Екологічні особливості родини складноцвітних (Ромашка)

ПЛАН РОБОТИ:



Вступ 

Розділ І. Родина Складноцвіті (Asteraceae)

1.1. Характеристика родини Складноцвіті (Asteraceae) 

1.2. Екологічні особливості родини складноцвітних 

Розділ ІІ. Відмітні ознаки видів роду Matricaria

2.1. Генетичні типи Ромашки аптечної 

2.2. Екологія і ареал розповсюдження Ромашки аптечної 

Список використаної літератури і джерел 


Вступ



Складноцвіті рослини (25 000 видів) – це соняшник, айстри, жоржини, нігтики, хризантема, волошки, ромашки, кульбаба лікарська. 

Дрібні квітки зібрані в суцвіття-кошик – це найхарактерніша ознака рослин сімейства складноцвітих. Квітки мають подвійну оцвітину, але чашка або не розвивається, або представлена щетинками або волосками, які утворюють чубок. 

Віночок складається з п'яти зрощених в трубку пелюсток. Тичинок теж п'ять; пильовиками вони зростаються в тичинкову трубку, розташовану навкруги стовпчика. В квітці один товкач, із зав'язі якого розвивається плід-сім'янка. 

Сім'янки багатьох складноцвітих мають летючки – пристосування для розповсюдження плодів вітром. 

Залежно від особливостей будови віночка у складноцвітих рослин розрізняють декілька типів квіток. Квітки бувають язичкові, трубчасті, воронковидні. З безлічі видів складноцвітих нашої країни деякі квітнуть до пізньої осені. 

Ромашка аптечна, або лікарська – однорічна трав'яниста рослина з сильним ароматом. Квітки в її кошиках двох типів: в центрі трубчасті, золотисто-жовті, а краєві – язичкові, білі. Плоди – довгасті сім'янки. 

Ромашка аптечна – широко поширена рослина. Її можна зустріти у всіх районах європейської частини Росії, на Кавказі, в Сибірі, на Дальньому Сході і в Середній Азії. Росте вона на покладах, пустирях, в населених пунктах. Лікарською сировиною служать молоді суцвіття-кошика, багаті ефірними маслами. 

Восени на лугах і уздовж доріг квітне піжмо звичайне. Її жовті невеликі кошики зібрані в складні суцвіття. До складу кошиків входять тільки трубчасті квітки. 

Серед складноцвітих є бур'яни, наприклад хрестовик звичайний, будяк польовий, волошка синя. 

Людина розводить порівняно небагато харчових рослин з цього великого сімейства. Головні з них – соняшник і земляна груша, або топінамбур. 

Але багато які з складноцвітих – цінні декоративні рослини (жоржини, хризантема, айстри). До складу цього сімейства входять багато лікарських рослин (ромашка лікарська, нігтики лікарські, череда трьохроздільна).


Розділ І. Родина Складноцвіті (Asteraceae) 



1.1. Характеристика родини Складноцвіті (Asteraceae)



Складноцвіті (Asteraceae) — найкрупніше сімейство дводольних рослин. В ньому від 1150 до 1300 родів і більше 20 000 видів. 

Складноцвіті зустрічаються майже скрізь, де взагалі можливо існування вищих рослин, — від тундри до екватора, від морського узбережжя до альпійських снігів, на безплідних пісках і на огрядних чорноземах. 

Рослини цього сімейства звичайно неважко відрізнити від представників інших сімейств по характерному для них суцвіттю-кошику. Основу кошика утворює розширене ложе суцвіття, або загальне квітколоже, на якому розташовуються квітки які тісно примикають одна до одної. 

Зовні загальне квітколоже оточено обгорткою, що складається з більш менш сильно видозміненого верхового листя. Основна функція обгортки полягає в захисті квіток від несприятливих зовнішніх дій середовища. Листочки (або листи) обгортки розташовуються в один-два або декілька рядів. Розміри кошиків у дикорослих складноцвітих частіше за все невеликі – діаметром в межах від одного до декількох сантиметрів. Лише зрідка кошики крупніше – діаметром до 10—15 см, а у культивованого соняшника однорічного (Ilelianthus annuus) вони досягають в поперечнику до 60 см. В той же час у багатьох полинів кошики крихітні – у висоту і завширшки всього 2—4 мм. 

Загальне квітколоже може бути більш менш плоским (як, наприклад, у соняшника), але може бути також увігнутим, опуклим, конусним і іншої форми. Його поверхня нерідко усаджена плівками, щетинками або волосками. Це видозмінені приквітки, і лише смужки можуть бути не пов'язаними з приквітками (тобто мати трихомну природу). В певній відповідності з розміром загального квітколожа знаходиться і число квіток в кошику. У соняшника однорічного воно часте перевищує тисячу, але в жіночих суцвіттях видів роду амброзія (Ambrosia) всього лише 2 квітки, а кошики у видів роду мордовник (Echinops) містять всього одну квітку.

