технологічна, або стадійна, тобто спеціалізація на здійсненні окремих операцій або виконання окремих технологічних процесів, наприклад складання, зварювання і т.д.
Кооперація - це складний процес об'єднання діяльності.
Вона класифікується:

• за видами (економічна кооперація, промислове співробітництво та ін);
• по стадіях (передвиробничу, виробнича, комерційна);
• за кількістю об'єктів і суб'єктів і т.д.
міжнародний поділ праці можна визначити як вищу ступінь територіального поділу праці, на основі спеціалізації окремих країн у виробництві певних видів продукції, якими країни обмінюються.
Розвиток міжнародного поділу праці в XX ст. визначається все зростаючою інтернаціоналізацією господарського життя. На цей процес впливають різні чинники:
• по-перше, географічні чинники, нерівномірність розподілу на земній кулі природних ресурсів, в тому числі рослинного і тваринного світу, різні грунтово-кліматичні умови. Збільшення обсягів випуску продукції, поява нових галузей і виробництв обумовлюють підвищений попит на сировинні товари, отримання яких обмежено природними умовами. Це стимулює видобуток сировини в тих країнах, в яких є відповідні запаси. Крім того, зростає попит на продовольчі товари, які виробляються лише в певних кліматичних зонах;
• по-друге, ступінь розвитку продуктивних сил. Велике машинне виробництво, як правило, може бути ефективним тільки за глибокої спеціалізації і орієнтації на широкий ринок збуту, що призводить до необхідності виходу на зовнішній ринок;
• по-третє, науково-технічний прогрес. При швидкому оновленні продукції і технологій неможливо досягти оптимального розвитку усіх видів виробництва в рамках однієї країни, тому необхідний активний обмін продукцією, послугами і факторами виробництва.
Відкрита економіка

Тенденція до все більшої відкритості національних господарств є характерною рисою сучасного розвитку міжнародного поділу праці. За ступенем залучення до міжнародного розподілу праці (ступеня відкритості) національні господарства можна підрозділити на два протилежних типи:
• повністю замкнутий (автаркического);
• повністю відкрите.
Під замкнутої (автаркической) розуміється економіка, розвиток якої визначається виключно внутрішніми тенденціями і не залежить від тенденцій, що мають місце в світовому господарстві. При цьому економічні зв'язки країни з іншими національними господарствами мінімальні.
Під повністю відкритою економікою розуміється така економіка, розвиток якої визначається тенденціями, що діють у світовому господарстві. Зовнішні зв'язки країни посилюються, причому з переходом до більш високого рівня розвитку відбувається як абсолютне, так і відносне їх розширення.
Сам факт наявності економічних зв'язків між даною країною та іншими країнами ще не означає, що вона має відкриту економіку. В даний час економіка окремих країн не може розвиватися у відриві від світового господарства, без будь-яких зв'язків з іншими країнами.

Структура світового господарства
У міру розвитку міжнародного поділу праці сформувалася певна структура світового господарства, що визначається рівнем розвитку окремих країн. Умовно можна виділити чотири групи:
• промислово розвинені країни;
• країни, що розвиваються;
• країни Східної Європи;
• соціалістичні країни Азії.
Що стосується колишніх соціалістичних країн Східної Європи, а також країн СНД, то специфіка їх економічного і соціального розвитку до теперішнього часу не дозволяє міжнародним організаціям однозначно віднести ці країни до розвинених або розвиваються.





































                                                   











                                 II Теорія порівняльних переваг
2.1 Поняття порівняльних переваг. Теорії порівняльних переваг
Цього товару процесу міжнародної торгівлі починається з поняття порівняльної переваги. Хоча це поняття застосовується до поділу праці в межах замкнутої економічної системи (окремо взятої країни), спочатку воно було запропоновано Давидом Рікардо при аналізі процесів обміну і торгівлі між різними країнами.
Д. Рікардо, зазначивши специфіку міжнародних економічних відносин, створив модель, в якій показав, що недотримання принципу А. Сміта не є перешкодою для взаємовигідної торгівлі. Д. Рікардо відкрив закон порівняльної переваги (comparative advantage): країна повинна спеціалізуватися на експорті товарів, у виробництві яких вона має найбільшу абсолютну перевагу (якщо вона має абсолютну перевагу по обох товарах) або найменшу абсолютну непреімущество (якщо вона не має абсолютної переваги ні по одному з товарів).
Значення теорії порівняльних переваг важко переоцінити. Протягом багатьох десятиліть вона залишалася переважної теорією, що пояснює міжнародну торгівлю і зробила великий вплив на всю економічну науку. У сукупності з численними додатками та розширеннями, зробленими послідовниками класичної школи в економіці, теорія порівняльних переваг, по суті, вперше описала баланс сукупного попиту та сукупної пропозиції. Хоча і передбачалося, що вартість товару визначається кількістю праці, витраченої на його виробництво, теорія порівняльних переваг показала, що вона швидше визначається

