Економічні погляди К. Родбертуса. Концепція "державного соціалізму"

2



Міністерство освіти і науки

Українська академія друкарства

Кафедра суспільно-гуманітарних наук















Реферат

З історії економічних учень

На тему: “Економічні погляди К. Родбертуса. Концепція державного соціалізму"













Виконав

Студент групи Б-11

Зінов’єв Максим









Львів 2007


Вступ



Карл Родбертус (Johann-Karl Rodbertus) (1805-1875) - економіст, історик і німецький політичний діяч. Він посідає своєрідне місце в історії економічної думки. Прослуховує курс юридичних наук. Після цього Родбертус поступає на прусську державну службу, але скоро залишив її, і з 1834 р. поселився в купленому ним дворянському маєтку. Постійно брав участь в місцевих зборах, а також в 2-му сполученому ландтазі (1848), що мав виробити проект прусської конституції. Тут Родбертус зробився лідером партії лівого центру і був (всього 9 днів) міністром освіти в міністерстві Ауєрсвальда. Діяльність Родбертуса в ландтазі відносилася головним чином до конституційних і національних питань, у економічній сфері можна відзначити лише пропозицію Родбертуса про введення нової податкової системи, "відповідної народногосподарським принципам і погодженої з розподілом національного доходу". У національні збори він був вибраний у трьох виборчих дільницях. З розпуском зборів (грудень 1848) закінчилася його активна політична діяльність. У 1862 р. йому пропонували кандидатуру, під умовою вступу до рядів прогресистів, але Родбертус, що зближується з консервативною партією, відхилив пропозицію. Він мав в цей час репутацію переконаного консерватора і націоналіста; його девізом вважалося monarchisch, national, sozial. Ідеал Родбертуса - спокійний і безперервний розвиток, пов'язаний з впорядкуванням соціальних відносин і з усуненням соціальних нерівностей, що загрожують розвитку культури. У 1848 р. він покладав всі надії на той лад, представником якого був франкфуртський загальногерманський парламент. Але коли монархія Гогенцолернів і Бісмарка виявилася не тим "соціальним королівством", про яке мріяв Родбертус, він обертає свої погляди у бік радикальної і навіть соціал-демократичної партії.


Економічні погляди К. Родбертуса



Економічні переконання і соціальні ідеали Родбертуса виражені вже в написаній ним в 1837 р., статті: "Вимоги робочих класів " (надрукована тільки в 1885 р). Основний недолік сучасного соціального ладу Родбертус вже тоді бачить в тому, що при продуктивності суспільної праці, що постійно росте, робочому класу дістається все менша частка його продукту, тоді як долі земельної ренти і прибутку безперервно ростуть; внаслідок цього ворожнеча між класами збільшуються. Результати свободи створюють для робочих щось протилежне самій свободі, перешкоджаючи розповсюдженню в масах освіти і етичного виховання і будучи загрозою для суспільного союзу.

Наступна робота Родбертуса - надрукована в 1842 р. відома під назвою "П'ять теорем", - має строго теоретичний характер. Виходячи з прагнення "підвищити частку робочих класів в розподілі національного продукту ", бажаючи усунути дію згубного закону, "через який частка робочих завжди зводиться до рівня, що не перевищує їх витрат існування", а також - "усунути страшні промислові кризи, причина яких лежить в невідповідності купівельної спроможності з продуктивною силою". Родбертус піддає перегляду основні положення економічної науки і приходить до наступних "п'яти теорем":

1) всі господарські корисності це продукт праці, і лише праці.

2) якщо б цінність продукту завжди дорівнювала трудовій вартості, то праця була б кращим мірилом цінності. 

3) земельна і капітальна ренти мають одне загальне джерело, будучи доходом, що отримується без зусиль, через володіння власністю.

4) якщо цінність продуктів рівна трудовій вартості і якщо, продуктивність праці дає можливість існування безробітного доходу (ренти в широкому сенсі), то ця цінність містить в собі, як ренту, земельну і капітальну, так і відшкодування витраченого капіталу.