Квітки у складноцвітих, як правило, невеликі. Чашка видозмінена в чубок (іноді його також називають летючка або паппус). Чубок складається з більш менш значного числа різного виду щетинок, волосків, остюків, або він представлений лише плівчастою облямівкою (коронкою). Іноді чубок зовсім зникає, і тоді квітка повністю позбавлена чашки. У більш примітивних складноцвітих добре помітні луски — рудименти лопатевої чашки. Віночок зрощенопелюстковий. Його форма дуже сильно варіює. Він буває більш або менш актиноморфним, і тоді він трубчастий; якщо віночок зигоморфний, тоді він частіше всього або язичковий, або так званий двогубий. Між цими основними формами багато перехідних. Тичинки, звичайно в числі 5, прикріплені до трубки віночка. Нитки тичинок вільні, а пильовики бічними сторонами злипаються між собою, утворюючи пилкову трубку, через яку проходить стовпчик. Пильовики переважно подовжені, такі що розкриваються подовжньо, інтрорзні. Рідко, наприклад у роду амброзія, пильовики вільні, а нитки тичинок були зрощені. Гінецей складається з 2 плодолистків із стовпчиком, який закінчується 2-х рильцовими лопатями або гілочками; у стерильних квіток стовпчик іноді нероздільний. У плідних квіток лопаті стовпчика виставляються з віночка і часто сильно розходяться. З внутрішньої сторони лопаті рильця забезпечені особливою сприймаючою (рильцовою) тканиною.

Для багатьох видів сімейства характерний наявність так званих збірних або вимітаючих волосків, сприяючих видаленню пилку з пилкової трубки. Розташування цих волосків (у вигляді комірця під рильцовими лопатями або на більш менш значному протязі зовнішньої сторони лопатей), їх густина і довжина вельми різноманітне. Зав'язь нижня, одногнездная, у підстави з однією сім’язачатком (дуже рідко їх два), розташованим на короткому сім’яносії (фунікулюсі). В зрілому насінні ендосперма немає або виявляються лише його сліди. 

Плід складноцвітих – сім'янка. Це односім’яний плід, що не розкривається, з більш менш щільним шкірястим і звичайно нетовстим навколоплодником, як правило, що відділяється від сім'я. Лише в дуже окремих випадках, як у видів неотропічного роду вулъфія (Wulffia), сім'янки з соковитим навколоплодником. Короткі відомості про квітку і пов'язаних з ним утворення, про які вище розказано, відносяться до добре розвинутої двостатевої квітки складноцвітих. 

Проте далеко не у всіх видів цього сімейства всі квітки в кошику двостатеві і плодючі. Часто зустрічаються ще два типи одностатевих квіток — жіночі (звичайно плодючі) і чоловічі (безплідні), а також безплідні квітки, в яких редукований і андроцей і гінецей. Кошик може бути однорідноквітковим (гомогамним), але частіше різнорідноквітковим (гетерогамним). При цьому центр кошика займають двостатеві трубчасті квітки, а по периферії промінням розходяться жіночі і часто яскраво забарвлені язичкові квітки. В гетерогамному кошику спостерігаються і інші комбінації квіток, різних по будові і статі. 

Листя переважно чередуче. Величина, форма і ступінь розчленовування листової пластинки сильно варіюють, від дуже крупних, як у білокопитника японського (Petasites japonicus) який росте на Сахаліні, Курильських островах і в Японії (пластинка його цільного прикореневого ниркоподібного листа досягає в поперечнику 1.5 м, а черешок в довжину 2 м), до маленьких, дуже редукованих, як у американського бакхариса безлистого (Baccharis арhylla) з прутовидними фотосинтезуючими стеблами. Дуже оригінальне листя у деяких американських ліан з роду мутисія (Mutisia). У більшості складноцвітих листя характеризується тим або іншим типом перистого жилкування. Проте зустрічається листя із строго паралельним або паралельно-дугоподібним жилкуванням, як у деяких видів роду козелець (Scorzonera). Багатьом складноцвітим властиво опушування. Волоски у складноцвітих дуже різноманітні: одно- або багатоклітинні, жорсткі і м'які, прямі і звивисті, прості (негіллясті) або двороздільні, зірчасті. Густе опушування особливо часто добре виражено у видів, що мешкають в умовах постійної сухості або різкої зміни температур. Так, шерстолистник хлопковидний (Lachnophyllum gossypinum), що росте в Середній Азії в молодому віці весь, як ватою, покритий м'якими переплутаними волосками. 

Серед складноцвітих помітний відсоток колючих рослин. Колючими бувають листи і стебла. У переважної більшості видів сімейства розвинутий стрижньовий корінь. Нерідко корінь бульбоподібний потовщений, що, наприклад, характерний для лопухів (видів роду Arctium). У багатьох видів сімейства розвиваються контрактильні (втягуючі) корені; у рослин з прикореневою розеткою вони часто забезпечують щільне прилягання розеток до землі. У деревної фічії прекрасної (Fitchia speciosa), що росте на острові Раротонга, є добре виражені повітряні опорні корені. У багатьох складноцвітих знайдена ендомікориза. 

