Праця, її види і властивості

1. Поняття праці



Праця – цілеспрямована діяльність людини, що реалізує свої фізичні та розумові здібності для отримання певних матеріальних або духовних благ, іменованих на виробництві продуктом праці, продуктом виробництва.

Технічна організація праці - це, по-перше, зв'язок людини у процесі спільної праці з знаряддями праці, технікою, матеріалами, технологічним процесом, по-друге, відображення ставлення людини до природи, ступінь впливу на неї при використанні її в трудовій діяльності. Технічна органи організація праці правом не регулюється, для неї існують технологічні інструкції, правила. Тому технічна організація праці, тобто як керувати технікою, як робити одяг, взуття, той чи інший продукт, в різних країнах, у різних суспільствах може бути однаковою. Це стосується, наприклад, технологій вироблення літаків, машин, цукру, хліба і т. д. Обидві названі боки громадської організації праці знаходяться у зв'язку і у взаємодії, впливаючи один на одного.

Громадська організація праці - існуюча в даному суспільстві, державі зв'язок між людьми в процесі спільної праці, що включає їх відносини з власності до середовищ засобів виробництва і до продукту праці. Ці історично розділені для кожної держави, суспільства ставлення людей, тобто їх зв'язку з участі в громадської організації праці, і є предметом правового регулювання, тобто предметом галузі трудового права.

Праця - доцільна, формально матеріальна (прямо-фіксований - фізична праця) і нематеріальна (побічно-фіксований - розумова праця), гарматна діяльність особи, спрямована на задоволення потреб індивіда і суспільства.

В процесі праці людина опосередковує, регулює і контролює обмін між собою і природою. Змінюючи в процесі праці природні умови свого життя, людина змінює і свою власну природу, розвиває свої творчі сили і здібності. Праця являє собою як спосіб відчуження людини від природи, так і форму зв'язку людського суспільства з природою.

Як економічна категорія, праця являє собою один з факторів виробництва.

В історичному матеріалізм працю розглядається як своєрідна субстанція історії, як фундаментальний спосіб людського життя, як "клітинка" усього різноманіття форм ставлення людини до світу. В процесі цілеспрямованої трудової діяльності осіб (суб'єкт праці) за допомогою створених ним знарядь праці перетворює предмет праці в необхідний йому продукт. Продукт праці обумовлено специфікою предмета (матеріалу), рівнем розвитку знарядь, метою і спосіб його здійснення [6].

В мети продукт праці існує до його створення в голові людини ідеально. Хоча мета організує процес праці, підпорядковуючи волю чинного суб'єкта, проте головним критерієм розвиненості праці є знаряддя праці. У них опредмечений (виражений у предметній речової формі) рівень розвитку матеріального виробництва, тип суспільного поділу праці. Крім того, в процесі праці виникають особливі відносини між людьми - виробничі відносини. Оскільки праця - громадська діяльність, колективна, виникає потреба в коштах її організації. Таким організуючим і контролюючим засобом стала членороздільна мова [1].

Подальший розвиток суспільства значною мірою залежить від вдосконалення знарядь праці і виробничих відносин. Ці характеристики праці істотно відрізняють характер людської діяльності від інстинктивного поведінки тварин, що дозволило Карлу Марксу і Фрідріха Енгельса розглянути працю в якості своєрідного "творця" людської історії, створити "трудову гіпотезу" походження людини і суспільства (антропосоціогенез). Проблема виникнення людини мислячого, що творить, здатного до трудової діяльності, спільно з собі подібними, була розглянута Енгельсом в роботах "Діалектика природи", "Роль праці в процесі перетворення мавпи до людини". Енгельс запропонував існування складного маятнико-образного руху від біологічних до якісно новим соціальним закономірностям і назад в процесі антропогенезу. Чинності зміни природних умов життя майбутній чоловік став частіше використовувати природні об'єкти (каміння, палиці) у своїй предметної діяльності; він змушений був розпрямитися для кращої орієнтації в умовах змінився рельєфу; шукати захист від холоду при зміні клімату. Ці природні передумови стимулювали розвиток найпростіших трудових навичок, які, у свою чергу, призвели до зміни будови руки. Звільнена від участі в пересуванні, рука стала органом і одночасно продуктом праці. Рука як біологічний орган втратила свою природну спеціалізацію, що створило умови для вдосконалення її неспеціалізованих навичок для розширення кола предметів, за допомогою яких можна впливати на природу. Все це призводить до того, що людина змогла діяти "за міркою будь-якого виду" (К.Маркс).

