Професійні хвороби

ПЛАН



		Професійні хвороби-характеристика

2. Професійні захворювання, обумовленні дією фізичних факторів.

3. Нещасний випадок на виробництві: розслідування, оформлення наслідки. 




Професійні хвороби - характеристика



 Професійні хвороби виникають в результаті дії на організм несприятливих факторів виробничого середовища. Клінічні прояви часто не мають специфічних симптомів, і лише відомості про умовах праці хворої дозволяють встановити приналежність виявленої патології до категорії професійних хвороб. Лише деякі з них характеризуються особливим симптомокомплексом, обумовленим своєрідними рентгенологічними, функціональними, гематологічними і біохімічними змінами.

Загальноприйнятої класифікації професійних хвороб не існує. Найбільше визнання одержала класифікація за етіологічним принципом. Виходячи з цього, виділено п'ять груп професійних захворювань: 

1) що викликаються дією хімічних факторів (гострі і хронічні інтоксикації, а також їх наслідки, протікаючі з ізольованою або поєднаною поразкою різних органів і систем); 

2) що викликаються дією пилу (пневмокониозы-силікоз, силікатози, металлоконіози, пневмоконіози електрозварників  газорізальників, шліфувальників і т. д.); 

3) що викликаються дією фізичних факторів: вібраційна хвороба; захворювання, пов'язані з дією контактного ультразвука - вегетативний поліневрит; зниження слуху по типу кохлеарного невриту - шумова хвороба; захворювання, пов'язані з дією електромагнітних випромінювань і розсіяного лазерного випромінювання; променева хвороба; захворювання, пов'язані з зміною атмосферного тиску -декомпресіонна хвороба, гостра гіпоксія; захворювання, що виникають при несприятливих метеорологічних умовах -перегрів, судорожна хвороба, облітеруючий ендартеріїт, вегетатівно-сенситівний поліневрит;

4) що викликаються перенапруженням: захворювання периферичних нервів і 

Мязів -  неврити, радікулополіневріти, , шийно-плечові плексити, вогетоміофаоцити, міофасцити; захворювання опорно-рухового апарату - хронічні тендовагініти, стенозірующие лігаментіти, бурсити, еріконділіт плеча, деформуючі артроз; коордінаторниє неврози - писальний спазм, інші форми функціональних дискінезій; захворювання голосового апарату - фонастенія і органу зору - астенопія і міопія; 

5) що викликаються дією біологічних факторів: інфекційні і паразитарні - туберкульоз, бруцельоз, сап, сибірська язва, дисбактеріоз, кандидамікоз шкіри і слизистих оболонок, вісцелярний кандидоз і ін.

Поза цією етіологічною систематикою знаходяться професійні алергічні захворювання  (кон'юнктивіт, захворювання верхніх дихальних шляхів, бронхіальна астма, дерматит, екзема) і онкологічні захворювання (пухлини шкіри, сечового міхура, печінки, рак верхніх дихальних шляхів).

Розрізняють також гострі і хронічні професійні захворювання. Гостре професійне захворювання  (інтоксикація) виникає раптово, після одноразової дії щодо високих концентрацій хімічних речовин, що містяться в повітрі робочої зони, а також рівнів і доз інших несприятливих факторів. Хронічне професійне захворювання виникає в результаті тривалого систематичної дії на організм несприятливих факторів.

Для правильної діагностики професійного захворювання особливо важливо ретельне вивчення санітарно-гігієнічних умов праці, анамнезу хворого, його "професійного маршруту", що включає всі види робіт, що виконувалися їм з початку трудової діяльності. Деякі професійні хвороби, наприклад силікоз, берілліоз, асбестоз, папілома сечового міхура, можуть виявлятися через багато років після припинення контакту з виробничими незгодами. Достовірність діагнозу забезпечується ретельною диференціацією спостережуваною хвороби з аналогічними по клінічній симптоматиці захворюваннями непрофесійної етіології. Певною підмогою в підтвердженні діагнозу служить виявлення в біологічних середовищах хімічного речовини, що викликала захворювання. У ряду випадків лише динамічне спостереження за хворим в перебіг тривалого терміну дає можливість остаточно вирішити питання про зв'язок захворювання з професією. Основним документом, який використовується при визначенні приналежності даного захворювання до числа професійних, є "Список професійних захворювань" з інструкцією по його застосуванню, затверджений МЗ України.

До числа найважливіших профілактичних заходів щодо охороні праці і профілактиці професійних хвороб відносяться попередні (під час вступу на роботу) і періодичні огляди трудящих, піддаються дії шкідливих і несприятливих умов праці.



2. ПРОФЕСІЙНІ ЗАХВОРЮВАННЯ, ОБУМОВЛЕНІ ДІЄЮ ФІЗИЧНИХ ФАКТОРІВ.



