Еволюція господарських форм

1. Господарство та його форми в первісному суспільстві



Перший етап у розвитку суспільства-епоха стародавнього світу, тривав з 40 тис. років до н.е. до V ст. н.е. (від часу відступу льодовика до падіння Риму (476р.) Його головним змістом є виникнення найдавніших форм виробництва і елементарних зв'язків у структурі економіки.

Організаційно-економічний рівень характеризується використанням примітивних ручних технологій на основі простої кооперації. Найдавніші форми простої кооперації-родова та сусідська громада.

Проста кооперація-форма організації виробництва, при якій колектив людей виконує якісну роботу на умовах природної (біологічних) спеціалізації.

У галузевому рівні економіки стародавнього світу важко виділити спеціалізацію окремих господарств, так як всі вони розвиваються в рамках замкнутого натурального господарства. Особливу роль у формуванні галузевої структури економіки відіграв суспільний поділ праці.

Формування територіального рівня було обумовлено природно-кліматичними умовами і виявилося в темпах освоєння окремих територій: найдавніші землеробські цивілізації виникають у найбільш сприятливих кліматичних умовах. Територіальна спеціалізація виявилася пов'язаної з джерелами сировини, що відбилося на розвитку ремесла і торгівлі. Важливе значення для складання територіальної структури економіки мала неолітична революція, швидкість розповсюдження якої також залежала від географічних чинників.

Неолітична революція - перехід від привласнюючого типу господарства до виробничого, який супроводжувався появою додаткового продукту, підвищенням життєвого рівня населення, збільшенням його чисельності та створенням передумов для виникнення держав.

Відтворювальний рівень. Основним виробником стародавнього світу було землеробське господарство, яке зазнало еволюцію - від колективу вільних общинників в умовах родової громади до формування общинних, рабовласницьких (приватновласницьких) і державних господарств на основі різних форм відносин залежності. Важливу роль при цьому відігравало Середземномор'я (морські торгові шляхи) і "Великий шовковий шлях", що зв'язує по суші Східну Азію і Середземномор'я. Всі знаряддя виготовлялися технікою оббивки, без застосування шліфування і свердління. Одним з переломних моментів у розвитку первісної економіки стало оволодіння вогнем. Людина почала будувати житла або облаштовувати печери. Найдавнішими видами господарської діяльності людини було полювання і збирання.

У мезоліті – середньо кам’яному віці (12-8 тис. років до н.е.) удосконалюється технологія виготовлення знарядь праці. Ускладнення діяльності виявляється і в удосконаленні знарядь праці: з'являються примітивні прядка і пряслице, мотика, плуг, жнивні ножі і серпи. Можливість отримання регулярного продукту призводить до зміни організаційних форм людської діяльності.

Розкладання первісної економіки хронологічно пов'язане з періодами активного використання металу. Це пояснюється технологічною складністю ремісничого виробництва, що вимагає спеціальних навичок, тому початковий розподіл праці відбувався між громадами, що зумовлювало торгівлю на межах територій племен. Крім того, ремесло зберігало сезонний характер виробництва.

Розвиток ремесла активізувало торговий обмін, що створювало основу третього етапу суспільного розподілу праці-виникнення регулярної торгівлі і міст.

Зростаюча продуктивність праці викликала все більшу його індивідуалізацію, що відкривало можливість приватного привласнення всього виробленого продукту спочатку якоюсь групою усередині колективу, зазвичай сім'єю, потім окремими особами. Це стало передумовою для початку процесу формування класів і держав. Важливою рисою даного етапу є переважання малих державних форм .

Початок залізного століття (III тис. до н.е.) ознаменувався подальшим удосконаленням структури економіки, а в політико-економічному плані створювання "світових імперій". Причини цих процесів криються не тільки в кризі первісної економіки, що створила умови для розширеного відтворення. Особливе значення стали грати наступні чинники:

" необхідність політичного об'єднання регіонів, що проводять засоби виробництва, з регіонами, що дають продукти сільського господарства і ремесла в умовах слабких економічних зв'язків;

" зовнішній загроза - захист кордонів шляхом привласнення нових територій

Процес складання класових суспільств не був синхронним. Одні народи створили свої держави в IV-III тис. до н.е., другі - після розпаду Римської імперії на початку нашої ери, треті - в XVIII-XIX ст..н.е. Причому раніше всього вони виникли в тих областях, де продуктивність землеробства мала особливе значення. Як правило, такою інтенсивною системою було іригаційне землеробство.



