Типи і моделі ринкової економіки

ЗМІСТ



	ЗМІСТ	1

	ВСТУП	2

	1. ПОНЯТТЯ І СУТЬ ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМ	3

	2. ТИПИ ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМ	7

	3. МОДЕЛІ РИНКОВОЇ ЕКОНОМІКИ	15

	ВИСНОВОК	22

	СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ	24

	


ВСТУП



У кожній системі існують свої національні моделі організації господарства, оскільки країни відрізняються рівнем економічного розвитку, соціальними і національними умовами. Ринкова економіка включає декілька різних за змістом моделей економіки. Вони відрізняються залежно від ступеня дії держави на економіку і від пріоритетних завдань.

Проте сучасна модель ринкового господарювання, яка склалася в країнах з высоко- і среднеразвитой ринковою економікою, характеризується поряд загальних закономірностей: відвертість ринку; високим рівнем розвитку економіки країни в цілому і інфраструктури ринку; розвиненою системою методів регулювання національної економіки; економічним зростанням.

У наший країни є декілька варіантів формування економіки. Теоретично можливий вибір між що вже показали себе на практиці національними моделями організації господарства. Але успішне використання світового досвіду у вітчизняній економіці повинне відбуватися з урахуванням відмінностей в нинішньому рівні продуктивної бази, національного колориту. Необхідність подальших ринкових реформ, традиційно висока роль держави, посилення соціальних початків в сучасній економіці, неможливість і небажаність повернення до тотального домінування держави в економіці звужують теоретично широкий вибір до моделі соціального ринкового господарства.





1. ПОНЯТТЯ І СУТЬ ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМ



Економіки різних країн разом із загальними рисами мають відмінності, іноді досить істотні. Найчастіше такі відмінності викликані масштабами і рівнями розвитку, специфікою галузевої структури економіки, залежної від природних ресурсів. Позначаються і історичні особливості. Проте головна відмінність економік полягає в принципах організації відтворювальних процесів. Пристрій економічного життя в країні витікає з того, яким чином уряд і народ країни відповідають на три головні питання економічної науки: «Що, як для кого проводити?»

Залежно від того, як діють економіка і як нею управляють, розрізняють різні типи економічних систем. До того ж на будь-якій економічній системі лежить відбиток пануючого в країні політичного устрою, державній ідеології. [1. С.57]

Економіка будь-якої країни функціонує як самостійна велика система. І кожна ланка цієї системи може існувати тільки тому, що отримує що-небудь від інших ланок, тобто знаходиться з ними у взаємозв'язку і взаємозалежності.

Таким чином, економічна система – це особливим чином впорядкована система зв'язків між виробниками і споживачами матеріальних і нематеріальних благ і послуг.

Багатогранність економічної системи дозволяє визначати її по-різному: це і сукупність механізмів і інститутів, що стосуються виробництва, доходів; це і інститути організації; закони і правила, традиції, переконання, що стосуються економічної поведінки і тому подібне [2. С.31]

Економічна система виділяється з інших видів систем (наприклад, технічних) своїми специфічними: виробництвом, обміном і розподілом благ в суспільстві, доведенням їх до кінцевого споживача. Немає жодної людини, яка не брала участь би в цьому процесі. Ця участь може бути прямою або непрямою. Наприклад, пенсіонери залучені у виконання функцій економічної системи наданням своїх заощаджень або банкам, вкладаючи в них гроші, або акціонерним суспільствам, набуваючи їх акцій і облігацій. Практично все працездатне населення або служить в державних установах, або має свій бізнес, або працює по найму, а іноді і суміщає деякі з видів діяльності. Таким чином, одні і ті ж люди виступають і як виробники, і як споживачі благ, що створюються усередині економічної системи. [3. С.36]

Економічна система – сукупність економічних явищ і процесів, що здійснюються в суспільстві на основі відносин, що діють в нім, власності і організаційно-правових форм господарювання.

Економічне явище – це діяльність економічних суб'єктів або агентів. До них відносяться домогосподарства, окремі підприємці, керівники банків, фірм, асоціації, об'єднання, урядові органи і установи. [4. С.28]

Положення і роль кожного економічного агента визначаються його відношенням до ресурсів (чинникам) виробництва. Одні мають в своєму розпорядженні капітал і володіють економічною владою, визначають форми господарювання, беруть участь в управлінні підприємницькою діяльністю. Інші розпоряджаються лише власною робочою силою, і їх можливості впливу на організацію виробництва, розподіл доходів, участь в управлінні обмежені.

Економічне явище в динаміці (розвитку) є економічний процес. Причинно-наслідкові взаємозв'язки, що виникають між економічними явищами в процесі їх розвитку, називаються економічним механізмом. Вони використовуються економічним суб'єктом для досягнення позитивних результатів економічної діяльності. Економічна діяльність – це виробництво різних життєвих благ і послуг, що є основою існування кожної людини і всього суспільства в цілому.

Основним змістом економічної системи є праця в певній суспільній формі, організовувана різним чином, а також умови економічної діяльності.

Основна відмінність економічних систем витікає з характеру розподілу і обміну вироблюваних економічних продуктів. Технологія виробництва, що ґрунтується на загальних законах фізики, хімії і інших точних наук, знаходиться поза політичним впливом. В значній мірі однотипні потреби людей. Особливо фізіологічні. Але відносно того, як розподіляти і обмінювати продукт виробничої діяльності, точки зору можуть істотно розходитися або навіть бути полярно протилежними.