Вібраційна хвороба обумовлена тривалим (не менше 3-5 років) дією вібрації в умовах виробництва. Вібрації ділять на локальні (від ручних інструментів) і загальні (від верстатів, устаткування, рухомих машин). 

Дія вібрації зустрічається в багатьох професіях. Патогенез: хронічна мікротравматизація периферичних вегетативних утворень, періваськупярних сплетень з подальшим порушенням кровопостачання, мікроциркуляції, біохімізму і трофіки тканин.

Клінічна картина характеризується поєднанням, чутливих і трофічних розладів. Найхарактерніші клінічні синдроми: ангіоспастичний (синдром Рейно), вегетосенсорной поліневропатії. Захворювання розвивається поволі, через 5-15 років від початку роботи, пов'язаної з вібрацією, при продовженні роботи захворювання наростає, після припинення наголошується повільне (3-10 років), іноді неповне одужання. Умовно виділяють 3 ступені хвороби: початкові прояви (I ступінь), помірно виражені (II ступінь) і виражені (III ступінь) прояви. Характерні скарги: болі, парестезії, мерзлякуватість кінцівок, напади побіління або синюшності пальців рук при охолоджуванні, зниження сили в руках. При наростанні захворювання приєднуються головний біль, стомлюваність, порушення сну. При дії загальної вібрації переважають скарги на біль і парестезії в ногах, поясниці, головний біль, запаморочення. Об'єктивні ознаки захворювання: гіпотермія, гіпергідроз і набряклість кистей, ціаноз або блідість пальців, напади "білих" пальців, виникаючі при охолоджуванні, рідше під час роботи. Судинні порушення виявляються в гіпотермії кистей і стоп, спазмі або атонії капілярів нігтьового ложа, зниженні артеріального притоки крові до кисті. Можуть бути кардіалгії. Обов'язковим є підвищення порогів вібраційної, больовий, температурної, рідкий за тактільної чутливості. Порушення чутливості має поліневрістичний характер. У міру наростання захворювання виявляється сегментарна гипалгезія, гипалгезія на ногах. Наголошується хворобливість м'язів кінцівок, ущільнення або в'ялість окремих ділянок. На рентгенограмах кістей часто виявляються гроновидні прояснення, дрібні острівці ущільнення або остеопороз. При тривалій (15-25 років) дії загальної вібрації часто виявляються дегенеративно-дистрофічні зміни поперекового відділу хребта, ускладнені форми поперекового остеохондрозу. Характеристика основних синдромів вібраційної хвороби. Периферичний ангиодістонічеській синдром (I ступінь); скарги на біль і парестезії в руках, мерзлякуватість пальців. Нерізко вираженні гіпотермія, ціаноз і гіпергідроз кістей, спазми і атонія капілярів нігтьового ложа, помірне підвищення порогів вібраційної і больової чутливості, зниження шкірної температури кистей, сповільнене відновлення її після холодової проби. Сила, витривалість м'язів не змінені. Периферичний ангіоспастичний синдром (синдром Рейно) (I, II ступінь) є патогномонічним для дії вібрації. Турбують напади побіління пальців, парестезії. У міру наростання захворювання побіління розповсюджується на пальці обох рук. 

Клінічна картина поза нападами побіління пальців близька до ангиодістонічеському синдрому. Переважає капілляроспазм. Синдром вегетосенсорной поліневропатії (II ступені) характеризується дифузними болями і парестезіями в руках, рідше ногах, зниженням больової чутливості по поліневрістичному типу. Вібраційна, температурна, тактільна чутливість понижена. Понижена сила і витривалість м'язів. У міру наростання захворювання вегетососудність і чутливі розлади виявляються і на ногах. Частішають і подовжуються по часу напади побіління пальців. Розвиваються дистрофічні порушення в м'язах рук, плечового поясу  (міопатоз). Сповільнюється швидкість проведення збудження по рухових волокнам ліктьового нерва. Нерідко виявляються астенія, вазомоторний головний біль. Вібраційна хвороба III ступеню зустрічається рідко, ведучим при цьому є синдром сенсомоторної поліневропатії. Звично він поєднується з генералізованними вегетососудними і трофічними порушеннями, вираженої церебрастенією. Вібраційну хворобу слід диференціювати від синдрому Рейно іншої етіології, сирінгомієлії, поліневропатії (алкогольних, системи. . Лікування. Тимчасове або постійне припинення контакту з вібрацією. Ефективне поєднання медикаментозного, фізіотерапевтичного і рефлекторного лікування. Показані гангліоблокатори - галідор, бупатол, судинорозширювальні засоби - препарати нікотинової кислоти, симпатолітіки, препарати, поліпшуючі трофіку і систему мікроциркуляції: АТФ, фосфаден, компламін, трентал, курантіл, ін'єкції вітамінів групи В, ін'єкції гумізоля. Ефективні камерні гальванічні ванни з емульсією нафталанськой нафти, електрофорез новокаїну, папаїна або гепаріна на кисті, діатермія, УВЧ або УФО на область шийних симпатичних вузлів, динамічні струми, ультразвук з гідрокортизоном, масаж, ЛФК. Показана гіпербарична оксигенація. Широко використовують курортні чинники: мінеральні води (радонові, сірководневі, йодобромні, азотні термальні), лікувальні грязі.