5) якщо б цінність продуктів завжди була рівна трудовій вартості, можливо було б встановити новий грошовий знак, який служив би мірилом цінності.

Якнайповніший і зв'язний виклад своєї теорії Родбертус дав в 4-х "Соціальних листах до Кирхмана ", надрукованих, частиною, після його смерті. І тут Родбертус прагне розкрити недолік сучасної господарської системи, який, при безперервному зростанні національного багатства, породжує промислові кризи і вказати способи їх усунення. Вирішити ці питання можна застосувавши до дослідження народного господарства особливий метод який повинен виходити з понять народного надбання, виробництва, капіталу, доходу, і вже від цих понять переходити до з'ясування доль окремих осіб в розподілі продукту суспільної праці. Цю залежність Родбертус з'ясовує в 4-му "листі", для чого йому доводиться зіставити сучасне суспільне господарство з античним устроєм і можливим, в майбутньому, соціальним ладом, без приватної власності на землю і капітал.

В перших трьох "листах" він висловлює закони розподілу в сучасному суспільстві, виходячи з того основного положення, що всі господарські корисності - продукт праці, а цінність продукту рівна праці, витраченій на його виробництво, включаючи сюди як працю, на створення даного продукту, так і працю, витрачену на виготовлення знарядь, що брали участь у виробництві. Суспільну працю створює єдиний дохід, за рахунок якого існують всі суспільні класи; розчленування цього доходу на земельну ренту, прибуток і заробітну плату відбувається вже не у стадії виробництва, а лише при розподілі продукту, створеного сукупною дією різних галузей праці. Поява ренти (у широкому сенсі) тобто прибуток і земельна рента - наслідок двох причин: достатній продуктивності розділеної праці і права приватної власності на землю і капітал. Перша з цих умов створює економічну можливість існування непрацюючих осіб; друга обертає цю можливість в правову дійсність і примушує працівників ділитися продуктом своєї праці із землевласниками і капіталістами. Разом з тим з'являється певна норма прибутку, по сталих нормах обчислюється прибуток на капітал, витрачений у виробництві сировини; цей прибуток поглине лише частину тієї частки ренти (у широкому сенсі), яка належить власникові сировини; залишок складе його спеціальна винагорода як землевласника - його земельну ренту.

В протилежність Рікардо, Родбертус доводить, що земельна рента повинна виходити зі всякої землі, незалежно від загальної цінності продукту, тому що саме розчленування ренти (у широкому сенсі) відбувається пропорційно цінностям сирого продукту і продукту переробки. Оскільки в сучасному господарському обороті одна з тих доль, на які розчленовується національний дохід, завжди тяжіє до рівня "необхідних витрат", тобто залишається, абсолютно, більш менш незмінною, то всяке зростання продуктивності праці повинне мати наслідком відносне пониження частки заробітної плати і підвищення ренти (у широкому сенсі). Отже, винагорода робочих класів, не дивлячись на зростаючу продуктивність людської праці, складає все меншу частку суспільного продукту. При сучасному правовому і політичному положенні, це неминуче повинно вести за собою пауперизм. Тут же і корінна причина промислових криз; при міновому характері господарства, виробництво тільки тоді може починатися або збільшуватися, коли продукти зустрічають відповідну купівельну силу; тим часом, відносна купівельна сила робочого класу, тобто більшості населення, стає все менше, а тому продукти продуктивності праці, що росте, не знаходять збуту. Виходить, таким чином, замкнене коло: виробництво в нерегульованому міновому обороті тільки тоді може служити на користь суспільству, коли розподіл складається сприятливо.

Який же вихід з такого стану речей? Родбертус вважає цілком мислимою "таку організацію, яка зробила б приватну власність на землю і капітал зайвою і в той же час зберегла і укріпила б власність, зведену до її дійсного принципу"; схему такої організації він і зображає в 4-му "листі". Але він "далекий від того, щоб вже в даний час пропонувати встановити таку організацію", оскільки вважає, що сучасне суспільство ще не дозріло для неї і не може ще обійтися без того примушування до праці, яке виконує інститут приватної власності.

