Найважливіші таксономічні одиниці в класифікації рослинного світу

Реферат на тему:

“Найважливіші таксономічні одиниці в класифікації 

рослинного світу”



 Планета Земля, як суша, так і океан, заселені рослинами і тваринами. Нині класифікації, що є гербарне сховище, що є флористичний список, первинні знання про анатомію і морфологію рослин, проблема «виду» у біології; сучасний стан установлень близько 500 000 видів рослин і більш 1 000 000 видів тварин. Класифікацією організмів і з'ясуванням їхніх еволюційних взаємин займається особлива «галузь» біології, називана СИСТЕМАТИКОЮ.



Систематика

Систематика - розділ біології, присвячений опису, позначенню і класифікації по групах всіх існуючих і вимерлих організмів, установленню родинних зв'язків між окремими видами і групами видів. 

Основні задачі систематики - визначення за допомогою порівняння індивідуальних і специфічних особливостей шкірного виду і надвидових таксонів, з'ясування їх приватних і загальних властивостей. 



Систематична категорія

Таксономическая категорія 

Систематична категорія - група організмів, об'єднана визначеним ступенем споріднення, загальними рисами будівлі і функціональних особливостей. 

Основними систематичними категоріями є: вид, рід, сімейство, загін і порядок, клас, тип і царство. 



Особливості розвитку біології в XVI-XVII ст. багато в чому визначалися практичними потребами капіталістичного господарства, що розвивалося, насамперед його аграрного сектора, соціально-класовими потрясіннями, ростом впливу матеріалістичної філософії на природознавство в цілому і біологію зокрема, інституціоналізацією  наукової діяльності. На зміну середньовічній феодальній спрощеній культурно-побутовій сфері життєдіяльності приходити буржуазний спосіб життя, що сформувався в середовищі міської бюргерської культури. Його найважливішими атрибутами були, зокрема, квітництво і садівництво. У XV-XVI ст. споживи медицини обумовили поява різного роду травників, а потім і створення “аптекарських садів”, що згодом перетворилися в ботанічні сади; широко розвивалася практика збору гербаріїв. Світ тварин теж стає об'єктом інтересу. В епоху Відродження значно удосконалюється організація конярства і кінних заводів. А при дворах багатьох європейських правителів створюються навіть дійсні зоопарки. На такім тлі підвищується інтерес до рослини і тварини як такому. Як зовсім справедливо відзначав першовідкривач італійського Відродження Я. Буркхард, “усім цим була... створена... сприятливий ґрунт для розвитку наукової зоології, як і ботаніки”. 

Значні зміни відбуваються в способі біологічного пізнання — виробляються стандарти, критерії і норми дослідження органічного світу. На зміну стихійності, спекулятивним домислам, фантазіям і марновірствам поступово приходити установка на об'єктивне, доказове, емпірично обґрунтоване знання. Завдяки колективним зусиллям учених багатьох європейських країн така установка забезпечила поступове нагромадження колосального фактичного матеріалу. Значну роль у цьому процесі зіграли Великі географічні відкриття, епоха яких розсунула світоглядний обрій європейців — смороду довідалися безліч нових біологічних, геологічних, географічних і інших явищ. Фауна і флора знову відкритих країн і континентів не тільки значно розширили емпіричний базис біології, алі і порушили питання про його систематизацію. 

Величезна описова накопичувальна робота, проведена в XVI-XVII ст. у біології, мала важливі наслідки. По-перше. вона розкрила реальне різноманіття рослинних і тваринних форм і намітила загальні шляхи їхньої систематизації. Якщо в ранніх ботанічних описах (О. Брунфельса, И. Боку, К. Клузіуса й ін.) ще відзначається безліч непослідовностей і відсутні чіткі принципи систематизації і класифікації, те вже М. Лобеллій. К. Баугін і особливо А. Цезальпино закладають програму створення штучної систематики (получившую свій розвиток у роботах Ж.Л. Турнефора, штучна система якого була загальноприйнятої наприкінці XVII — першій половині XVIII в.), а И. Юнг дає теоретичний орієнтир на розвиток природної систематики рослин, що одержавши розвиток у працях Р. Моррісона і Дж. Рея. 

У цей же час здійснюється і систематизація зоологічного матеріалу, насамперед такими вченими-енциклопедистами, як К. Геснер і У. Альдрованди. Закладаються основи приватних галузей зоології — ентомології (Т. Моуфет), орнітології (П. Белон), іхтіології (Г. Рондель). Найсильніший імпульс розвитку зоології був даний винаходом мікроскопа. Виявлення світу мікроорганізмів А. ван Левенгуком зробило воістину революціонізуючий вплив на розвиток біології, а Ф. Стелутти одним з перших застосував мікроскоп для вивчення анатомії тварин, зокрема комах. 