Розвиток суспільства і людини тепер прямо пов'язане з удосконалюванням знарядь праці. Виробництво знарядь праці - процес колективний, який є найважливішим, визначальною ознакою. Тварини можуть використовувати природні предмети у власних діях, але ніколи не виготовляють знаряддя праці з допомогою знарядь праці. Навіть найпримітивніші знаряддя праці закріплювали і передавали іншим особам інстинктивно незакріплені "схеми діяльності". У знаряддя праці, їх форми і функції закріплені ідеальні, історично вироблені, узагальнені способи трудової діяльності. Знаряддя праці змушують людину діяти за логікою загальної схеми праці. В процесі навчання оволодіння знаряддями праці стає найважливішим засобом соціалізації осіб, залучення їх до норм культури. Знаряддя праці були першими предметними, матеріальними "абстракціями", що зробило вплив на процеси становлення і розвитку власне мислення [2].

У процесі колективного діяльності у людей виникає і "потреба щось сказати один одному", і предмет розмови, тобто з'явилося, що сказати іншим. Потреба створила свій орган. Гортань мавпи змінила свою структуру, це і стало біологічної передумовою виникнення мови.

Маятнико-образний рух від біологічного до соціального, від соціального до біологічного прискорюється. Причини практично неможливо відокремити від наслідків. В результаті природно-біологічні закономірності відходять на другий план, людина набуває закінчену соціальну форму, біологічна еволюція закінчена і відтепер людина живе за новим, громадським законами, він навіть їсть і п'є "по-людськи". В силу вступає соціальний відбір, що проявляється в удосконаленні процесу праці, в передачі трудових навичок наступним поколінням. Праця стає регулятором стосунків людини з природою, процесом, що відокремлює людини від природи і зв'язує його з нею. Ускладнюються в процесі праці форми спілкування, мова й мислення призводять до появи нового типу організації життя - до суспільства.

Мова не просто фіксує (для запам'ятовування) певні смисли предметів, він активно бере участь в процесі породження цих значень. Таким чином, виникає нова надбіологічна, протосоціальна цілісність. Праця пов'язує учасників спільної діяльності в спільність, опосередковує їх спілкування. Подальший розвиток людини представлено розвитку суспільних відносин і культурних форм їх збереження і розвитку. У процесі створення форм культури, культурних способів саморегуляції суспільного життя людей і себе створює як її суб'єкта і творця, тобто як громадського людини [1].

У працю і за допомогою праці задовольняються всі потреби людини. Праця стає основним способом самоствердження людини у світі. Виробництво, таким чином, є основоположний, сутнісний ознака людини і суспільства. У працю удосконалюються фізичні і духовні якості людини, формуються власне людські культурні потреби. Таким чином, в працю створюються не тільки продукти споживання, але і сам діяч, суб'єкт праці - людина. У цьому плані з повною підставою можна сказати - "праця створив людину". Тварина лише користується природою і виробляє у ній зміни тільки в силу своєї присутності. Людина змушує природу служити своїм цілям і тим самим панує над нею. У розвитку форм праці від примітивних, нав'язаних зовнішньої необхідністю, до вільно-творчих знайшов своє відображення процес прогресивного розвитку людства. Хоча "трудова" гіпотеза пояснює багато аспектів антропосоціогенезу, сучасними вченими, у тому числі і вітчизняними, вона визнається недостатньою. Одним з істотних аргументів є те, що генетика заперечує спадкування придбаних ознак. Ця ситуація стимулює вчених до пошуку нових версій виникнення людини.

Праця, це властивість винятково людини розумного, у складі структурованих громадських структур. Мета праці - зменшити ентропію навколишнього світу.

Хоча є й інші точки зору. Так Ф.Н. Ільясов дає наступне визначення: "праця - це діяльність суб'єкта, спрямована на випереджальне задоволення його потреб" [1]. Тобто основним критерієм є факт "випереджає діяльності", тобто потреба ще не актуалізована, а дії за її випереджувального задоволенню вже відбуваються. Тоді, наприклад, діяльність білки, що робить на зиму запаси горіхів, може бути названа працею, а коли голодний вовк наздогнав і з'їв зайця - немає.