Більшість складноцвітих — трави, багаторічні або однорічні, які за своїми розмірами варіюють від дуже крупних, як деякі види соняшнику, до крихітних. Але серед них багато також напівчагарників і чагарників заввишки від 1 до 3 м і лише іноді вище (до 8 м). Зустрічаються серед складноцвітих і дерева, звичайно невисокі. Багато деревних форм характерні для океанічних островів. У складі ендемічного для Галапагосських островів роду скалезія (Scalesia) відомі види із стовбурами, що досягають у висоту більше 20 м при діаметрі 25—30 см, як, наприклад, скалезія черешчата (S. реdunculata). Вони утворюють справжні ліси. 

В Південній Африці і па Мадагаскарі виростають дводомні деревні рослини з роду брахілена (Bracjiylaena), і серед них ендемічне для Мадагаскару дерево першої величини – брахілена мерана (В. merana). Воно досягає у висоту 40 м і діаметру до 1 м; деревина його стійка до гниття і високо цінується. 

Серед деревовидних складноцвітих зустрічаються так звані розеткові дерева. Стовбур у них не гілкується або слабо гілкується і несе на верхівці крону листя на зразок пучка або розетки. Розеткові дерева з роду хрестовик (Senecio) досягають у висоту 7,5 м. Вони характерні для високогірних ландшафтів африканських тропіків. Багато складноцвітих мають подушковидну форму. Так, хаастія подушковидна (Haastia pulvinaris), що росте в субальпійському і альпійському поясах Нової Зеландії, утворює подушки діаметром понад 2 м і заввишки 60 см. Хаастія разом з іншим подушковидним складноцвітим – раулією незвичайною (Raoulia eximia) — завдяки своєму світлому густому опушуванню добре виділяється серед каміння.

Ліани серед складноцвітих зустрічаються рідко. Великі ліани відомі в родах вернонія (Vernonia), міканія (Mikania), мутисія (Mutisia) і небагатьох інших. Всі вони – мешканці теплих країн. Серед складноцвітих немало листових і стеблових сукулентів; багато які з них зустрічаються в садово-оранжерейній культурі. Найбільше число сукулентних складноцвітих мешкає на південному краї Африки і далі на північний схід до Ефіопії, а також на Мадагаскарі. Водні рослини серед складноцвітих зустрічаються рідко. Найбільш відомі північноамериканські склеролепис однокорзинчатий (Sclerolepis uniflora) і два види роду череди (Bidens). Оригінальні водні мексиканські види пектис водний (Pectis aquatica) з плаваючим стеблом завдовжки близько 30 см і напівзанурений мілкопелюстник гетероморфний (Erigeron heteromorphus), верхнє листя у якого цільно-крайні або зубчаті, а занурені у воду – волосовидні. 

У деяких складноцвітих стебла видозмінені у філокладії і приймають на себе функцію фотосинтезу. Це спостерігається; зокрема, у декількох американських видів роду бакхарис. 

1.2. Екологічні особливості родини складноцвітних



Як і у представників порядку дзвоникових, основний запасний вуглевод у складноцвітих — інулін (а не крохмаль, як у більшості інших дводольних). Багато складноцвітих належать до рослин, що мають високий степінь чутливості до світла, яка виражається в здатності розкривати і закривати кошики в залежності від інтенсивності освітлення. 

Серед складноцвітих зустрічаються так звані компасні рослини. Вони здатні тримати своє листя ребром до падаючого на нього світла; при цьому одна широка сторона пластинки звернута на схід, а інша — на захід. Таке розташування листя оберігає від перегріву сонячним промінням і сприяє зменшенню транспірування, без зниження інтенсивності фотосинтезу. Компасні рослини звичайно мешканці відкритих місць. З таких рослин добре відомі поширений в Євразії латук дикий, або компасний (Lactuca serriola) і північноамериканський силъфіум дольчастий (SiJphium laciniatum). В часи, коли простори американських прерій ще були слабо освоєні, положення листя сильфіума замінювало мисливцям, що заблукали, компас. 

Чутливість деяких складноцвітих не тільки до світла, але і до вогкості повітря і інших атмосферних явищ, вже давно помічена в народі. Тому види цього сімейства служать як своєрідні барометри. Так, якщо кошик осоту городнього в більш менш ясний день не розкривається, то наступного дня дуже вірогідний дощ. В літературі є дані і про більш довгострокових «провісників» погоди серед складноцвітих; указується, наприклад, що утворення розетки листя у геленіума осіннього (Helenium autumnale) яке пов'язане з характером майбутньої зими. 