Працездатність хворих на вібраційну хворобу I ступеню тривало залишається підлягаючою зберіганню; рекомендується профілактичне лікування 1 разів на рік з тимчасовим перекладом (на I -2 міс) на роботу без дії вібрації. Хворих вібраційною хворобою II і особливо III ступені необхідно переводити на роботу без вібрації, охолоджування і перенапруження рук; їм призначають повторні курси лікування. При II ступені хворі залишаються працездатними в широкому крузі професій. При III ступені професійна і загальна працездатність хворих стійко понижена. Профілактика полягає в застосуванні так званих вібробезпечних інструментів, дотримання оптимальних режимів праці. Під час змінних перерв рекомендується самомассаж і обігрів рук (теплові ванни). Показані курси профілактичного лікування (1-2 рази на рік). 

Професійна тугоухість (кохлеарний неврит) - поступове зниження гостроти слуху, обумовлене тривалою (багаторічним) дією виробничого шуму (переважно високочастотного). Високий ступінь тугоухості зустрічається у ковалів, казанярів, рубають, чеканників, мідників, авіаційних мотористів. У Україні гранично допустимий рівень промислового шуму - 80 дБ. Патогенез. Унаслідок хронічної мікротравматизациї формуються нервово-судинні і дистрофічні зміни в спіральному органі і спіральному ганглії.

Клінічна картина. Скарги на поступово слух, що погіршується, шум, у вухах при цьому наголошується погана чутність шепітної мови (при хорошому сприйнятті розмовної). Поразка звична двостороння. При огляді картина отоскопії не змінена. Розрізняють три ступені вираженості захворювання. Для I ступеню характерне легке зниження слуху (шепіт сприймається на відстані до 4 м), при II ступені наголошується помірне зниження слуху (сприйняття шепоту до 2 м). III ступінь відрізняється значним зниженням слуху (шепіт сприймається на відстані до 1 м і менше). Тривала дія інтенсивного виробничого шуму при поєднанні з напруженою працею може бути чинником ризику в розвитку неспецифічних реакцій нервової і серцево-судинної систем, що протікають у вигляді невротичних розладів, нейроциркуляторної дистонії. При діагностиці необхідно враховувати стаж роботи і інтенсивність впливаючого шуму, характер розвитку тугоухості, дані отоскопії і аудіометрії, дані попереднього і періодичних медичних оглядів диференціальний діагноз слідує проводити з кохлеарними невритами іншої етіології, з отосклерозом. Лікування направлене на поліпшення функціонального стани рецепторів лабіринту. Призначають препарати, поліпшуючі мозкову гемодинаміку (стугерон, кавінтон, компламін, продектін, трентал), препарати, поліпшуючі клітинний і тканинний метаболізм (вітаміни В1, В6, В12, А, Е; АТФ), біостимулятори (екстракт алое, ФіБС, гумізоль, апілак). Для поліпшення провідності нервових імпульсів призначають дібазол, галантамін, прозерін; хопінолітіки  (атропін, платифілін). Шум у вухах зменшується при прийомі беллоїда, беллатамінала. Призначають ендоауральний електрофорез розчину нікотинової кислоти, галантаміна, прозеріна; рекомендується голкотерапія. Протипоказані препарати стотоксичеського дії (стрептоміцин, мономіцин, гентаміцин і ін. ).

При I і II ступені зниження слуху працездатність залишається підлягаючою зберіганню; рекомендуються курси амбулаторного лікування. При значному зниженні слуху (III ступінь) і при II ступені вулиць, робота яких вимагає хорошого слуху  (наприклад, випробувачі авіаційних моторів), рекомендується переклад на роботу без дії інтенсивного шуму, раціональне трудовлаштування. Профілактика. Застосування протишумних вкладишів, навушників, шоломів.