2. Соціальна сутність праці, її характер і зміст



Праця є основа і неодмінна умова життєдіяльності людей. Впливаючи на навколишнє природне середовище, змінюючи і пристосовуючи її до своїх потреб, люди не тільки забезпечують своє існування, але і створюють умови для розвитку і прогресу суспільства [3].

Будь-який процес праці передбачає наявність предмета праці, засоби праці і самого праці як діяльності з надання предмета праці необхідних людині властивостей.

Предмети праці - це все те, на що спрямований працю, що зазнає зміни для придбання корисних властивостей і задоволення тим самим людських потреб.

У результаті завершення процесу праці утворюються продукти праці - речовина природи, предмети або інші об'єкти, що володіють необхідними властивостями і пристосовані до людських потреб.

Процес праці - складне явище, багатоаспектне. Основними формами прояви праці є:

- Витрати людської енергії. Це психофізіологічна сторона трудової діяльності, що виражається у витраті енергії м'язів, мозку, нервів, органів почуттів. Витрати енергії людини визначаються ступенем важкості праці та рівнем нервово-психологічної напруги, вони формують такі стани як стомлення і втому. Від рівня витрат людської енергії залежать працездатність, здоров'я людини і його розвиток.

- Взаємодія працівника із засобами виробництва - предметами і засобами праці. Це організаційно-технологічний аспект трудової діяльності. Він визначається рівнем технічної оснащеності праці, ступенем його механізації та автоматизації, досконалістю технології, організацією робочого місця, кваліфікації працівника, його досвідом, застосовуваними їм прийомами і методами праці і т.д. Організаційно-технологічні параметри діяльності висувають вимоги до спеціальної підготовки працівників, до їх кваліфікаційного рівня.

- Виробниче взаємодія працівників один з одним як по горизонталі (відношення співучасті в єдиному трудовому процесі), так і по вертикалі (відносини між керівником і підлеглим) визначає організаційно-економічну сторону трудової діяльності. Вона залежить від рівня розподілу і кооперації праці, від форми організації праці - індивідуальну або колективну, від чисельності працюючих, від організаційно-правової форми підприємства (установи).

Праця, перш за все, процес, який чиниться між людиною і природою, процес, в якому людина своєї власної діяльністю опосередковує, регулює і контролює обмін речовин між собою і природою. Також потрібно враховувати, що людина, впливаючи на природу, використовуючи і змінюючи її в цілях створення споживацьких вартостей, необхідних для задоволення своїх матеріальних і духовних потреб, не тільки створює матеріальні (їжу, одяг, житло) і духовні блага (мистецтво, літературу, науку), але і змінює свою власну природу. Він розвиває свої здібності і таланти, виробляє у себе необхідні соціальні якості, формує себе як особистість [3].

Праця - першопричина розвитку людини. Чоловік зобов'язаний праці в розподілі функцій між верхніми і нижніми кінцівками, розвитку мови, поступове перетворення мозку тварини в розвинений мозок людини, вдосконалення органів почуттів. В процесі праці у людини розширювався коло відчуттів і подань, його трудові дії поступово стали носити свідомий характер.

Виконуючи трудові функції, люди взаємодіють, вступають у відносини один з одним, і саме праця є тією первинної категорією, у якої укладено все різноманіття конкретних суспільних явищ і відносин.

Громадський праця є загальною базою, джерелом всіх соціальних явищ. Він змінює положення різних груп працівників, їх соціальні якості, в чому і проявляється сутність праці як базового соціального процесу. Найбільш повно соціальна сутність праці розкривається в категоріях "характеру праці" і "змісту праці" [4].

Характер праці відображає в основному його соціальну сутність, по якій праця завжди є суспільним. Проте громадський працю складається з праці осіб, а у різних суспільно економічних формаціях зв'язок між індивідуальними і громадським працею різна, що і визначає характер праці. Він висловлює соціально-економічний спосіб з'єднання працівників із засобами праці, тобто процес взаємодії людини з суспільством і залежить від того, на кого людина працює. Характер праці визначається особливостями виробничих відносин, при яких праця відбувається, і висловлює ступінь їх розвитку. Він відображає соціально-економічний стан трудящих в суспільному виробництві, відношення між працею всього товариств і працею кожного окремого працівника. Але громадські форми праці обумовлені типом виробничих відносин і в різних громадських формаціях різні. Для більш повного розуміння соціальної сутності праці необхідно розглянути зміну його характеру при зміні громадських формацій.