Переважна більшість складноцвітих — комахозапилювані рослини. Ранні весняні види помірних областей часто мають золотисто- або оранжево-жовті квітки в кошику, які добре виділяються на темній, ще слабо покритої іншими рослинами ґрунту. У багатьох складноцвітих малопомітні трубчасті квітки кошика оточені по периферії яскравими білими, жовтими або червоними крупними квітками, які добре видно з великої відстані. Ці периферичні квітки нерідко безплідні і не виконують ніякої іншої функції, окрім сигнальної. Комахозапилювані складноцвіті з невеликими кошиками, малопомітними окремо, володіють більш менш крупними, добре прикметними загальними суцвіттями. Комах привертає нектар, звичайно що виділяється при підставі стовпчика, а також пилок. Основні обпилювачі — бджоли, оси, джмелі і інші перетинчастокрилі, а також лускокрилі. Більш рідкісні обпилювачі — мухи-журчалки (сирфіди) і інші двокрилі, а також жуки і представники інших загонів класу комах. Часто одні і ті ж складноцвітні відвідуються не одним-двома, а великим числом різних видів комах. Є відомості, що деякі види роду мутисія запилюються птахами. У більшості складноцвітих спостерігається протандрія. Так само як у дзвоникових – пильовики розкриваються ще в бутоні і пилок виявляється усередині пилкової трубки ще до розкриття квіток; на цій чоловічій фазі розвитку квітки стовпчик короткий і лопаті або гілки рильця ще щільно зімкнутий; до моменту розкриття квітки стовпчик подовжується і поступово, подібно поршню в циліндрі, виштовхує пилок, як це ми вже бачили у представників підродини лобелій сімейства дзвоникових. 

З особливостей, що забезпечують успіх і точність перехресного запилення, великий інтерес представляє своєрідний пилковоподаючий механізм, який спостерігається у досить багатьох складноцвітих, наприклад у видів роду волошка (Centaurea). У них є чутливі нитки тичинок, що володіють здатністю скорочуватися. Внаслідок цього при дотику комах до тичинок пилкова трубка опускається вниз, а стовпчик з вимітаючими волосками, що знаходиться під нею виносить пилок, який і потрапляє на комаху. 

У багатьох складноцвітих є пристосування, що забезпечують запилення між різними квітками в межах одного кошика. В тих випадках, коли перехресне запилення чого-небудь не відбулося, звичайно має місце самозапилення. Воно забезпечується здатністю рильцових лопатей стовпчика закручуватися так, що вони приходять в зіткнення з власним пилком. 

Порівняно у небагатьох складноцвітих, наприклад у видів роду дурнишник (Xanthium), спостерігається протогінія. Нерідко зустрічається анемофілія. Вона розглядається як явище вторинне і властива рослинам широких відкритих просторів, наприклад видам полину (Artemisia); кошики у них, як правило, дрібні, непоказні, зібрані в складні загальні суцвіття. У деяких складноцвітих квітки клейстогамні. Окрім нормального статевого процесу у складноцвітих часто спостерігається апоміксис, особливо серед представників підродини латукових, наприклад у роду кульбаба (Taraxacum). Кількість плодів вельми значна, а у багатьох випадках виключно велика. Плоди звичайно невеликі і важать нікчемно мало. Довжина сім'янок часто не перевищує 5 мм, а ширина 1 мм. Найкрупніші плоди є у деревної фічії прекрасної; вони досягають в довжину 5 см. Дуже часто плоди-сім'янки забезпечені волосками, щетинками, сосочками і так далі, а у деяких антемідієвих (триба Anthemideae) сім'янки зовні покриті особливими ослизуючими клітинами, які, мабуть, сприяють проростанню зачатків в посушливих умовах. 

Серед складноцвітих багато анемохорів. Першорядне значення для цього має чубок, розташований безпосередньо на верхівці сім'янки або підведений на відтягнутій вузькій верхівці – носику. Звичайно чубок складається з різної будови волосків або щетинок, які володіють гігроскопічністю і як літальний апарат можуть діяти лише в суху погоду. Чубок належить до найдосконаліших пристосувань цього роду в світі рослин; його положення, яке вище за центр ваги – особливо вдале, коли чубок знаходиться на носику. Взагалі чубок-парашут складноцвітих, як показують спеціальні дослідження, як би розрахований по точним законам аеродинаміки; він додає сім'янкам значну стійкість у польоті, підвищує динамічну підйомну силу, діючу на сім'янку. Особливо вчинені чубки у складноцвітих з перистими волосками. Дуже дрібні і легкі сім'янки складноцвітих, як, наприклад, у полинів, хоча і не мають спеціального літального апарату, також частково розносяться вітром. 

У складноцвітих, що ростуть біля води, зачатки нерідко розносяться водою, наприклад у деяких видів білокопитника (Petasites), череди (Bidens) і ін. Серед складноцвітих немало і зоохорних видів. У лопухів при дозріванні сім'янок цілі кошика-супліддя легко відламуються від рослин і завдяки чіпким листам обгортки пристають до волосяного покриву тварин і одягу людей. 