Для найближчого майбутнього Родбертус обмежується менш радикальними заходами, які він рахує, здатними "перетворити жорстокий закон пониження частки робочих в продукті в закон прямо протилежного змісту". Ось ці заходи, які Родбертус пропонував ще в 1837 р. і які він вважав дійсними до кінця своїх днів:

1) встановлення нормального робочого дня і нормального в кожному виробництві денного уроку, - а потім розцінка всіх продуктів по кількості нормального робочого часу;

2) встановлення особливого трудового грошового знаку, що засвідчує кількість виконаної нормальної праці 3) пристрій суспільних магазинів, де ці трудові гроші розмінювалися б на продукти відповідно трудовій вартості останніх. Таким чином вивчення явищ сучасного господарського ладу привело Родбертуса до створення теорії чисто соціалістичного характеру. Але соціалізм Родбертуса - соціалізм особливого роду.



Концепція “державного соціалізму”



"Державний соціалізм", концепція буржуазно-реформістська і опортуністична, суть і джерело соціалізму в якій зводяться до втручання держави в економіку і соціальні відносини. У понятті "Державний соціалізм", по характеристиці Ф. Енгельса, не міститься ніякого дійсного, соціалістичного сенсу, воно виникло як результат буржуазної фальсифікації, що називала "соціалізмом" будь-які спроби держави обмежити вільну конкуренцію, і, з іншого боку, як плід дрібнобуржуазних ілюзій утопічних соціалістів, що чекали від уряду і пануючих класів "введення" соціалізму. Як зразок такого лжесоціалізму, що існувало на практиці, Ф. Енгельс вказував на систему державної колоніальної експлуатації, створену на основі громадського ладу голландським урядом на Яві.

В історії соціальної думки концепція "Державний соціалізм" висувалися Л. Бланом (Франція), К. Родбертусом-Ягецевим, Ф. Лассалем (Німеччина). Вони вважали, що творцем соціалізму є не пролетаріат, а буржуазна держава. Погляди, згідно яким всяке одержавлення засобів виробництва, посилення економічної ролі буржуазної держави вже є заперечення капіталізму. В період дії виняткового закону проти соціалістів в Німеччині в кінці 19 ст. "Державний соціалізм" був єдиною формою "соціалізму", дозволеною прусським урядом і що навіть заохочувалася їм.

Теоретик "державного соціалізму" Карл Родбертус ввів навіть спеціальний термін - "соціальна монархія", розуміючи під ним владу, що стоїть над класами і партіями. Монархія, порушивши до себе симпатії пролетаріату, повинна стати творцем соціальної реформи. Ця думка укладалася в загальний настрій німецьких консерваторів про стабільність і поступовість в розвитку держави. Саме прагненням зберегти стабільність є комуністичною ідеєю, бо, на його думку, будь-яке суспільство, засноване на розподілі праці, за своєю природою комуністичне. Тому не слід лякатися комунізму, треба лише перетворити народне господарство на державне. А централізована державна влада вирішить всі соціальні і економічні проблеми, бо держава є "центральний пункт вищої життєвої діяльності".

Родбертус - соціаліст органічної державної ідеї, розробленої у філософській області Шеллінгом і Гегелем; він - теоретик ідеалістичного соціалізму; рішучий антиіндивідуаліст, він виводить свої соціальні вимоги не з прав індивіда, а з обов'язків держави. Держава, для Родбертуса - центральна організація соціального цілого, носій ідеї безперервного прогресу людського роду. "Державний" характер соціалізму Родбертуса яскраво виступає вже в перших його роботах. Як фізичні атоми з'єднуються в організми, все більш централізовані і диференційовані, так і соціальні атоми комбінуватимуться в союзи все більш тісні, до єдиного організованого суспільства включно; як у ряді фізичних організмів свідомість стає все яснішою і вільнішою, підпорядковувавши собі природні закони, так і людство поступово звільняється від дії "природних законів" неорганізованого господарського ладу і замінює їх суспільними законами, якими соціальний організм сам нормує своє буття. Ці два принципи Родбертус прагне довести аналізом окремих ступенів розвитку людського господарства:

1) антично-язичницький, такий, що відрізняється ізольованим характером господарства і розподілом праці, що тільки зароджується 2) католицько-німецькою, де цілком розвинулася, приватна власність на землю і капітал, розподіл праці значною мірою підпорядковує собі людину 3) прийдешньою, християнсько-соціальною, коли не буде приватної власності на знаряддя виробництва, і дух людини, підпорядкувавши собі розподіл праці, створить в господарській сфері свободу.