Захворювання, що викликаються дією неіонізуючих випромінювань. До неіонізуючих випромінювань відносяться електромагнітні випромінювання (ЕМВ) діапазону радіочастот, постійні і змінні магнітні поля (ПМП і ЗМП), електромагнітні поля промислової частоти (ЕМППЧ), електростатичні поля (ЕСП), лазерне випромінювання (ЛВ). Нерідко дії неіонізуючого випромінювання супроводять інші виробничі чинники, сприяючі розвитку захворювання (шум, висока температура, хімічні речовини, емоційно-психічна напруга, світлові спалахи, напруга зору). Клінічна картина. Гостра дія зустрічається в виключно окремих випадках грубого порушення техніки безпеки вулиць, обслуговуючих могутні генератори або лазерні установки. Інтенсивне ЕМВ викликає раніше всього тепловий ефект. Хворі скаржаться на нездужання, біль в кінцівках, м'язову слабкість, підвищення температури тіла, головний біль, почервоніння обличчя, пітливість, спрагу, порушення серцевої діяльності. Можуть спостерігатися діенцефальні розлади у вигляді нападів тахікардії, тремтіння, нападоподібного головного болю, блювоти.

При гострій дії лазерного випромінювання ступінь поразки очей і шкіри (критичних органів) залежить від інтенсивності і спектру випромінювання. Лазерний промінь може викликати помутніння рогової оболонки, опік радуйжки, кришталика з подальшим розвитком катаракти. Опік сітківки веде до утворення рубця, що супроводжується зниженням гостроти зору. Перераховані поразки очей лазерним випромінюванням не мають специфічних рис. Ураження шкіри лазерним пучком залежать від параметрів випромінювання і носять найрізноманітніший характер; від функціональних зрушень в активності внутрішньошкірних ферментів або легкої еритеми в місці опромінювання до опіків, що нагадують електрокоагуляційні опіки при поразці електрострумом, або розриву шкірних покривів. В умовах сучасного виробництва професійні захворювання, що викликаються дією неіонізуючих випромінювань, відносяться до хронічних. Провідне місце в клінічній картині захворювання займають функціональні зміни центральної нервовий системи, особливо її вегетативних відділів, і серцево-судинної системи. Виділяють три основні синдроми, астенічний, астеновегетативний (або синдром нейроциркуляторної дистонії гіпертонічного типу) і гіпоталамічний.

Хворі скаржаться на головний біль, підвищений стомлюваність, загальну слабкість, дратівливість, запальність, зниження працездатності, порушення сну, біль у області серця. Характерні артеріальна гіпотензія і брадикардія. У більш виражених випадках приєднуються вегетативні порушення, пов'язані з підвищеною збудливістю симпатичного відділу вегетативної нервової системи і що виявляються судинною нестійкістю з гіпертензивними ангіоспастичними реакціями (нестійкість артеріального тиску, лабільність пульсу, браді- і тахікардія, загальний і локальний гипергидрое). Можливо формування різних фобій, іпохондричних реакцій. В окремих випадках розвивається гипоталамічеській  (діенцефальний) синдром. Клінічно виявляється підвищення сухожильних і періостальних рефлексів, тремор пальців, позитивний симптом Ромберга, пригноблення або посилення дермографізму, дистальна гипестезія, акроцианоз, зниження шкірної температури. При дії ПМП може розвинутися поліневрит, при дії електромагнітних полів СВЧ - катаракта. Зміни в периферичній крові неспецифічні. Наголошується схильність до цитопенії, іноді помірний лейкоцитоз, лімфоцитоз, зменшена СОЕ. Може спостерігатися підвищення змісту гемоглобіну, еретроцитоз, ретікулоцитоз, лейкоцитоз; зниження гемоглобіну (при лазерному випромінюванні). Діагностика поразок від хронічної дії неіонізуючого випромінювання утруднена. Вона повинна базуватися на докладному вивченні умов праці, аналізі динаміки процесу, всесторонньому обстеженні хворого. Лікування симптоматичне.