До показників характеру праці відноситься форма власності, ставлення працівників до засобів виробництва і своїй праці, перерозподільні відносини, ступінь соціальних відмінностей в процесі праці та ін. [3].

Зміст праці висловлює розподіл функцій (виконавських, реєстрації і контролю, спостереження, налагодження та ін.) на робочому місці і визначається сукупністю виконуваних операцій. Воно відображає виробничо-технічну сторону праці, показує рівень розвитку продуктивних сил, технічних способів з'єднання особистого та речового елементів виробництва, тобто розкриває працю насамперед як процес взаємодії людини з природою, засобами праці в процесі трудової діяльності.

При цьому мається на увазі саме функціональне взаємодія без урахування тих соціальних відносин, які люди обов'язково вступають в процесі праці. Зміст праці індивідуально на кожному робочому місці, дуже рухливі та мінливе. Воно характеризується структурою виконуваних функцій, різноманітністю (монотонністю), співвідношенням виконавських і організаторських елементів, фізичними і нервово психічні навантаженнями, ступенем інтелектуальної напруги, самостійності діяльності, самоорганізацією праці, наявністю новизни (творчості) у прийнятих рішеннях щодо виробничого процесу, кваліфікованістю, складністю праці (обсяг знань загальної освіти та професійної підготовки), соціально-економічною оцінкою працівників, що виконують даний вид праці.

Досягнутий рівень суспільного поділу праці породжує повну взаємозв'язок товаровиробників і вимагає всебічної зв'язку між ними. Праця приватного виробника стає громадським тоді, коли при обміні отримує визнання на ринку.

По відношенню до характеру праці його зміст є більш приватним поняттям. Це знаходить обґрунтування навіть в тому, що характер праці (зокрема, поділ між фізичним і розумовою працею) висловлює класові відмінності, а зміст – лише внутрішньо класову диференціацію.

Зміст праці залежить від того, що людина робить і які знаряддя для цього використовуються, які функції виконує і як вони поєднуються при цьому, які зусилля (фізичні або психічні) переважають.

Різний по змісту працю вимагає від працівників неоднакового рівня професійних знань, різного ступеня участі в управлінні виробничим процесом, різного рівня загальної культури, відображається на структурі його потреб. Відмінності у змісті праці породжують відмінності в кваліфікації працівників, впливають на їхнє ставлення до праці, рівень трудової активності. Збагачення змісту праці, поліпшення його умов полегшують працю людини, створюють для нього емоційний і інтелектуальний стимул, збільшують тим самим його виробничу віддачу і задоволеність працею, сприяють розвитку особистості.

У всіх галузях виробництва, на кожному підприємстві зміст праці втілено в ті або інші професії, що розрізняються функціями і використовуваними при цьому знаряддями праці. Чисто кількісне розподіл фізичних і психічних функцій не може бути вирішальним критерієм для визнання того чи іншого виду праці розумовим або фізичним. Кожен процес праці вимагає певних розумових і фізичних зусиль. Різниця в змісті праці засноване на виділення тієї функції, яка для результативності цього виду праці має вирішальне значення [3].

Трудова активність - основний, що визначає вид соціальної активності. Вона виражається в залученні працівника в суспільне виробництво і постійне зростання продуктивності праці, ступеня реалізації ним своїх фізичних і розумових можливостей, знань, умінь, здібностей при виконанні конкретної трудової діяльності. Рівень трудової активності характеризується досягнутими результатами виконання встановлених виробничих завдань (норм), підвищення якості продукції, суміщення професій і функцій за власною ініціативою, перехід на багатостаночне обслуговування по галузевих та міжгалузевих норм, освоєнні других і суміжних професій, поліпшення використання засобів праці (обладнання, сировини, матеріалів), скорочення термінів освоєння нових видів продукції і устаткування, надання допомоги товаришам по роботі, дотримання і зміцнення дисципліни праці та ін.

Роль праці в розвитку людини і суспільства проявляється в тому, що в процесі праці створюються не тільки матеріальні і духовні цінності, призначені для задоволення потреб людей, але і розвиваються самі працівники, які набувають нові навички, розкривають свої здібності, поповнюють і збагачують знання. Творчий характер праці знаходить своє вираження у народження нових ідей, появі прогресивних технологій, більш досконалих і високопродуктивних знарядь праці, нових видів продукції, матеріалів, енергії, які, у свою чергу, ведуть до розвитку потреб [4].