У своїх історико-філософських поглядах Родбертус знаходився під сильним впливом філософії Фіхте, Шеллінга і Гегеля, частково - історико-філософської схеми Сен-Сімона; у своїй економічній теорії він цілком стоїть на ґрунті, створеним Рікардо, багато в чому продовжує Прудона і Сісмонді. Значення Родбертуса, праці якого при його житті залишалися дуже маловідомими, було вперше відмічене Адольфом Вагнером, який називає його "Рікардо економічного соціалізму". Родбертус підняв соціалістичні учення на ступінь стрункої наукової системи, дані і висновки якої зробили великий вплив на розвиток всієї взагалі економічної науки. Прийнявши точно сформульовану Рікардо трудову теорію вартості, Родбертус, разом з Марксом, зробив з неї ті логічні висновки в області розподілу, які лежать в основі так званого "наукового соціалізму". Він сформулював і роз'яснив ряд найважливіших господарських явищ і економічних понять. Багато зробив він і для з'ясування питання про відношення капіталу до доходу і зокрема - до заробітної плати; йому належить чи не краще пояснення, що колись панувало, сьогодні абсолютно залишеній теорії фонду заробітної плати. Він сприяв, з'ясуванню поняття народного доходу, як сукупності благ, готових до споживання, на відміну від національного продукту, як результату всіх робіт, проведених, зараз, на всіх ступенях добування сировини і її переробки. Нарешті, разом з поняттям про технічний розподіл праці Родбертус вперше встановив поняття суспільного розподілу праці. В протилежність старій теорії, Родбертус показав, як цю сполучену працю дає єдиний дохід, вже у стадії розподілу що розчленовується на відомі три категорії. Створена Родбертусом теорія ренти і криз зустрічає немало більш менш вагомих заперечень. Деякі з них відносяться взагалі до цінової теорії вартості. Теорія походження криз від зниження частки робочих класів, не витримуючи критики, спростовується вже тим фактом, що перед настанням кризи грошова заробітна плата не падає, а піднімається до найвищого рівня. Дійсна причина криз - не в пониженні частки робочих класів, а в неорганізованості виробництва - явищі, яке Родбертус не раз піддавав різкій критиці, але ніде не привів зв'язок з кризами. Проте, і ті частини учення Родбертуса, які розроблені неповно і не витримують критики фактів, займають видатне місце в історії розвитку економічних ідей.



Теорія експлуатації



Головними засновниками теорії експлуатації є Карл Родбертус і Карл Маркс. Родбертус, стверджуючи, що тільки праця продуктивна, підтримував цю тезу наступними положеннями:

1) до господарських благ зараховуються тільки ті, які коштували праці. Решта всіх благ, якими б корисними вони не були, є природними благами, що не мають ніякого відношення до господарства,

2) всі господарські блага є тільки продуктами праці,

3) блага з господарської точки зору складають продукт не тільки тієї праці, яка виконує матеріальні дії, необхідні для створення блага, але і та праця, яка створює знаряддя виробництва. Робочі, що створили весь продукт, мають, принаймні, "з чисто правової точки зору", природне і справедливе право власності на весь створений продукт. Родбертус вважає, що робочому платять у вигляді зарплати тільки частину запрацьованого. Все інше у вигляді ренти привласнюється. Під рентою він розуміє земельну ренту і прибуток на капітал. Із його точки зору, економічна причина ренти - праця створює більше, ніж необхідно для підтримки життя робочих, юридична - існування приватної власності на землю і на капітал. Силою, яка примушує робочих погоджуватися на ці умови, є голод. "Те, що раніше називалося кормом, тепер іменується заробітною платою", - пише Родбертус. При цьому він виступав за відміну приватної власності на землю.