По-друге, накопичувальна біологічна робота в XVI— XVII вв. значно розширила зведення про морфологічні й анатомічні характеристики організмів. У працях Р. Гука, Н. Грю, Я. Гельмонта, М. Мальпиги й ін. одержала розвиток анатомія рослин, були відкриті клітинний і тканевий рівні організації рослин, сформульовані перші здогади про роль листів і сонячного світла в харчуванні рослин. Установлення підлоги в рослин і впровадження експериментального методу в ботаніку — заслуга Р.Я. Камерариуса; садівник Т. Ферчаильд (не пізніше 1717 р.) створив перший штучний рослинний гібрид (двох видів гвоздики). На основі штучної гібридизації удосконалювалися методи штучного запилення, закладалися віддалені передумови генетики. 

Важливою віхою в розвитку анатомії стала творчість А. Везалия, що исправили ряд великих помилок, що укоренилися в біології і медицині з часів античності. М. Сервет, що упав жертвою протестантського релігійного фанатизму, і У. Гарвей досліджували проблему кровообігу. У. Альдрованди звернувся до традиції античної ембріології, а його учень В. Койтер, систематично вивчаючи розвиток курячого зародка, заклав основи методології експериментального ембріологічного дослідження. М. Фаллопий і Б. Євстахій проводять порівняння структури людського зародка і дорослої людини, з'єднуючи тим самим анатомію з ембріологією. На аристотелівсько-телеологічній основі формувалися перші теоретичні концепції в ембріології (Фабриций з Аквапенденге). У XVII в. складається синтез анатомії і фізіології, виникає передумови структурно-функціонального підходу (Г. Азелли, Ж. Поке, Ф. Глиссон, Р. дс Грааф і ін.) 

По-третє, важливим наслідком розвитку біології з'явилося формування наукової методології і методики дослідження живого. Пошуки раціональної, ефективної методології привели до прагнення використовувати в біології методи точних наук — математики, механіки, фізики і хімії. Сформувалися навіть цілі напрямки в біології — иатромеханика, иатрофизика і иатрохимия. У руслі цих напрямків були отримані окремі конструктивні результати. Так, наприклад, Дж. Борелли підкреслював важливу роль нервів у здійсненні руху, а Дж. Майов одним з перших провів аналогію між подихом і горінням. Значний внесок в удосконалювання тонкої методики анатомічного дослідження вніс Я. Сваммердам. 

По-четверте, наслідком накопичувальної роботи є розвиток теоретичного компонента біологічного пізнання — вироблення понять, категорій, методологічних установок, створення перших теоретичних концепцій, покликаних пояснити фундаментальні характеристики живого. Насамперед це стосувалося природи індивідуального розвитку організму, у поясненні якої склалося два протилежних напрямки — преформізм і епигенез. 

Преформісти (Дж. Ароматари, Я.Сваммердам, А. ван Левенгук, Г.В. Лейбниц, Н. Мальбранш і ін.) виходили з того, що в зародковій клітці вже містяться всі структури дорослого багатоклітинного організму, тому процес онтогенезу зводиться лише до кількісного росту всіх предобразованних зачатків органів і тканин Преформізм існував у двох різновидах: овистической, відповідно до якої майбутній дорослий організм предобразован у яйці (Я. Сваммердам, А. Валлисниери й ін.), і анималькулистской, прихильники якої думали, що майбутній дорослий організм предобразован у сперматозоїдах (А. ван Левенгук, Н. Гартсекер, И. Либеркюн і ін.). 

Уходящая своїми коренями в аристотелизм, теорія епигенеза (У. Гарвей, Р. Декарт, питавшийся побудувати ембріологію, викладену і доведену геометричним шляхом, і ін.) цілком заперечувала яку б те ні була зумовленість розвитку організму і відстоювала точку зору, відповідно до якої розвиток структур і функцій організму визначається впливом зовнішніх факторів на непреформированную зародкову клітку. Боротьба між цими напрямками була гострої, тривалої, велася зі змінним успіхом. Кожен напрямок обґрунтовував свою позицію не тільки емпіричними, але і філософськими розуміннями (так, преформізм добре узгоджувався з креаціонізмом: Бог створив світ із усіма його істотами, що населяють, як тими, котрі були і є, так і тими, котрі ще тільки з'являться в майбутньому), 

У цілому ж біологія в XVI-XVII вв. була в зародковому стані; рослинний і тваринний світи були досліджені лише в самих грубих рисах, біологічні пояснення носили чисто механічний і поверхневий характер Біологічне пізнання ще не виробило в цей час своєї власної системи методологічних установок. 



У 1640 р. Джон Паркінсон публікує свою працю «Theatrum Botanicum», у якому поділяє всі рослини на 17 класів.