2. Генеза господарських форм у ранніх цивілізаціях країн Стародавнього Сходу



Поняття Схід в історичній науці використовується не стільки як географічне, скільки як історико-культурне, цивілізаційне. Тут вперше в історії розвитку людського суспільства склалися ті соціальні і політичні інститути, держава, право, світові релігії, які й породили з часу виникнення античних держав (Древньої Греції та Риму) в 1 тисячолітті до н.е. дихотомію Схід - Захід.

Схід в давнину був представлений багатьма країнами, поруч найбільших регіональних цивілізацій (індо-буддійської, ассірійської-вавилонської, конфуціансько-китайської), але вищевказані особливості (відсутність пануючої ролі приватної власності, застійний характер розвитку) були головними визначальними рисами їх типологічного подібності на відміну від динамічно розвиваючих античних країн, а потім і країн Західної Європи, спадкоємця античної цивілізації.

Однією з основних соціальних форм, що грають вирішальну роль в еволюції давньосхідних товариств, була сільська громада, яка зберегла багато в чому риси патріархально-родової організації. Значною мірою вона визначала характер політичної влади в цих суспільствах, роль і регулюючо-контрольні функції давньосхідної держави, особливості правових систем.

Найбільш ранні державні форми (протогосподарства) стали складатися в давньосхідних цивілізаціях (у Древньому Єгипті, Древній Індії, Древній Месопотамії, Древньому Китаї - ще в IV-III тисячолітті до н.е.) у ході розкладання общинно-родової організації. Вони складалися в міру посилення поділу праці, ускладнення управлінських функцій, а разом з тим перетворення осіб, які виконують ці функції, у стан знаті, яка не брала участь у виробництві, стояла над рядовими общинниками. Самодостатня сільська громада, зміцненню позицій якої сприяли колективні зусилля її членів по створенню іригаційних споруджень, впливала на уповільнення процесів класоутворення, форми земельної власності і способи експлуатації в давньосхідних товариствах. Тут безпосереднім власником - власником землі була сама громада. Разом з тим і держава виступала в якості верховного власника землі, владно-власницькі права якого реалізовувалися в одержанні з общинників ренти-податку.

У міру виділення над общинних управлінських структур стали складатися і власне царсько-храмові господарства, створювані головним чином за рахунок присвоєння общинних земель. Володіти ділянками царсько-храмових земель могли лише люди, що виконують ту чи іншу роботу, що несуть службу на правителя або храм. Тут рано почала використовуватися праця рабів, різних категорій підневільних осіб.

Строй багатоукладної господарського життя визначав винятково строкатий соціальний склад давньосхідних товариств, який можна диференціювати в границях трьох основних соціально-класових утворень: 1) різні категорії осіб, позбавлених засобів виробництва, залежні підневільні працівники, до яких належали і раси;

2) вільні дрібні виробники - общинники-селяни і ремісники, що живуть своєю працею; 3) пануючий соціальний шар, куди входили придворна і служива аристократія, командний склад армії, Заможна верхівка землеробських громад та інші.

На Сході була відсутня чіткість соціально-класових границь, наприклад, існували різні категорії залежного населення, що займають проміжні позиції між вільними і рабами або якісь перехідні категорії вільних (від дрібних землевласників до пануючого, зокрема, до дрібного купецтва і чиновництва). Станово-правовий статус індивіда в суспільстві, як правило, не збігався, розходився з його соціально-економічним становищем.

Загальні закономірності розвитку давньосхідних багатоукладний суспільств не можуть перекреслити конкретних особливостей кожного з них, пов'язаних як з домінуючим положенням того чи іншого устрою та різними формами їх взаємодії, так і з особливостями їх соціальних і політичних інститутів, зі специфічними рисами їхнього культурно-цивілізаційного розвитку, особливостями побуту, світорозуміння людей, їхніх способів релігійної орієнтації.