Заборгованість, землеволодіння і поземельний кредит



Родбертус також відомий як автор спеціальних робіт з питання про заборгованість, землеволодіння і про організацію поземельного кредиту і як один з найбільш глибоких дослідників історії народного господарства. Першому питанню він ще в 1858 р. присвятив невелику книжку, а в 1868-69 р. - двотомний твір. На думку Родбертуса, головною причиною обмеженого положення землевласників є існуюча форма поземельного кредиту, єдиний засіб допомогти землеволодінню - введення відповідно його природі рентної форми заборгованості, при якій нерухомість відповідає не за певний капітал, а за певну ренту, відповідно що змінюється, згідно тим же коливанням, капітальній сумі.

Історії народного господарства Родбертус присвятив ряд монографій, надрукованих частиною за життя його, частиною після його смерті. На підставі ретельного вивчення джерел Родбертус приходить до висновку, що античне народне господарство основувалося на абсолютно іншій основі, ніж сучасне; такою основою був "ойкос" - антична сім'я, яка володіла землею і рухомим капіталом, зокрема рабинями, і займалася як добуванням сировини, так і виготовленням необхідних продуктів оброблювальної промисловості. Ойкос був, господарською одиницею: він задовольняв майже всім потребам домовласника і його сім'ї, і лише небагато предметів споживання - головним чином чужоземні рослинні продукти, метали і предмети розкоші - отримувалися обміном на надлишки власного виробництва. В протилежність сучасному суспільному устрою, в античному народному господарстві не було ні суспільного розподілу праці, - бо кожен ойкос сам задовольняв свої потреби, - ні розчленування доходу на заробітну плату і ренту, - бо домовласник був власником і землі, і капіталу, а разом з тим володів, як річчю, робочою силою своїх рабів; не було і соціального питання в сучасному сенсі, бо робоча сила не протиставлялась капіталу, а входила до його складу; суспільство розчленовувалося тільки на багатих і бідних, причому в основі такого розчленовування лежав, головним чином, розмір землеволодіння: той хто не мав землі був бідняком, пролетарем, крупний землевласник був багатим; він тримав багато рабів, вів виробництво в крупних розмірах, і усередині нього розподіл праці міг досягати дуже високого розвитку; багатий домовласник мав в своєму розпорядженні не тільки фізичну працю, але і розумові здібності рабів. Ойкос - єдиний виробничий союз старовини, був основним осередком античної общини. На відміну від колишніх істориків, що рахують імператорський період римської історії епохою розкладання античного суспільного устрою, Родбертус визнає такою епохою республіканський період, починаючи з реформ Сервія Туллія, що ослабили родовий зв'язок. Це привело за собою концентрацію землеволодіння, розчленовування суспільства на крупних землевласників і бідних пролетарів. Утворення крупних господарств привело до крупних змін в економічному ладі як добувної, так і оброблювальної промисловості: частина рабів великого домовласника стає виключно землеробами, частина - виключно ремісниками; раби-ремісники спеціалізуються на окремих виробництвах; з'являються ергастерії - крупні ремісничі майстерні або мануфактура; торгівля і мореплавання, а також грошовий кредит, що спочатку були побічними заняттями домовласників, стають самостійними і відділяються від землеволодіння. З повною визначеністю така диференціація виражається до початку імператорської епохи, яку Родбертус вважає часом зародження і первинного розвитку соціальних початків, лежачих в основі нового суспільного устрою; у цю епоху відбувається відділення землеволодіння від рухомого капіталу і починається процес утворення виробництва, що не володіє знаряддями. До досліджень Родбертуса панував погляд, що колонат з'явився як результат прикріплення до землі раніше вільних орендарів; Родбертус доводить, що, навпаки, колонат розвинувся з рабства. Це остання думка відкидається більшістю істориків; але теорія ойкоса, як основи античного господарства, прийнята більшістю економістів і багатьма істориками, так що тепер вона може вважатися загальнопоширеною.