співвідношенням сукупного попиту та пропозиції на товар, пропонованих як зсередини країни, так і за кордону.
Найважливішим досягненням теорії порівняльних переваг є і те, що вона ясно довела існування виграшу від торгівлі для всіх що у неї країн, розвінчавши панівний теза про те, що "одна країна може отримати виграш я торгівлю тільки за рахунок нанесення шкоди іншій країні. При цьому чим ширше можливості для розвитку торгівлі, чим менше штучних бар'єрів
Непересічне значення теорії порівняльних переваг в наш час полягає в тому, що вона дозволяє будувати зовнішньоекономічну політику на науковому фундаменті. Це тим більше важливо, оскільки в економічній практиці виникли й активно відстоюються їх прихильниками деякі широко поширені помилки, в основі яких лежить просте нерозуміння принципу відносних переваг. Наприклад, одне з них полягає в тому, що кожна країна повинна захищати свої слабкі галузі від іноземної конкуренції. Його прихильники стверджують, що вільна торгівля може бути вигідна країні, тільки якщо вона в змозі витримати конкуренцію з боку іноземних товарів. До тих пір поки своя промисловість недостатньо розвинена, необхідно всілякими засобами захищати її від іноземної конкуренції. У Росії такий підхід проявляється в нагромадженні всіляких обмежень на імпорт, які виникають не в останню чергу в результаті тиску галузевих лобі, які розуміють, що не зможуть витримати конкуренцію з більш дешевими і якісними іноземними товарами.
У цій тезі виявляється повне нерозуміння його прихильниками різниці між абсолютними і порівняльними перевагами. Вони хочуть сказати, що відкривати галузь іноземної конкуренції можна тільки тоді, коли в ній є абсолютну перевагу перед іноземними партнерами в затратах праці на виробництво товарів. Але, як ми бачили вище, наявність абсолютної переваги аж ніяк не є ні необхідним, ні