Для порівняно невеликого числа видів відзначено і явище мирмекохорії. Плоди деяких складноцвітих розсіваються при розгойдуванні їх пружних стебел або квітконосів. Це так звані рослини-балісти. Сім'янки у них зовсім без чубка або чубок з грубих волосків, а іноді дуже короткий, щоб бути придатним для розповсюдження вітром. Серед складноцвітих є також представники, що відносяться до життєвої форми перекотиполе. Вони характерні для рослин, що мешкають на відкритих (безлісих) просторах, наприклад в степах. Прикладом їх може служити волошка розкидиста (С. difusa), що росте по відкритих місцях, головним чином на півдні Європи і на Кавказі. 

В останні декілька сторіч, коли перевезення різних вантажів між материками і країнами сталі інтенсивнішими, виняткова плодючість деяких складноцвітих в поєднанні з їх невибагливістю дозволила їм освоїти величезні нові простори, у багато разів перевищуючі первинний (природний) ареал. Прикладом може служити північноамериканська кониза канадська (Conyza canadensis), вперше що з'явилася в Європі лише в XVII ст. і тепер стала космополітом. Добре відомі і такі випадки, коли європейські складноцвіті, потрапивши на інші континенти, стали там витісняти аборигенів. Так, чортополох никлий (Carduus nutans), завезений до Північної Америки з Європи в кінці минулого сторіччя, тепер став там широко поширеним і важко викорінюваним бур'яном. З біологічних особливостей сім'янок складноцвітих згадаємо ще про спостережуване у багатьох видів цього сімейства різноплодії, або гетерокарпії. Добре виражена гетерокарпія у календули лікарської (Calendula ofi'icinalis), широко відомої за форму її зігнутих сім'янок під назвою «нігтики». В одному кошику у календули зустрічаються кігтевидні, човноподібні і кільцеподібні сім'янки, а також перехідні між ними форми. 

Сімейство складноцвітих ділиться на 2 підродини: айстрові (Asteroideae), яке об'єднує переважну більшість родів сімейства і включає 11-12 триб, і більш однорідна підродина латукові (Lactucoideae), або цикорієві (Cichorioideae), до якого відносять до однієї триби. 

Підродина айстрових характеризується трубчастими або рідше двогубими квітками; краєві язичкові квітки, коли вони є, на верхівці з 3, рідше з іншим числом зубців або останні слабо помітні. Рослини із схізогенними смоляними ходами і звичайно без молочних судин. Триба геліантових, або соняшникових (Heliantheae), включає понад 210 родів, більшість з яких — аборигени Америки. На думку Д. Бентама, Дж. Хатчинсона і А. Кронквіста, геліантові – найпримітивніша група складноцвітих. В економічних відносинах найбільш важливий американський рід соняшник (Helianthus). В ньому приблизно 70 видів і серед них широко відомий соняшник однорічний. Ще декілька геліантових використовують як олійні рослини. Такі, зокрема, гвізотія абіссінська, або нуг абіссінський (Guizotia abyssinica), відомий ще під назвами рамтила і рантил, що розводиться головним чином в Ефіопії і Індії, і мадія посівна (Madia sativa), виростаюча на заході Північної Америки і в Чилі. Як неолійні харчові геліантові нерідко культивують два види, які обидва родом з Америки. Це спілантес городній (Spilanthes oleracea) тепер розводять в тропіках і субтропіках обох півкуль. Це салатна, декоративна і лікарська рослина. Полімнію осотолистну, або льякон (Polymnia sonchifolia), із стародавніх часів розводять в Перу і в інших латиноамериканських країнах ради їстівних бульб, використовують ще для отримання цукру, інуліну і спирту, а також як кормове. Серед складноцвітих – каучуконосів досить популярна гваюла (Partheiiium argentatum). Цей представник геліантових – невисокий, сильно гіллястий чагарник — росте в Техасі (США) і північній частині Мексики. Дає каучук невисокої якості (багато смолянистих речовин). 

Серед складноцвітих багато смітних рослин, значна частина яких належить до триби геліантових. До небезпечних (карантинних) бур'янів відносяться рослини з роду амброзія, завезені в безліч країн з Америки. Для амброзії характерні одностатеві кошики, вітрозапилювання і утворення великої кількості пилку, що викликає алергічне захворювання — сінну лихоманку. В Україні знайдено п’ять (з 30 родів) видів амброзії. 

Виключно плодовита галинсога мілкоквітчаста (Galinsoga parviflora), родом з південноамериканських Анд, тепер розповсюдилася в багато країн світу. В Україні вона вже знайдена в різних областях, також у Европі, на Кавказі і на Дальньому Сході і має тенденцію до подальшого розширення свого ареалу. Деякі представники роду череди (Bidens) також відносяться до смітних рослин. В роді 230 видів, зустрічаються вони в обох півкулях, але особливо багато їх в Америці. Види череди часто мешкають поблизу води – по берегах річок, озер, боліт і ставків, на зрошуваних полях, по краях каналів і так далі. Сім'янки на верхівці з 1-8, але переважно з 2-4 остюками або зубцями, усадженими обернутими донизу шипами; завдяки цьому вони легко застряють в шерсті тварин, одягу людини або в перах птахів і таким чином розносяться на далекі відстані. Однорічну череду трьохроздільну (В. tripartite) вживають в науковій і народній медицині; в даний час цей вид окультурено. 