Висновок



Сприйнявши ідеї Сісмонді, критику ним капіталізму і нужденного становища робітників, Родбертус виступає з проповіддю соціалістичних ідей. Проте він вважає, що їх практичне втілення поки що є нереальним. Що ж до теорії, то тут, на його думку, слід бути безкомпромісним. Саме тому він гостро критикує теоретичні засади так званого катедер-соціалізму і водночас стає одним із основоположників теорії "державного соціалізму". Реформування суспільства він сподівається здійснити за допомогою зрівняльного розподілу, покладаючи цей обов'язок на державу.

Теорія цінності. Родбертус стоїть на позиціях трудової теорії вартості, хоч формулює і трактує її досить специфічно. Цінність, крім витрат праці, включає в нього витрати матеріалу і знарядь виробництва, але тільки як попередні витрати праці.

Родбертус визнає різницю між визначенням мінової цінності і самою цінністю, її величиною. Мірою цінності є праця. А одиницею її вимірювання є час.

Виходячи з трудової теорії вартості, Родбертус розглядає як нетрудові доходи прибуток і земельну ренту. Їх він об'єднує в єдину категорію "ренти взагалі", яку визнає рівноцінною категорії додаткової вартості. Слід звернути увагу на те, що Родбертус звинувачував К. Маркса в тому, що останній нібито "запозичив" у нього свою теорію додаткової вартості.

Земельна рента. Основою утворення земельної ренти Родбертус називає приватну власність на землю. Вона є нетрудовим доходом власника землі. Земельну ренту дають усі ділянки землі. Отже, Родбертус поставив питання про існування ренти, яку Маркс назвав абсолютною, що ж до диференційної ренти, то він заперечував її існування, хоч і визнавав, що різниця в продуктивності і розміщенні земельних ділянок збільшує ренту.

Що ж є джерелом ренти? За Родбертусом, середні ціни всіх товарів, як промислових так і сільськогосподарських, збігаються з їхніми трудовими вартостями. Кількість додаткової вартості ("ренти") в обох галузях пропорційна створеним у них сумам вартостей. Проте в сільському господарстві та сама сума вартостей, а отже, й додаткової вартості, створюється меншим капіталом, ніж у промисловості, тому що тут немає сирого матеріалу, сировини. Норма прибутку визначається промисловістю. Через те в сільському господарстві виникає певний надлишок над прибутком. Цей надлишок і є земельною рентою.

Проблема розподілу. Однією з найважливіших функцій суспільства Родбертус називає справедливий розподіл суспільного продукту. Під "справедливим" він розуміє такий розподіл, який забезпечує одержання кожним робітником повного продукту своєї праці. У розподілі багатства Родбертус виділяє дві сторони - економічну і соціальну. Економічна (через дію ринкових відносин) дає змогу власникам землі та капіталу привласнювати частину суспільного продукту (у вигляді процента і ренти). А соціальна - забирає в робітників частину створеного ними продукту, що є порушенням справедливого розподілу.

Чітке розмежування економічної і соціальної сторін розподілу багатства є чи не найбільшою заслугою Родбертуса. Не приділяючи особливої уваги з'ясуванню пропорцій, які складаються в процесі розподілу між факторами (послугами) виробництва, він спеціально наголошує на проблемі пропорцій між трудовими і нетрудовими доходами в національному продукті.

Висновуючи, що частка робітників у національному продукті зменшується на користь капіталістів і землевласників. Родбертус визнає необхідність ліквідації приватної власності, що забезпечить, на його думку, ліквідацію нетрудових доходів. Але це діло далекого майбутнього. За реальних умов розв'язання проблеми він бачить, як уже було сказано, у посиленні ролі держави в розподілі національного продукту.


Список використаної літератури



Велика Радянська Енциклопедія

М.И. Туган-Барановский “К лучшему будущему” 1996 р.

Статті Ойгена Бем-Баверка “Критика основних положень теорії Маркса”.