достатньою умовою для існування відносної переваги. А відносну перевагу залежить не тільки від співвідношення продуктивності в двох країнах, але і від співвідношення кількостей праці,
витрачених на виробництво однакових товарів, що в кінцевому рахунку виявляється у співвідношенні оплати праці. Якщо країна платить працівникам за виробництво товару, за яким вона не має абсолютної переваги, більш низькі зарплати, ніж ті, які отримують працівники країни-партнера з торгівлі, то у першої країни виникає відносну перевагу, що робить торгівлю розумною і ефективною.
Теорія порівняльних переваг носить абстрактний і сильно спрощений характер і тому не враховує багатьох явищ, які безпосередньо впливають на розвиток міжнародної торгівлі. Її обмеженість полягає в тих допущеннях, на яких вона будується. Тому, застосовуючи теорію порівняльних переваг до аналізу тих чи інших конкретних торгових потоків, необхідно приймати до уваги, що вона:
• не враховує транспортних витрат, які можуть досягати значних величин і робити неефективною торгівлю певними товарами навіть в умовах відносних переваг за витратами праці на їх виробництво;
• ігнорує вплив зовнішньої торгівлі на розподіл доходів всередині країни, будьякі коливання цін та заробітної плати, інфляцію та міжнародний рух капіталу;
• виходить з існування тільки одного фактора виробництва (праці)
і не бере до уваги інші важливі передумови міжнародної торгівлі, такі як відмінності в наділене ™ країн факторами виробництва;
• виходить з передумови повної зайнятості, тобто залишаючи одну галузь, робочі відразу ж знаходять місце в іншій, більш продуктивною, і не перетворюються на безробітних; • не дозволяє пояснити торгівлю між приблизно однаковими країнами, жодна з яких не має відносної переваги перед іншою.
Рікардіанської модель порівняльної переваги сосредотачивала свою увагу на одному факторі виробництва - праці. Цілий ряд досліджень показують, що варіант цієї теорії, що враховує лише один фактор виробництва, має досить велику наочність і переконливість. Однак межі застосування даної моделі легко можуть бути розширені на все різноманіття чинників виробництва. Теорема Хекшера-Оліна (положення про те, що будь-який учасник процесу міжнародної торгівлі прагне експортувати ті товари, які в процесі їх творення вимагають інтенсивного використання певних факторів виробництва, якими даний суб'єкт має в порівняно більшому обсязі, ніж його партнери. На початку 20 століття два шведських економіста - Елі Хекшер і Бертіл Олін, розробили модель, в якій враховувалися два фактори виробництва: капітал і праця. Вона міркували, що в країнах з рясним пропозицією робочої сили, але малою кількістю капіталу буде матися порівняльну перевагу у виробництві трудомістких товарів, тоді як в країнах з великим капіталом, але з малою кількістю робочих рук буде порівняльну перевагу у виробництві капіталомістких товарів. Положення про те, що будь-який учасник процесу міжнародної торгівлі буде прагнути експортувати переважно ту продукцію, яка вимагає залучення до процесу виробництва найбільш потужного чинника виробництва, що знаходиться в його розпорядженні, стало відомо в економічній науці як теорема Хекшера-Оліна. Прикладом реалізації цієї схеми на практиці можуть служити експортно-імпортні відносини між США і Китаєм. США експортують до Китаю капіталомісткі літаки і комп'ютери в обмін на трудомісткі товари, типу одягу, продукції ремесел , народних промислів і т.д.

Обидві версії теорії порівняльної переваги - з урахуванням одного фактора виробництва, і з урахуванням множинності цих факторів - основну увагу концентрують на умовах пропозиції товару. Вони допускають, що смаки споживачів, що лежать в основі попиту на товари і послуги, однакові у всіх країнах. На практиці моделі міжнародного товарообміну містять деякі риси, які можна пояснити, лише беручи до уваги економічну категорію попиту.
До однієї з таких специфічних рис можна віднести схильність цілого ряду країн найбільш інтенсивно розвивати партнерські відносини з країнами, що знаходяться на аналогічній ступені економічного розвитку. Зауважимо, що рікардіанської модель передбачає якраз протилежне: згідно цієї теорії постулюється, що найбільш вигідна торгівля буде складатися між країнами, що мають максимальні економічні відмінності.







                                                              Висновок
Можна зробити висновок, що роль міжнародного поділу праці дуже значна, в першу чергу, в здійсненні обміну товарами, послугами, знаннями між країнами світу.
Поділяючи процеси виробництва, тим самим залучаючи до співпраці різні країни, міжнародний поділ праці сприяє отриманню економічних вигод для його учасників, які забезпечуються за рахунок відмінностей у витратах з виробництва товарів.
Таким чином, міжнародний поділ праці безпосередньо бере участь у розвитку та зміцненні міжнародних економічних відносин, що безумовно є позитивним моментом в даному питанні.
Все це дає підставу вважати, що ефективність міжнародного поділу праці незаперечна.



































                                      Список використаної літератури

1.Ломакін В.К. Світова економіка: Підручник для вузов.-2-е вид. перераб. і доп .- М.: ЮНИТИ - ДАНА, 2003 .- 735 с.
2. Міжнародні економічні відносини: Підручник. / За ред. Б.М. Смітенко .- М.: ИНФРА-М, 2005.-512с.
3. Міжнародні економічні відносини: Підручник для вузов. / Під ред.проф. В. Є. Рибалкіна .- 4-е вид. перераб. і доп .- М.: ЮНИТИ - ДАНА, 2003 .- 519с.
4. Світова економіка. Економіка зарубіжних країн: Підручник. / Под ред. Колесова В.П., Осьмовой Н. - М.: Флінта, 2000 .- 480с.
5. Халевинская Є.Д., Крозе І. Світова економіка: Підручник. - М.: МАУП, 1999 .- 304с.