У Стародавньому Вавилоні, наприклад, велике царсько-храмове господарство співіснувало з відносно відокремленим общинно-приватним господарством, основою якого була праця вільних общинників-селян, що сплачують ренту-податок державі. У царсько-храмових господарствах використовувалася праця рабів і осіб, які перебувають в тому або іншому ступені залежності, ряди яких поповнювалися за рахунок вільних хліборобів, що втратили свою громадську ділянку. Наявність сильного царсько-храмового господарства з відносно розвиненим ремеслом, широко провідних торговельних операцій за допомогою купців, послаблювало податкову експлуатацію общинників-селян.

У Стародавньому Єгипті общинно-приватний сектор ще в II тисячолітті до н.е.. був поглинений заснованим на рабській і напіврабській експлуатації царсько-храмовим господарством.

Специфічні риси давньоіндійського суспільства були пов'язані з жорстким становим розподілом на чотири варни (брахманів, кшатріїв, Вайшії і шудр), з властивою йому особливої общинної організацією, що відрізняється високим ступенем замкнутості й автономності. Відносини рабовласництва тут тісно перепліталися із станово-варновою, кастова. Традиційна соціальна приниження нижчих каст, майже повне безправ'я тих, хто знаходився поза варн індійського суспільства, створювали можливості для полурабскіх форм експлуатації різноманітних категорій залежного люду.

У Стародавньому Китаї рано склалася система експлуатації управлінської знаті общинників-селян шляхом стягування ренти-податку, спочатку у формі на громадських полях, а потім шляхом привласнення правлячою верхівкою частини врожаю з селянського наділу.

Давньосхіднім суспільствам були відомі також і республіканські державні форми, в яких значну роль грали традиції примітивної племінної демократії) наприклад республіки в містах-державах - Фінікії, Месопотамії. Не відрізнялися деякі східні держави і повним набором перерахованих вище формальних характеристик "східної деспотії".



3. Відображення цивілізаційних процесів у ранніх історичних джерелах



Термін “ цивілізація ” з'явився в західно-європейській літературі середини XVIII ст (Тюрго, 1752 г.; Мірабо, 1757 г.; Фергюсон, 1759 р.). Термін досить швидко набув поширення і вживався в значенні, що має на увазі культурний достаток суспільства, що протиставляється варварству. Різні автори XVIII ст вкладали в поняття цивілізації сенс, близький поняттю найвищого розвитку духовної, але також і матеріальної культури. На сучасних виставах, таке розуміння цивілізації видається досить розпливчатим і інтуїтивним. Воно відповідає, по суті, поняттю духовної і у набагато меншій мірі, матеріальної культури цивілізованого суспільства, що прийшло на зміну варварському достатку. В даний час можна вказати не менше трьох основних значень терміну “ цивілізація ”.

По-перше, поняття цивілізації може ототожнюватися з поняттям культури, у тому числі і первісною. Наприклад, перший том французької колективної праці «Французька передісторія», присвячений цілком первісному суспільству має симптоматичний підзаголовок “ Палеотичні і мезолітичні цивілізації Франції ”. Окремі параграфи цієї праці, присвячені регіональним археологічним культурам, озаглавлені за одноманітною схемою, як те: “ Цивілізації нижнього палеоліту в Провансі ” (А. де Люмле, з. 819–851) або “ Цивілізації верхнього палеоліту в Нормандії ” (Ф. Біго, з. 1339–1343) і тому подібне. Аналогічне вживання терміну “ цивілізація ” знаходимо в монографії М.Габорі “ Цивілізації середнього палеоліту між Альпами і Уралом ” і в інших роботах. Очевидно в даному випадку має місце повне ототожнення “ цивілізацій ” з первісними археологічними культурами, що позбавляє термін “ цивілізація ” якої-небудь самостійності.