Захворювання, пов'язані з роботою в умовах підвищеного атмосферного тиску, У виробничих умовах дії підвищеного атмосферного тиску людина піддається при водолазних спусках, кесонних роботах, в підводних будинках, при роботі в компресійних барокамерах. Виділяють три групи професійні захворювань: перша пов'язана з дією на організм перепадів загального тиску (декомпресійна, або кесонна, хвороба, баротравма легенів, вуха); друга обумовлена зміною парціального тиску газів  (наркотична дія індиферентних газів, кисневе отруєння); третя - неспецифічні поразки, пов'язані з особливостями праці людини в воді і іншими причинами (охолоджування, перегрів, отруєння різними речовинами). Декомпресійна хвороба пов'язана з недостатньо повільною декомпресією, внаслідок чого не відбувається звільнення рідких середовищ організму від інертних газів  (азот, гелій і ін. ); це приводить до утворення вільних газових міхурів в тканинах і рідких середовищах, порушенню обмінних процесів і аероемболії. При легкій формі перші симптоми виникають через 2-4 і навіть через 12-24 ч і більш після декомпресії. Спостерігаються шкірне свербіння, висип на шкірі, м'язовий і суглобовий біль, загальне нездужання, почастішання пульсу і дихання. Важка форма, що розвинулася в період декомпресії або в перші хвилини після це закінчення, характеризується різким болем в суглобах, м'язах і кістках, відчуттям утруднення і болем в грудей, паралічами кінцівок, порушенням кровообіги і дихання, втратою свідомості. По основних клінічних ознаках розрізняють суглобову, вестибулярну, неврологічну і легеневу форми захворювання. Повторне перенесення легких форм декомпресійних пошкоджень може приводити до формуванню хронічних поразок у вигляді некротичних вогнищ, інфарктів, абсцесів і інших порушень в різних органах. Лікування. Проведення лікувальної рекомпрессії, до початку якій рекомендується безперервна інгаляція кисню. Лікарська терапія - за свідченнями. Баротравма легенів характеризується розривом легеневої тканини, попаданням газу в кровотік і розвитком газової емболії. Можливий розвиток пневмотораксу, проникнення газів в клітковину середостіння і черевну порожнину. Клінічно - біль в грудній клітці, виділення кривавої піни з рота, кровохаркання, кашель, задишка, тахікардія, порушення мови, судоми. Лікування. Проведення лікувальної рекомпрессії з максимально допустимою швидкістю підвищення тиску. Видалення повітря з плевральної порожнини, анальгезіруючі суміші, серцеві засоби. Баротравма середнього вуха виражається в зміні барабанної перетинки - від гіперЕМВї до розриву. Виникає відчуття натискання на вуха, їх заложенності, з'являються болі, що колють, деколи нестерпимі. Біль у вухах, глухота і відчуття шуму можуть продовжуватися на протязі багатьох годин навіть після припинення тиску.

Лікування. Туалет зовнішнього слухового проходу, анальгетики, місцеве тепло, закопування в ніс розчину ефедрину, антибіотиків. Наркотична дія індиферентних газів. При зануренні водолазів на глибину понад 40 м з використовуванням для дихання стислого повітря може наступити так званий азотний наркоз (стан, схоже з алкогольним сп'янінням), обумовлений, ймовірно, високим парціальним тиском азоту і накопиченням вуглекислого газу в організмі. Перша допомога при початкових ознаках наркотичного дії азоту - припинення робіт під тиском і проведення декомпресії. Отруєння киснем може протікати в двох формах. При легеневій формі наголошуються задишка, кашель, сильна біль в грудній клітці при вдиху, жорстке дихання, сухі і вологі хрипи, запалення і набряк легенів, дихальна недостатність. При поразці центральної нервової системи спостерігаються пониження чутливості і оніміння кінчиків пальців рук і ніг, сонливість, апатія, слухові галюцинації, порушення зору. Можливі судоми по типу епілептичного нападу. Лікувальні заходи зводяться до підйому постраждалого, перемиканню на дихання повітрям; спокій, тепло, симптоматична терапія (протисудомні і антибактеріальні препарати). Прогноз при легких формах сприятливий. Виражені форми і стійкі порушення центральної нервової системи, хронічні захворювання кістково-суглобової системи, а також серця і судин приводять до зниження і навіть втрати працездатності. Профілактика: строге дотримання вимог безпеки праці водолазів, кесонників і представників інших професій, пов'язаних з роботою в умовах підвищеного барометричного тиску; медичний відбір і повторний огляд водолазів в відповідності з інструктивно-методичними вказівками Мінохоронздоров'я України.

При підйомі на висоту може розвинутися патологічне стан, званий гірською, або висотною хворобою. Її формування обумовлене в основному недоліком кисню. Першими ознаками хвороби є запаморочення, загальна слабкість, сонливість, порушення зір, координації рухів, нудота, блювота. Спостерігаються носові кровотечі, тахікардія. Тривалість періоду адаптації визначається висотою. Для повної адаптації потрібно 1-2 міс. Проте на висоті 3-4 км навіть при повній адаптації виконання важких фізичних робіт викликає утруднення. Лікування. Вдихання кисню або суміші його з повітрям. Профілактика. Правильний професійний відбір. Поступове тренування до кисневого голодування, дотримання встановлених інструкцій. Рясне вживання підкисляючої і вітамінізованої рідини. 