Два роди, близькі до роду череди, а саме – космос (Cosmos) і кореопсис (Coreopsis), відомі завдяки наявності серед них декоративних рослин. Часто розводять мексиканський космос двопірьїстий (С. bipinnatus), нерідко званий космея, і два види кореопсису – кореопсис крупноквітковий (С. grandiflora) і кореопсис фарбувальний (С. tinctoria), обидва родом із США. До числа найпопулярніших садових культур з триби геліантових відносяться види жоржини, або далії. Це багаторічники з бульбоподібними потовщеними коренями. В роді близько 27 видів родом з Мексики і Гватемали. Культурні жоржини відносяться до числа складних гібридів між різними видами роду. 

Приблизно 50 видів роду чорнобривців, або тагетес (Tagetes) дико ростуть в Америці — від Південної Арізони і Західного Техасу до Аргентини. Три види мексиканського походження розводять майже повсюдно. Це чорнобривці відхилені (Т. patula), чорнобривці прямостоячі (Т. erecta) і чорнобривці тонколисті (Т. tenui-folia). Вони відрізняються рясним і тривалим цвітінням, а також характерним запахом завдяки залозам на листах обгортки і листі. На батьківщині багато чорнобривців використовують як лікарські і ритуальні рослини. Рід тагетес разом з 15 іншими родами в даний час виділяють в окрему трибу тагетові (Tageteae). 

Є серед геліантових і деревовидні форми. Це, зокрема, полінезійські роди фічія (Fitchia, 6 видів), опарантус (Oparanthus, 4 види) і монотипний рід петробіум (Petrobium), який ендемічний для острова Святої Олени. Оригінальні розеткові дерева з роду еспелетія (Espeletia) характерні для парамос Анд. Не менше оригінальні ендемічні для Гавайських островів своєрідні види роду аргіроксифіум (Argyroxiphium). Це монокарпічні рослини, серед яких особливо виділяється аргіроксифіум гавайський з його могутнім і ефектним загальним суцвіттям. 

Невеликий рід маргаритка (Bellis) налічує всього 7 видів, що мешкають в Європі і країнах Середземномор'я. Рід широко відомий завдяки дуже декоративній маргаритці багаторічній (В. реrennis), яку культивують в безлічі сортів (звичайно як дворічник). На закінчення стисло згадаємо про деревовидні айстрові. В роді олеарія (Olearia), характерному для Австралії, а також для Повий Гвінеї і острова Лорд-Хау, налічується 130 видів. Більшість з них чагарники. В поясі панування жорстких субальпійських чагарників в Новій Зеландії перше місце по числу видів належить видам олеарія. В південній частині Атлантичного океану, на острові Святої Олени ростуть ендемічні деревовидні айстрові – 4 види роду коммідендрум (Commidendrum) і монотипний рід меланодендрон (Melanodendron). До триби антемідеевих, або пупавкових (Anthemideae), відносяться близько 90 родів і 1400 видів, більшість в Південній Африці (зокрема, в Капській області) і в Середземномор'ї; широко поширені антемідеєві також в Євразії, де вони часто домінують на величезних площах. Це в першу чергу відноситься до найбільшого роду триби — полину (Artemisia). В ньому близько 400 видів, що виростають майже виключно в північній півкулі. В аридних і семіаридних областях полини є найважливішими компонентами рослинності. Велика їх роль особливо в посушливих районах. Тільки на півдні Казахстану і в північних районах Таджикистану росте полин цитварний, або дармина (А. cina), – важлива лікарська рослина, що містить сантонин – випробуваний засіб проти круглих глистів. 

Немало інших видів полину також прийнято в медицині. Рід деревію налічує близько 100 видів, що ростуть головним чином в помірній зоні північної півкулі. Своєрідні псаммофітні співтовариства з пануванням деревію тонколистого що зустрічаються в Закавказзі. Багато деревію, в їх числі деревій звичайний, застосовують в народній медицині. 

Рід антеміс, або пупавка (Anthemis), по якому дано назву всієї триби, містить до 150 видів, що мешкають в Євразії, Середземномор'ї, Західній Азії, а також в Африці. Квітки пупавки фарбувальної (А. tinctoria) придатні для забарвлення тканин і інсектицидні, а однорічна пупавка собача (А. cptula) смітне; обидва види застосовують в народній медицині. 