1. Солодкі запашні рослини.
 2.  Рослини, що прочищають.
 3. Снотворні і шкідливі рослини.
 4. Ломикаменю.
 5. Цілющі трави.
 6. Трави для прохолодних напоїв.
 7. Рослини для гарячих напоїв і гострі пряності.
 8. Зонтичні рослини.
 9. Бур'янисті рослини.
 10. Опушені трави.
 11. Бобові.
 12. Зернові.
 13. Трави.
 14. Болотні і морські рослини, мохи і гриби.
 15. Не піддаються класифікації рослини.
 16. Дерева і чагарники.
 17. Екзотичні, незвичайні і несухопутні рослини.





Таксономічні одиниці і класифікація 

Таксономические одиниці





Внутривидові одиниці 

форма
 разновидність
 підвид

forma
 varietas
 subspecies

Основна одиниця

вид

species

Надвидові одиниці

_підрід
 рід
 _підсімейство
 сімейство
 _підрозділ
 розділ
 _підклас
 клас
 _підтип
 тип
 царство*

_subgenus
genus
_subfamilia
familia
_subordo
ordo
_subclassis
classis
_subdivisio, subphylum
divisio, phylum
regnum

 

* Загальновизнаного визначення царства не існує





Класифікація живий 

природи 

Некліткові 

Acellularia 

Вируси
 Ріккетсії

Vira
 Rickettsiae

Кліткові

Cellularia

Безядерні, доядерні 
Ядерні
 __Рослини
 __Гриби

__Тварини

Prokaryota, Archikaryota
Eukaryota, Nuclearia
__Plantae
__Mycota, Fungi
__Animalia, Zoa

 



Система рослин





НИЖЧІ РОСЛИНИ

Thallophyta



типи

синьо-зелені водорості 

Cyanophyta*

.

золотаві водорості
 (хризофити)

Chrysophyta

.

діатомові водорості

Bicillaryophyta

.

жовто-зелені водорості 

Xanthophyta

.

евгленовие водорості

Euglenophyta

.

зелені водорості

Chlorophyta

підтипи

власне зелені

Euchlorophytina

.

конъюгати

Conjugatophytina

особливий тип**

-

Glaucophyta

типи

харовие водорості

Charophyta

.

пиррофитовие водорості

Pyrrophyta

підтипи

криптофіти

Cryptophytina

.

динофити

Dinophytina

типи

бурі водорості

Phaeophyta

.

червоні водорості

Rhodophyta

особливий тип**

лишайники

Lichenomycota,
 Lichenes

ВИЩІ РОСЛИНИ

Cormophyta



типи

моховидние

Bryophyta

.

папоротникообразние

Pteridophyta

.

голосеменние

Gymnospermae

.

покритосеменние

Angiospermae,
 Anthophyta

класи

однодольні

Monocotyledonae

.

двочасткові

Dicotyledonae

 





Царство Рослини.
 а. Подцарство Багрянковие**. 
1. Відділ Червоні водорості.
 б. Підцарство Дійсні водорості.
 1. Відділ Зелені водорості.
 2. Відділ Бурі водорості.
 3. Відділ Евгеленові. -
 4. Відділ Діатомові.
 5. Відділ Золотаві
 6. Відділ Харові й ін.
 с. Підцарство Вищі рослини.
 1. Відділ Мохоподібні.
 2. Відділ Папороті.
 3. Відділ Голонасінні.
 4. Відділ Покритонасінні.


 ЛІТЕРАТУРА

основна:

Алексєєв Е.Б., Губанов И.А., Тихомиров В.Н. Ботанічна номенклатура. М.: Изд-во МГУ. 1989. 169 с. 

Джеффри Ч. Біологічна номенклатура. М. 1980. 119 с. 

Линней К. Філософія ботаніки. М.: Наука. 1989. 452 с. 

Майр Е. Принципи зоологічної систематики. М.: Світ. 1971. 454 с. 

International code of botanical nomenclature. 1988 і наступні роки. 

додаткова:

Головкин Б.Н. Про що говорять назви рослин. М. 1986. 160 с. 

Каден Н.Н., Терентьєва Н.Н. Етимологічний словник латинських назв рослин, що зустрічаються в околицях агробіостанции МГУ "Чашниково". М.: Изд-во МГУ. 1975. 203 с. 

Каден Н.Н., Терентьєва Н.Н. Етимологічний словник наукових назв судинних рослин, дикоростучих і разводимих у СРСР. Вип. 1 "А". М. 1979. 267 с. 

Цеглярів М.Е., Забинкова Н.Н. Російсько-латинський словник для ботаніків. Л. 1977. 855 с. 

Майр Е., Линсли Е., Юзингер Р. Методи і принципи зоологічної систематики. М. 1956. 352 с. 

Забинкова Н.Н., Цеглярів М.Е. Латинско-російський  словник для ботаніків. М.-Л. 1966. 335 с.