Захворювання, що викликаються дією мікроклімату гарячих цехів. До числа підприємств, що характеризуються високою температурою повітря, відносяться гарячі цехи на металургійних, машинобудівних і хімічних, скляних і інших заводах. В результаті тривалого надходження великої кількості тепла в організм наступає порушення терморегуляції, так зване теплова поразка. Патогенез теплових поразок включає: вегетативно-ендокринні порушення, порушення обміну речовин з утворенням токсичних продуктів і порушення водно-сольового обміну та обезводнення. Виділяють три види теплових поразок: гострі, підгострі і хронічні. Гострі поразки легкого ступеня характеризуються загальною слабкістю, млявістю, сонливістю, головним болем, нудотою, почастішанням дихання і пульсу, субфебрільною температурою; шкіра волога і прохолодна на дотик. При середній тяжкості, крім відмічених скарг, спостерігається короткочасна втрата свідомості. Шкіра волога. Пульс і дихання прискорені, температура тіла досягає 40-41 °С. Тяжка ступінь розвивається поступово або раптово: наголошуються втрата свідомості або психомоторне збудження, нудота, блювота, судоми, мимовільні дефекація і сечовипускання, паралічі, коматозний стан; іноді - зупинка дихання. Шкіра волога (липкий піт), гаряча. Температура тіла 42 гр. З і вище; тахікардія  (120-140 в 1 хв)

Підгострі теплові поразки, що виникають при тривалому перебуванні в умовах високої зовнішньої температури без порушень процесів терморегуляції в організмі, виявляються в дегидратационній, судорожній і змішаної формах. Для першої характерні нестійкість температури, загальна слабкість, розбитість, головний біль, запаморочення, пітливість, задишка, тахікардія, олігурія, непритомні стани, блювота. Характерною ознакою другої форми є судорожний синдром  (періодично виникаючі хворобливі судоми різних груп м'язів, частіше за ноги, особу, іноді перехідні в загальні судоми). Частіше спостерігається змішана форма. У важких випадках знаходять: запалі очі, оточені темними кругами, запалі щоки, загострений ніс. Шкіра бліда, суха, холодна на дотик. Тахікардія. Гіпотензія. У крові - еретроцитоз, лейкоцитоз, підвищена кількість гемоглобіну. Для хронічної теплової поразки характерні наступні синдроми або їх поєднання: неврастенічний  (з дистонією вегетативної нервової системи); ананемвічний (з помірним зменшенням кількості еритроцитів, лейкоцитів, гемоглобіну і ретікулоцитозом); серцево-судинний (тахікардія, лабільність пульсу, задишка, пониження максимального артеріального тиску, шлунково-кишковий (диспепсичні порушення, тупі болі в підкладковій області після їжі; гастрити, ентерити, коліт). Лікування. Гидропроцедури. У легких випадках - теплий душ  (26-27 °С) протягом 5-8 мін, при виражених формах - ванни (29 °С) протягом 7- 8 мін з подальшим душем (26 °С). За відсутності душу і ванн - вологі обгортання в течія 10-15 хв, холод на голову, рясне пиття до повного утамовування спраги. Повний спокій. Внутрішньовенне введення ізотонічного розчину хлориду нутрія, глюкоза, плазми. Оксигенотерапія. Симптоматичне лікування. Прогноз сприятливий за відсутності залишкових явищ у вигляді порушень функцій нервової системи (парези, паралічі, мнестико-інтелектуальні розлади і ін. ). Профілактика: заходу санітарно-технічного характеру, направлені на поліпшення умов мікроклімату в гарячих цехах, раціональний режим праці і відпочинку; засоби індивідуального захисту, питного і харчовий режим.



НЕЩАСНИЙ ВИПАДОК НА ВИРОБНИЦТВІ: 

РОЗСЛІДУВАННЯ, ОФОРМЛЕННЯ, НАСЛІДКИ



Виробничий процес (незалежно від його кінцевої мети) є основою для трудової діяльності. Для організації і стабільного функціонування виробництва працедавець привертає трудові ресурси.

Виробничий процес будь-якої технологічної складності, організований в тій або іншій галузі промисловості, сфері послуг, управління і реалізації продукції, тісно пов'язаний з ризиком для життя і здоров'я працівників. Загрозу нещасних випадків на виробництві не можна повністю виключити ні на одному підприємстві, ні в одній організації або установі. Звичайно, співробітники в різному ступені ризикують стати жертвою трагічної події на своєму робочому місці. Це залежить від виду трудової діяльності, особливостей того або іншого підприємства, а також від рівня підготовленості і захищеності робочих місць відповідно до вимог охорони праці.

Статистика показує, що щорічно в Росії відбуваються тисячі нещасних випадків на виробництві. Зустрічаються і рядові травми, і трагічні події, в результаті яких гинуть десятки людей. Достатньо пригадати сумно відомі і, на жаль, регулярні НВ в шахтарських забоях нашої країни.