З роду пижмо (Tanacetum), налічуючого близько 80 видів, широко поширено пижмо звичайне, або дика горобина (Т. vulgare),— одна з самих старовинних лікарських рослин. Багато видів пижма, особливо з тієї групи видів, яка часто виділяється в рід піретрум (Pyrethrum), здатні накопичувати особливі речовини піретрини; вони отруйні для комах і інших безхребетних, але нешкідливі для теплокровних тварин і людини. Тому вони із старовини відомі як інсектицидні рослини. Основним джерелом для отримання пиретрину, високо цінованого на світовому ринку, служить введена в культуру пижмо цинерарієлистна, або далматська ромашка (Т. cinerariifolium), родом з Балканського півострова, а також пижмо рожеве (Т. roseum) і близьке до неї пижмо червоне (Т. coccineum) з Кавказу (більш відомі як персидська і кавказька ромашки). Деякі антемідееві використовують як пряноароматичні рослини. Такі, наприклад, культивовані полин естрагон, або острогін (Artemisia dracunculus), і бальзамовий кануфер (Balsamita major). Естрагон широко культивують в багатьох країнах. В їжу використовують ароматне листя для салатів, як приправи до різних блюд, а також для засолки овочів і в лікерно-горілчаному виробництві. Полин гіркий (А. absinthium) прославився в лікерно-горілчаному виробництві. 

До антемідеєвих відносяться і всім знайома хризантема. Власне хризантема, тобто види які і понині відносять до цього роду, представлені всього трьома однорічниками, дико ростучими в Північній Африці і до Європи, що розводяться у відкритому ґрунті. 

Багаторічну хризантему з пишними махровими суцвіттями-кошиками різноманітного забарвлення в даний час відносять до роду дендрантема (Dendranthema), що налічує близько 50 видів, поширених в помірній Євразії від Європи до Японії. Вони належать до числа найважливіших оранжерейних культур. Культивовані дендрантеми походять з Китаю і Японії. Найпоширеніші в культурі сорти пов'язані з двома видами: дендрантемою індійською, або хризантемою мілкоквітчастою (D. indica), і дендрантемою шелковлистною, або хризантемою крупноквітчастою, або китайською (D. morifolia). Яке велике число сортів хризантеми, можна судити по тому, що тільки серед крупноквітчастх їх понад 5 тис. 

В Китаї і Японії культура хризантеми відома з глибокої старовини, і в цих країнах вони займають положення фаворитів серед культивованих квіткових рослин. В Японії хризантема сталі національною квіткою – символом сонця, що дає почало всьому живому. Стилізоване зображення 16-квіткової «імператорської золотої хризантеми» служить державним гербом, а один з вищих японських орденів називається «Орденом Хризантеми». Хризантема цінується не тільки за її красу і різноманітність фарб і форм своїх суцвіть, але також і за те, що вони квітнуть пізньою осінню і ранньою зимою, коли інші – декоративні рослини вже відквітнули. 

Великою популярністю користуються «ромашки». Під ними мають на увазі пахучі трав'янисті рослини з декількох близьких один-одному родів. Серединні трубчасті квітки в кошику у ромашок жовті, а розташовані па периферії кошика язичкові квітки (пелюстки) звичайно білі. Справжні ромашки (види роду Matricaria) – однорічники з конічним і всередині порожнистим загальним квітколожем. Найбільш відомі ромашка аптечна, або обідрана (М. recutita), і позбавлена язичкових квіток ромашка ромашковидна, або пахуча (М. matricarioides). 

На закінчення згадаємо ще про нивяник звичайний (Leucanthemum vulgare), народна назва цього виду — лугова ромашка, або поповник. Вінки «з ромашки» роблять саме з нив’яника. Нівяник звичайний разом з іншим близьким видом — нивяником найбільшим (L. maximum) — культивують як декоративні. 


Розділ ІІ. Відмітні ознаки видів роду Matricaria 



2.1. Генетичні типи Ромашки аптечної



Коли говорять про Ромашку, то згадують частіше за все Поповник або Нив’яник звичайний (Leucanthemum vulgare Lam.). Він схожий на Ромашку аптечну, але крупніший. Квіткові кошики Нив’яника в 2-3 рази більше, ніж кошики Ромашки. Квітки без запаху. Квітколоже плоске, щільне, зовні ямчасте. Листя цільне (Чіков, 1989).

На неї вельми схожий і Трехреберник непахучий (Tripleurospernum inodorum L.) – рослина більш дрібна, густолиста, часточки другого порядку більш широкі, ланцетоподібні, без запаху. Квітколоже напівкулясте, суцільне (мал. 1 (Б)).

   	                  

А – Matricaria recutita (L.)         Б – Tripleurospermum inodorum (L.) 

1 - ложноязичкова квітка (краєва);       1 – плід і його розріз

2 - трубчаста квітка(серединний);

3 - розріз суцвіття;

4 - плід і його розріз;

5 - розріз трубчастої квітки. 

                      

В – Matricaria		 	Г – Anthemis suaveolens (Buchen)

1- розріз суцвіття;                   1 – язичкова квітка;

2- плід і його розріз;                 2 – трубчаста квітка;

3 - плід і його розріз.

Мал. 1. Види роду Matricaria (Стриженов, 1979). 