По-друге, поняття цивілізації може відповідати найвищій стадії суспільного розвитку, яка, згідно відомій праці Л.Г.Моргана “ Давнє товариство ”, слідує за первісними стадіями дикості і варварства. Історично таке переконання на цивілізацію представляється правомірним проте не розкриває причин, по яких вища стадія суспільного розвитку реалізувалася саме у феномені міської культури, з якою термін “ цивілізація ” зв'язаний етимологічно: лат. civis “ громадянин ”, civitas “місто” і тому подібне. З цієї причини кореляція цивілізації з міською культурою представляється органічною і знаходить віддзеркалення в літературі.

Для пояснення історичного зв'язку феномену цивілізації з міською культурою ми вводимо третій варіант розуміння терміну “ цивілізація ” і визначаємо його як наочну форму структури суспільства розділеної праці, матеріалізовану з соціально-інтегративних інтересів у формі міста.

Цивілізація несе специфічну соціально-інтегративну функцію в епоху суспільства розділеної праці. В цьому відношенні цивілізація — вужче поняття, ніж культура; ймовірно дочірне по відношенню до останнього: культура є універсальним засобом соціальної інтеграції будь-якої форми суспільства, а цивілізація виступає засобом соціальної інтеграції суспільства розділеної праці.



4. Економічні погляди П.Буагільбера



П'єр Буагільбер (1646—1714) — фундатор класичної школи економічної думки у Франції. Народився в 1646 р. у сім'ї дворянина. Дістав юридичну освіту. З 1677 по 1689 р. займав посаду судді, а потім генерального начальника судового округу Руана.

У 1696 р. вийшла книга Буагільбера "Докладний опис стану Франції", в якій автор жорстко критикує політику меркантилізму. У 1707 р. видав праці "Обвинувачення Франції" і "Трактат про природу багатства", в яких дається характеристика кризової ситуації в економіці Франції.

П'єр Буагільбер дав обґрунтування трудової теорії вартості. У ній величина "істинної вартості" визначалася витратами праці.

Джерелом багатства він вважав сферу виробництва, а сфері обміну відводив роль умови для розвитку економіки. Виступав проти однобокого заохочення промисловості, захищаючи розвиток сільськогосподарського виробництва, в якому бачив основу економічного зростання Франції. До поняття "багатство" включав не тільки гроші, а й усю різноманітність благ і речей.

Француз П. Буагільбер бачив у грошах причину порушень справедливого обміну між товарами;

Французька класична школа вважала, що мета виробництва — споживання, тому більшу увагу приділяла вивченню споживної вартості. П. Буагільбер ідеалізував сільськогосподарське виробництво. Французька школа виражала інтереси дрібної буржуазії.



5. Економічні погляди М.Алле



Французька школа неолібералізму. Виникнення французького неолібералізму датується 20—30-ми рр. XX ст. і зв'язане з ім'ям Жака-Леона Рюефа.

Відродження неолібералізму у Франції припадає на початок 60-х рр. Якщо раніше ідеї Рюефа підтримували тільки дрібні підприємці, що не були заінтересовані в державному втручанні, то з формуванням монополістичних об'єднань проти «засилля держави»

Ця доповідь справила значний вплив на погляди французьких лібералів і поклала початок формуванню нової французької (паризької) школи (Е. Малінво, Т. Монбріаль, Л. Столерю, С. Кольм і М. Алле).

Однак під впливом цієї школи характер планування французької економіки змінився. Воно стало договірним, здійснювалось на підставі угод між державою та приватними підприємцями, хоч французькі неоліберали не ігнорували й індикативного планування, допускаючи існування індикативного плану як додаткового інструмента економічної рівноваги. Його об'єктом залишається господарська кон'юнктура, але воно орієнтується на ринкові механізми.

Представники неоліберальної школи заперечували необхідність перерозподілу національного доходу на користь безробітних. Вони вважали абсурдним твердження, що безробітні є резервом для поповнення армії зайнятих, і наголошували, що надлишок робочої сили є наслідком порушення економічної рівноваги. Вирішення цієї проблеми зв'язувалось ними зі структурною перебудовою виробництва, пожвавленням інвестиційних процесів.