Як вже відмічено вище, будь-який виробничий процес пов'язаний з ризиком, і нещасні випадки тут — явища неминучі. Саме необхідність боротьби з наслідками таких подій і професійними захворюваннями працівників зумовила пильну увагу держави до правового регулювання цієї області. Воно виразилося в двох основних напрямах. По-перше, в створенні і функціонуванні єдиної державної системи соціального страхування працівників від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Таке страхування здійснюється за рахунок засобів працедавців спеціально уповноваженими державою відділеннями Фонду соціального страхування Російської Федерації. Всі працедавці, незалежно від специфіки виробництва, ступеня поширеності виробничого травматизму, зобов'язані виробляти відрахування на меті соціального страхування. Порушення даної вимоги карається відповідно до законодавства про податки і збори Російської Федерації. По-третє, держава, а саме законодавець, розробив цілу групу юридичних вимог, що стосуються охорони праці, профілактики нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань, а також розслідування обставин таких подій, вживання превентивних заходів по їх недопущенню в майбутньому.

Недотримання імперативних вимог вабить для працедавця штрафи і інші санкції, а для працівників — щоденну небезпеку для життя і здоров'я.

Оскільки нещасні випадки на виробництві з сумною регулярністю відбуваються на різних підприємствах, в організаціях і установах Росії, необхідно детально розглянути порядок дії працедавців по їх розслідуванню і оформленню.

Перше, що обов'язково повинен зробити працедавець при виявленні нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, — повідомити компетентні органи і зацікавлених осіб. Так, згідно з законом працедавець, будучи страхувальником від нещасних випадків, зобов'язаний протягом доби сповістити (письмово) територіальний орган Фонду соціального страхування про нещасний випадок, що мав місце, на виробництві. Якщо мав місце груповий нещасний випадок (постраждали два або більш працівника), важкий нещасний випадок (причинна тяжка шкода здоров'ю працівників) або нещасний випадок на виробництві із смертельним результатом, то працедавець згідно ст. 228 Трудового кодексу України (далі — ТК України) зобов'язаний протягом доби проінформувати також наступні органи і організації:

• відповідну державну інспекцію праці;

• прокуратуру по місцю події нещасного випадку;

• федеральний орган виконавчої влади по відомчій приналежності;

• орган виконавчої влади суб'єкта Російської Федерації;

• організацію, що направила працівника, з яким відбувся нещасний випадок;

• територіальні об'єднання організацій профспілок;

• територіальний орган федерального органу виконавчої влади у області державного нагляду, якщо нещасний випадок відбувся в організації або на об'єкті, підконтрольних цьому органу;

• страховика з питань обов'язкового соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Після повідомлення про нещасний випадок на виробництві до компетентних органів працедавець зобов'язаний організувати і провести розслідування обставин трапився, порядок якого достатньо повно врегульований російським трудовим законодавством.

Перш за все, необхідно знати, які нещасні випадки на виробництві законодавець наказує розслідувати і враховувати. Так, ТК України розслідуванню і обліку підлягають нещасні випадки, що мали місце на виробництві, в результаті яких постраждали:

• працівники, що виконують роботу за трудовим договором;

• студенти освітніх установ вищої і середньої професійної освіти, що вчаться освітніх установ середньої, початкової професійної освіти і освітніх установ основної загальної освіти, проходячі виробничу практику в організаціях;

• особи, що осуджені до позбавлення волі і привертаються до праці адміністрацією організації;

• інші особи, що беруть участь у виробничій діяльності організації або індивідуального підприємця.

Так, розслідуванню і обліку як нещасні випадки підлягають:

• травми, зокрема нанесені іншими особами;

• гострі отруєння;

• теплові удари;

• опіки;

• обмороження;

• втопить;

• поразки електричним струмом, блискавкою, випромінюванням;

• укуси комах і плазунів, тілесні пошкодження, нанесені тваринами;

• пошкодження, одержані в результаті вибухів, аварій, руйнування будівель, споруд і конструкцій, а також унаслідок стихійних бід і інших надзвичайних ситуацій.

Вказані обставини визнають за нещасний випадок на виробництві, якщо вони спричинили за собою: необхідність перекладу працівника на іншу роботу; тимчасову або стійку втрату ним працездатності або його смерть.

При розслідуванні нещасних випадків потрібно враховувати, що перераховані вище обставини повинні мати місце в певний часовий проміжок, а саме:

• протягом робочого часу на території організації або поза нею (включаючи встановлені перерви), а також в період, необхідний для приведення в порядок знарядь виробництва і одягу перед початком і після закінчення трудової діяльності, або при виконанні робіт в наднормовий час, вихідні і неробочі святкові дні;

• при проходженні до місця роботи або з роботи на транспорті, наданому працедавцем, або на особистому транспорті у разі використовування вказаного транспорту у виробничих цілях по розпорядженню працедавця або за угодою сторін трудового договору;

• при проходженні до місця службового відрядження і назад;

• при проходженні на транспортному засобі як змінник під час міжзмінного відпочинку (водій-змінник на транспортному засобі, провідник або механік рефрижераторної секції в потягу і інші);

• при роботі вахтовим методом під час міжзмінного відпочинку, а також при знаходженні на судні у вільний від вахти і суднових робіт час;

• при залученні працівника в установленому порядку до участі в ліквідації наслідків катастрофи, аварії і інших надзвичайних подій природного і техногенного характеру;

• при здійсненні дій, що не входять в трудові обов'язки працівника, але скоюваних на користь працедавця (його представника) або направлених на запобігання аварії або нещасному випадку.