Із справжніх Ромашок цікава Ромашка пахуча (безъязичкова, запашна, зелена, ромашковидна) (Matricaria suavuolens Buchen (matricariodes Por)) – кошики її складаються тільки з трубчастих квіток зеленуватого кольору. Цветоложіє всередині порожнисте (мал. 1 (В)) (Гаммерман, Кадаєв, 1984).

Зовні на лікарську Ромашку схожі ще і пупавки (Anthemis), особливо Пупавка смердюча (Anthemis cotula L.) – розмір кошиків і форма цветоложа майже такі ж, як і Ромашки аптечної, але квітколоже вгорі вкрите вузькими, щетиноподібними плівками, запах неприємний. Листя з часточками більш широкими, ніж у Ромашки аптечної (мал. 1 (Г)) (Муравьйова, 1987; Чіков, 1989). 

Серед виду Ромашки аптечної розрізняють рослини з диплоїдним набором хромосом (2n = 18) і тетраплоїдним набором хромосом (4n = 36), які мають ряд відмітних вегетативних ознак. 

Внутрішній діаметр суцвіть диплоїдної Ромашки варіює між 5,0 і 9,6 мм., у тетраплоїдної – 8,5 і 11,95 мм. Довжина помилково-язичкових кольорів диплоїдної форми Ромашки аптечної складає 20,0-31,8 мм., а ширина 2,0-4,0 мм., у тетраплоїдної – відповідні розміри 27,0-39,0 мм. і 3,0-5,0 мм. 

Трубчасті квіти тетраплоїдних рослин мають жовтий колір майже під час всього цвітіння, тоді як квіти диплоїдних рослин набувають коричневий відтінок в кінці цвітіння (Letchamo at all, 1994).

Ідентифікація різних генетичних типів важлива для отримання високоякісної сировини і підвищення врожайності Ромашки аптечної.



2.2. Екологія і ареал розповсюдження Ромашки аптечної



Ромашка аптечна в місцях свого природного зростання зустрічається на пустирищах, в населених пунктах, садках, городах, в посівах зернових і просапних культур (Хотін, Полуденний, 1967).

До ґрунтових умов маловимоглива, віддає перевагу легким, піщаним ґрунтам (Пастушенков, 1989), але вельми вимоглива до світлового режиму. Оптимальна для зростання і розвитку середньодобова температура від 19°С до 21°С (Хотін, Полуденний, 1967). Оскільки Ромашка дуже невибаглива, вона змогла розповсюдитися на великі території.

Ромашка аптечна – голарктичний вигляд з диз’юнктивним ареалом. Рзповсюджена по всій території України. В Росії представлено декілька фрагментів ареалу, найобширніший з яких займає територія європейської частини, виключаючи північнотайгові, тундрові і напівпустинні райони (Гаммерман, Шасс, 1954).

Як багато інших смітних однорічних, Ромашка аптечна спорадично з'являється за межами свого ареалу. У ряді випадків через 1-2 роки від цього виду занесення не залишається і сліду, в інших випадках Ромашка аптечна стає представником місцевої флори.

Таким чином, ареал цієї рослини безперервно розширяється як за рахунок «розсовування» меж його суцільного розповсюдження, так і за рахунок появи нових ізольованих ділянок ареалу, що виникли в результаті його занесення (Кушке, 1952; Победімова, 1961; Брикін, 1981). 

Північна межа ареалу проходить між Ладозьким і Онежським озерами, прямує до Вологди і Кирова, потім йде на схід до гирла Тоболу. Південна межа проходить уздовж цієї річки (Тоболу) на південний захід, охоплює верхів'я річки Урал і, огинаючи Прикаспійську низовину і пониззя Волги, опускається на Північний Кавказ, де зустрічаються великі чагарники Ромашки аптечної. Тут південна межа йде по Головному Кавказькому хребту. Західна межа розташована по європейській території. Ізольовані ділянки ареалу є в Західному Сибірі, на півночі східноказахстанської області, а також в Східному Сибірі – у верхів'ях Олени, Ангара і Шипки. Відомі окремі місцезнаходження в Карелії, комі АССР, в районі середнього перебігу Обі, в деяких пунктах Середньої Азії і Казахстану (Губанов, Івашин, 1965).

В Україні можна зіткнутися з окремими екземплярами Ромашки аптечної по узбіччях залізних і шосейних доріг, на пустирищах, що говорить про походження цього виду занесенням.


Список використаної літератури і джерел:



Бигон М., Харпер Дж., Таунсенд К.; «Экология. Особи, популяции и сообщества»; тт. 1–2. М., 1989 р.;

Небел Б.; «Наука об окружающей среде. Как устроен мир»; М., 1993 р.;

Ревелль П., Ревелль Ч.; «Среда нашего обитания»; М., 1994–1995 р-р.; 

Рейвн П., Эверт Р., Айкхорн С.; «Современная ботаника»; т. 1. М., 1990 р.;

Эдвардс Дж., Уокер Д.; «Фотосинтез C3- и C4-растений: механизмы и регуляция.»; М., 1986 р.;

http://www.floranimal.ru/families/6797.html





3