Таким чином, наслідком трудової діяльності стає, з одного боку, насичення ринку товарами, послугами, культурними цінностями, з іншого - прогрес виробництва, поява нових потреб і їх подальше задоволення.

Розвиток і вдосконалення виробництва благотворно позначається на відтворенні населення, підвищення його матеріального і культурного рівня.



3. Види праці і трудових процесів

праця соціальний розумовий

Існують різні види праці, і всі їх різноманіття можна класифікувати за наступними критеріями: змістом праці, характером праці, продукту праці, часу витрати праці, ступеня участі людини в процесі праці, методів залучення людей до праці, предмета праці, умовами праці, приналежності до носія трудових функцій. Зазначимо характерні властивості й види праці [6, 8].

	Усвідомлення дій. Це означає, що, перш ніж почати працювати, людина створює у своїй свідомості проект, тобто подумки уявляє собі результат праці. Наприклад, як товаровиробник він визначає, які продукти, в якій кількості і коли треба робити. Неусвідомлені, інстинктивні дії не є працею. Щоб проілюструвати це, ДО. Маркс порівняв дії архітектора і дії бджоли. Найгірший архітектор, відзначав Маркс, від найкращою бджоли з самого початку відрізняється тим, що перш ніж будувати комірку з воску, він вже побудував її в своїй голові. Бджола ж здійснює свої дії інтуїтивно.

	Доцільність дій. Після того, як створений проект, людина продумує модель дій, а вже потім приступає до здійснення заздалегідь вироблених намірів. У нашому прикладі це означає: як ці продукти треба проводити, які ресурси використовувати, за допомогою якої технології.

	Результативність дій. Будь-яка діяльність завершується певним результатом, але праці властивий не просто результат, а суспільно корисний результат.

	Громадська корисність дій. Люди роблять блага не поодинці, не ізольовано один від одного, а спільно, об'єднавшись в трудові колективи або на основі більш або менш міцних контактів між собою. Вони виробляють ці блага для себе і для суспільства.

	Енерговитратність дій. Проявляється в тому, що на здійснення трудової діяльності витрачається певна фізична та розумова енергія.

Зміст праці залежить від наявності тих або інших функцій в процесі праці і характеризує працю в структурному плані. Воно показує рівень розвитку продуктивних сил. З точки зору змісту праці, процес праці є взаємодія людини з гарматами та предметами праці, своєрідне повторення трудових циклів, кожний з яких завершується виготовленням певного продукту [8].

Характер праці показує, як виявляється працю, які його риси, ознаки, характерні властивості і особливості. Він залежить від з'єднання працівника із засобами праці і визначає його соціальну структуру. Характер праці виражає те особливе, що притаманне праці в кожній суспільно-економічної формації та зумовлене типом пануючих відносин. Зазначимо, що зміст і характер праці є двома сторонами однієї монети, вони відображають відповідно сутність і форми громадського праці. Ці дві соціально-економічні категорії знаходяться в діалектичної взаємозв'язку, і зміна однієї з них неминуче призводить до зміни інший.

За змістом праці розрізняють:

	фізична та розумова праця. Фізична праця - найпростіший вид праці, що вимагає в основному витрат м'язової енергії працівника. Розумова праця - розумові зусилля людей, спрямовані на виробництво товарів і надання послуг. Він характеризується відсутністю прямої взаємодії працівника із засобами виробництва і забезпечує потреби виробництва в знаннях, організації, управлінні і т.п. Поділ праці на психічний і фізичний носить умовний характер, тому йдеться про переважання розумових і фізичних зусиль у праці;

	творча і репродуктивна. Творча - це творча праця, в процесі якого створюється щось якісно нове, неповторне, оригінальна, унікальне. Результати творчої праці залежать від здібностей до даного виду творчості, захопленості роботою, її важливість, необхідних умов. Репродуктивна праця - це відтворений, заздалегідь відомий, що не містить творчих елементів працю;

	проста і складна працю. Простий праця - це некваліфіковану працю, не вимагає від працівника спеціальної професійної підготовки. Складна праця - це кваліфікована праця, який створює в одиницю часу більшу вартість, ніж простий працю.