Як видно з приведеного переліку, за нещасний випадок на виробництві визнають не будь-яку трагічну подію з працівником підприємства, установи або організації, а епізод, який мав місце в період, коли він виконував трудові обов'язки або скоював дії, безпосередньо пов'язані з їх виконанням.

Необхідно звернути особливу увагу на нещасні випадки, що відбуваються в дорозі проходження співробітника до місця роботи або від місця роботи. Довгий час існувала помилка, що будь-яке пошкодження життя і здоров'я трудящого в період згаданих вище пересувань визнають за нещасний випадок на виробництві. Це не зовсім відповідає дійсності. Законодавець встановив дві істотні обставини, наявність одного з яких дозволяє визнати травму в дорозі за нещасний випадок на виробництві:

• по-перше, працівник повинен слідувати до місця роботи або від місця роботи на так званому службовому транспорті, тобто наданому працедавцем безпосередньо для доставки співробітників до робочих місць або до місць мешкання після роботи;

• по-друге, працівник повинен пересуватися до місця роботи або від місця роботи на особистому транспорті, якщо останній по розпорядженню працедавця або за взаємною угодою працівника і працедавця використовують у виробничих цілях.

Якщо ж працівник їхав до місця роботи або від місця роботи на суспільному транспорті або взагалі йшов пішки, то травму, що відбулася в дорозі проходження, не можна визнати за виробничу.

Після встановлення характеру нещасного випадку на виробництві починається безпосередній процес розслідування його обставин. Для цього наказом працедавця негайно створюють комісію в складі не менше трьох осіб. У неї входять представники виборних органів працівників, представники працедавця, фахівці з охорони праці, інші зацікавлені особи.

На розслідування нещасного випадку на виробництві закон, як правило, відводить не більш три дні. Якщо ж має місце груповий нещасний випадок, важкий нещасний випадок або нещасний випадок із смертельним результатом, то згаданий термін не повинен перевищувати 15 днів. У випадку, якщо окремі обставини нещасного випадку вимагають додаткового уточнення або треба одержати медичні або експертні висновки, термін розслідування можуть продовжити, але не більше ніж на 15 днів.

Комісія готує комплект документів, підтверджуючих обставини і наслідки нещасного випадку. Даний комплект містить:

• наказ (розпорядження) працедавця про створення комісії по розслідуванню нещасного випадку;

• плани, ескізи, схеми, а при необхідності фото- і відеоматеріали місця події;

• документи, що характеризують стан робочого місця, наявність небезпечних і шкідливих виробничих чинників;

• виписки з журналів реєстрації інструктажів по охороні праці і протоколів перевірки знань постраждалих по охороні праці;

• протоколи опитів очевидців нещасного випадку і посадовців, пояснення постраждалих;

• експертні висновки фахівців, результати лабораторних досліджень і експериментів;

• медичний висновок про характер і ступінь тяжкості пошкодження, заподіяного здоров'ю постраждалого, або причині його смерті, а також про знаходження його у момент нещасного випадку в стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння;

• копії документів, підтверджуючих видачу постраждалому спеціального одягу і взуття і інших засобів індивідуального захисту відповідно до діючих норм;

• виписки з раніше виданих на цьому виробництві (об'єкті) розпоряджень державних інспекторів по охороні праці і посадовців територіального органу державного нагляду (якщо нещасний випадок відбувся в організації або на об'єкті, підконтрольних згаданому органу);

• виписки з уявлень профспілкових інспекторів праці про усунення виявлених порушень нормативних вимог по охороні праці;

• інші документи по розсуду комісії.

Законодавством встановлені і інші вимоги до порядку оформлення і з'ясування обставин нещасних випадків на виробництві. 

Працедавцям слід пям'ятати про необхідність повного розслідування нещасних випадків на виробництві і вживання превентивних заходів по їх подальшому запобіганню. Адже порушення законодавства про нещасні випадки на виробництві і професійних захворюваннях може спричинити не тільки спричинення шкоди життя або здоров'ю трудящих, але і юридичну відповідальність уповноважених представників працедавця.



- 1 -