Особливих успіхів в аналізі ринкових відносин, які формуються за умов дирижизму та планування, досяг представник французької неоліберальної школи М. Алле, якого П. Самуельсон назвав «учителем усіх повоєнних економістів і першовідкривачем істин, що після війни подавались як досягнення інших авторів». Творчість М. Алле була багатогранною. Ним написано низку праць із соціології, історії цивілізацій, теоретичної й практичної економіки і навіть фізики. У кожній з цих галузей він сформулював кілька власних теорій, що визначають напрями сучасних досліджень. Серед них: теорії максимальної ефективності, основ економічних розрахунків, міжчасових процесів, максимальної ефективності інвестицій, невизначеності, грошей, кредиту і грошової динаміки, ризиків та корисності, випадковостей та екзогенного фізичного впливу й інші.

Але головним об'єктом його досліджень була економіка: він намагався зрозуміти фундаментальну структуру економіки, визначити чинники її розвитку.

Метод дослідження. Алле — яскравий представник ринково-інституціональної школи. Використовуючи методи економіко-теоретичного та порівняльно-історичного аналізу, він змальовує загальну картину розвитку суспільств, що в них раціональність економічних відносин забезпечується, на його думку, приватною власністю з притаманною їй свободою господарського управління.

Економічну модель суспільства (як і інші неоліберали) Алле зводить до саморегульованої ринкової економіки. Держава в суспільстві, побудованому на ринкових засадах, відіграє активну роль. По-перше, вона є гарантом збереження основи ринкової економіки — приватної власності. По-друге, жорстко контролює грошово-кредитну сферу. По-третє, здійснює антициклічне регулювання через договірне планування. По-четверте, держава забезпечує розвиток соціальної сфери. Основною ідеєю, декларованою в усіх працях Алле, є та, що «ефективність економіки не лише зумовлює реалізацію різноманітних соціальних цілей, але водночас є необхідною умовою розквіту культури і цивілізації», «...ефективність сама зумовлена наявністю економіки ринків, що базується на децентралізації рішень, і така економіка може реально функціонувати лише тоді, коли вона в значній своїй частині спирається на приватну власність з притаманною їй свободою господарського управління».

Алле зробив значний внесок у розвиток теоретичної моделі ринкової економіки, що формується за умов активної ролі держави.

Теорія інвестицій, яку формулює Алле, зводиться до попиту і (пропозиції грошових капіталів за умов стабільного грошового обігу.

Планування економіки Алле оцінює, виходячи з «теореми еквівалентності», сформульованої ним у книжці «У пошуках економічної дисципліни»: будь-яка ситуація врівноваження (навіть окремий випадок) економіки є ситуацією максимальної ефективності, і навпаки, будь-яка ситуація максимальної ефективності є ситуацією, що свідчить про врівноваження ринкової економіки.

Контроль Алле вважає не дуже дійовим інструментом. Єдиний |об'єктивний і ефективний контролер — це ринок. На його думку, об'єктом контролю мають бути тільки державні витрати та грошовий обіг.



6. Тести



3. Чи вважали Адам Сміт і Д. Рікардо, що цінність споживчих товарів визначає цінність засобів виробництва, за допомогою яких вони вироблені

А)Так

Б)Ні

4.Хто є автором теорії, за якою цінність товару – це уречевлений суспільно необхідний час дії трьох факторів: природи, капіталу, праці?

А)Ж.Б. Сей

Б)М. Коссовський

В)В. Антонович.

Г) Правильна відповідь не наведена.

5. Думка про те, що фінансовий капіталізм буде замінено адміністративним капіталізмом, була висловлена одним з ранніх інституціоналістів.

А)Так

Б)Ні.






Література



Васильєва Р.Х. , Горкіна Л.П., Петровська Н.А. Історія економічної думки України. Київ: Либідь, 1993, 272 с.

Мазурок П.П. Історія економічних учень у запитаннях і відповідях. Київ: Знання, 2004, 477 с.

Корнійчук Л.Я., Татаренко Н.О., Поручник А.М. Історія економічних учень. Київ: КНЕУ, 1999, 564 с.

Бартенев С.А. История экономических учений в вопросах и ответах. ЮРИСТЪ Москва 1998г. 139с.

И.Березин. Краткая история экономического развития. Учебное пособие. Москва. Русская деловая литература. 1999.