Залежно від характеру праці розрізняють [8]:

	приватна і громадська працю. У товарному виробництві, коли окремі виробники виготовляють певні товари, індивідуальна працю виступає як приватна праця у зв'язку з господарською, виробничої та юридичної відособленість власників засобів виробництва. Кожен виробник виробляє далеко не всі продукти, необхідні для задоволення його потреб, а спеціалізується на виготовленні лише частину з них. Тому в будь-якому суспільстві приватний праця завжди реалізується як частка суспільної праці і носить суспільний характер, який проявляється на ринку через прирівнювання товарів один до одного і їх обмін;

	індивідуальний і колективна праця. Індивідуальна праця - це праця окремих працівників (менеджерів, токарів) або підприємців. Колективна праця - це така праця, коли люди працюють не ізольовано, а спільно, об’єднуючись в трудові колективи (підприємство, відділу, лабораторії, цех, бригаду), причому розмір колективу не має значення;

	наймана праця. Наймана праця, - це відносини, що виникають між власниками засобів виробництва і працівниками, особисто вільними, але не мають засобів виробництва і продають свою робочу силу в обмін на певну вартість у формі заробітної плати. Підприємець, який відкрив свою справу, створює можливість для програми своєї праці, що можна назвати самонаймом характер такого праці якісно відрізняється від характеру найманої праці. Саме така праця є можливість для розвитку ініціативи людини, сприяє бережливого, хазяйському відношенню до власності, формування таких якостей, як самостійність, підприємливість, творчість;

	конкретна і абстрактна праця. Як особлива доцільна діяльність людини працю виступає в певній корисної формі, і його підсумком є різні споживчі вартості. Працю, спрямовану на їх створення, називається конкретна праця. Приведення різних конкретних видів праці до однакового і порівнянного увазі передбачає необхідність абстрагуватися від якісних характеристик, звести окремі види праці до простим витрат робочої сили, до витрат фізичної, нервової та іншої енергії. Цей знеособлена і зрівняна праця називається абстрактною працею. Конкретний працю створює споживацька вартість, а абстрактна - вартість товару [7, 8].

По продукту праці розрізняють продуктивну і непродуктивну працю. Продуктивна праця - це праця, який безпосередньо бере участь у створенні натурально-дійсної форми суспільного багатства, сукупного суспільного продукту, національного доходу. Це праця, в процесі якого виробляються матеріальні блага, послуги та що приносить прибуток. Процес праці, надає послуги, і процес їх споживання злиті воєдино. Послуги існують у формі діяльності, їх не можна накопичити. Непродуктивна праця - це праця, що створює соціальні та духовні блага. Така праця суспільно корисний, але не є продуктивним, так як не матеріалізується і не втілюється в окремому продукті.

В залежності від часу витрати праці розрізняють жива і минула працю. Жива праця - це праця, що витрачається в даний момент і результати його ще невизначені. Працівник, виконуючи якийсь обсяг робіт, витрачає на це якийсь робочий час, так званий живий працю. Але виготовляючи продукцію, працівник витрачає ще й минулий працю. Минула праця втілює в собі раніше створений результат - це сировина і матеріали, енергія, обладнання, комп’ютери, технічні засоби управління і т.д. При переході від ручної праці до механізованого витрати живої праці різко знижуються, а витрати минулого зростають.

За ступенем участі людини в процесі праці розрізняють [8]:

	ручна праця, яка здійснюється або повністю вручну, або за допомогою ручних знарядь праці;

	механізована праця, який здійснюється з допомогою механізованих знарядь праці (наприклад, зварювання за допомогою спеціального апарата);

	машинна праця, коли основна робота виконується машиною, керованої працівником без безпосереднього програми їм фізичних зусиль. Працівник вручну виконує лише допоміжну роботу з управління машиною і її обслуговування;

	автоматизована праця, коли основна робота повністю автоматизована, а допоміжна робота автоматизована частково. Працівник контролює правильність і стабільність налаштування обладнання та його завантаження;

	комп'ютеризована праця, коли робота виконується за допомогою спеціально розроблених комп'ютерних програм, а працівник здійснює лише управління і контроль за роботою комп'ютера;

	високотехнологічна праця класифікується в залежності від ступеня прогресивності застосовуваних у процесі праці технологій. Залежно від методів залучення людей до праці розрізняють:

	примусова праця, коли є пряме примус. Така праця характеризується обмеженням особистої свободи, і прикладом може служити пряме і боргове рабство. Крім безпосереднього примусу, подібний праця може бути наслідком кримінальних, адміністративних або інших закріплених в законодавчому порядку норм;

	необхідна праця - це праця за необхідності, щоб заробити кошти для існування. Така праця характерний для переважної маси людей;

	добровільна праця - це праця за бажанням. Така праця має місце, коли людина економічно забезпечений, може не працювати, але працює, щоб реалізувати свій потенціал. Робота для нього - це засіб самовираження і самоствердження. Іноді для здійснення подібної роботи люди використовують власні кошти, наприклад, створюють благодійні, громадські фонди і т.д.

З предмета праці розрізняють:

	управлінська праця - вид трудової діяльності по виконанню функцій управління в організації, призначенням якого є забезпечення цілеспрямованої і скоординованої діяльності трудового колективу за рішенням що стоять перед ним завдань;

	науково-технічна праця - вид трудової діяльності з проведення наукових досліджень, розробки конструкторської і технологічної документації, забезпечення конструкторського технологічного супроводу виробництва продукції, випробування, технічного контролю, ремонту енергетичного устаткування, обслуговування і т.п.;

	виробнича праця - вид трудової діяльності, безпосередньо пов'язаний з виробництвом продукції або надання послуг;

	підприємницька праця - це самостійний працю, здійснюваний на свій ризик, спрямований на систематичне отримання прибутку від користування майном, продажу товару або надання послуг особами, зареєстрованими в цій якості в установленому законом порядку.

Залежно від умов праці розрізняють [5, 6, 8]:

	стаціонарна та пересувна праця. Перший здійснюється у приміщеннях та на території підприємств і організацій. Другий пов'язаний, як правило, з роботою на транспортних, туристичних та інших підприємствах та організаціях;

	наземна і підземна працю. Першим займається більшість трудящих. Другий пов'язаний з роботою у видобувних галузях народного господарства, а також з роботою в метрополітені;

	легка, середньої тяжкості і важка праця. Така градація здійснюється залежно від розміру програми фізичних зусиль в процесі його протікання;

	нешкідлива, середньої шкідливості та шкідлива праця характеризується залежністю від ступеня впливу умов праці на здоров'я людини;

	приваблива і неприваблива праця. Як правило, важкий і шкідливий для здоров'я людини праця є непривабливим;

	регламентована і нерегламентована праця. Перша відноситься до переважної частини що працюють у всіх сферах людської діяльності. Друга пов'язана з творчою, розумовою роботою персоналу.

За належністю до носія трудових функцій розрізняють [8]:

	працю керівника - розумова праця, пов’язаний з управлінням трудовим колективом, що поєднують людей різних спеціальностей, робота яких націлена на створення певного результату (продукту, послуги і т.п.). Керівником стає, як правило, найбільш здатний спеціаліст;

	працю спеціаліста - розумова праця, що відрізняється професійній змістовністю, складністю і інтелектуальністю, що вимагає для свого виконання спеціальної освіти;

	працю виконавця - працю працівника, який виконує роботу або надає послуги за завданням іншого працівника (керівника).

Слід зазначити, що дана класифікація носить умовний характер і призначена для того, щоб виділити істотні ознаки праці. У реальному житті в кожному конкретному працю вище перелічені ознаки можуть бути присутніми в різних комбінаціях [7, 8].




Перелік використаної літератури



	Ф.Н. Ильясов. Удовлетворенность трудом (анализ структуры, измерение, связь с производственным поведением). Ашхабад: Наука, 1988. С. 11.

	С. А. Подолинский. Труд человека и его отношение к распределению энергии. М., 2005.

	Экономическая теория. Учебник. /Под общей ред. Видяпина В. И., Журавлевой Г. П. – М., 2000.

	Борисов Е. Ф. Экономическая теория. Учебник. – М.: Юрайт, 2001.

	Иохин В. Я. Экономическая теория. Учебник. – М., 2000.

	Маркс К. Капитал. /Пер. с нем.

	Камаев В. Д. Экономическая теория. Учебник. – М.: Гуманит. Изд. Центр ВЛАДОС, 1998.

	Електронний ресурс: http://www.e-college.ru/xbooks/xbook148/book/index/index.html?go=part-005*page.htm