Система завжди знаходиться в розвитку. Сучасний мир характеризується наявністю самих різних економічних систем, які, виникаючи в той або інший історичний період, не залишалися незмінними, а постійно розвивалися. Щоб краще зрозуміти чи то інше явище в житті суспільства, необхідно спостерігати його не у одного якого-небудь народу і не в одну яку-небудь епоху, а розглядати його в процесі історичного розвитку. [5. С.51]

Для кожної економічної системи характерні свої національні моделі організації господарства, оскільки країни відрізняються своєрідністю історії, рівнем економічного розвитку, соціальними і національними умовами. Так, для адміністративно-командної економічної системи характерні були радянська і інші моделі. Сучасній капіталістичній системі також властиві різні моделі.

З яких би позицій ми не розглядали економічну систему, в ній завжди присутньо трьох основних суб'єктів економіки: домогосподарство, фірми, держава. У розвинених державах дана тріада суб'єктів господарювання завжди доповнюється четвертим елементом – іноземним сектором.

Первинним суб'єктом представляються домашні господарства, тобто приватні господарські осередки, націлених на задоволення своїх власних потреб. У цих осередках формуються всі початкові ресурси економіки, і вони є їх власниками. Продаючи свою працю, надаючи в користування майно і капітал, вони отримують грошовий дохід і направляють його на споживання.

Фірми вдають із себе підприємницьку структуру. Вони реалізують ресурси, отримані з домашніх господарств, проводячи масу товарів і послуг і забезпечуючи ними всю різноманітність індивідуальних і суспільних потреб нації. На їх частку в цьому процесі дістається прибуток.

Держава – сукупність органів, що реалізовують загальнонаціональні інтереси. Визначальна мета держави – проводити суспільні блага. Головним чином на безкоштовній основі: соціальний захист населення; розвиток науки, освіти і культури; забезпечення безпеки країни і ін. державний інтерес полягає в зборі податків і їх витрачанні на національні потреби. У держави є і специфічне економічне завдання: воно випускає в звернення гроші і контролює їх рух в економічній системі.

Іноземний сектор в основному представлений експортно-імпортними операціями із закордоном. Міжнародні економічні відносини будуються на неухильному і чіткому виконанні узятих на себе зобов'язань. Якщо держава їх не може з якої-небудь причини виконати, то наступає дефолт – відмова, і відносно даної країни міжнародні організації роблять заходи примусового характеру.

У будь-якій країні існують сотні тисяч, а то і мільйони фірм, ще більше домашніх господарств, та і само держава складається із значної кількості установ і організацій. Причому мова йде в останньому випадку не тільки про урядові органи, але і громадських організаціях.

Всі вони ухвалюють управлінські рішення, використовуючи інформацію про динаміку господарської системи. Між суб'єктами встановлюються вертикальні і горизонтальні зв'язки і відносини. Внаслідок чого утворюється загальний економічний простір діяльності з пересічними економічними інтересами. Проте як суб'єкти економічної системи вони чітко розмежовані на вищеперелічені домогосподарства, фірми, державу. і саме в цій якості і розглядаються економічною теорією. [3. С.37]

Економічна система виконує такі функції, як створення матеріальних засобів для суспільства, здійснення взаємодії суспільства з природою, виступає саморегульованою підсистемою соціального життя, що створює необхідні передумови і умови для різних сторін життя.

Таким чином, економічна система – це частина суспільства в цілому, яка крім економічних відносин, включає політичні, ідеологічні, соціально-культурні, юридичні і так далі відносини.

Суспільство ж за допомогою своїх структур впливає на економічну систему, пізнає економічні закони, які використовуються для економічного розвитку, створює соціально-економічні передумови, виробляє економічну політику і норми функціонування економічної системи.

Таким чином, засвоївши суть економічної системи, можна зрозуміти закономірності розвитку економічного життя суспільства. Економічна система служить сполучною ланкою між природою і суспільством. На вході у неї ресурси (природні, трудові), а на виході – продукти, які задовольняють потреби людей і суспільства в цілому. Саме тому в представленні людей економічна система асоціюється з поняттям «економіка».



2. ТИПИ ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМ



Можна по-різному класифікувати економічні системи. Це залежить від вибору критеріїв. У сучасній економічній літературі основним критерієм відмінності систем є ідея економічної рівноваги як організуючий і визначаючий чинник. Виходячи з принципу рівноваги. Можна виділити наступні види економічних систем: традиційна і командна; ринкова і змішана. Крім того, в даний час ще виділяють системи перехідного типу. Куди відносять колишні соціалістичні країни. Проте це ділення носить теоретичний характер, оскільки в реальній дійсності чистих систем не існує. [6. С.20]

Традиційна економіка – це така економічна система, в якій традиції, звичаї, релігійні обряди грають важливу роль в регулюванні відносин виробництва, обміну, розподілу і споживання економічних благ. Вона, як правило, властива слаборозвиненим країнам. Спадковість і касти в країнах централізованої економіки диктують економічні ролі індивідів. Технічний прогрес і впровадження інновацій тут різко обмежені, оскільки вони вступають в суперечність із сталими традиціями і загрожують стабільності суспільного устрою. Релігійні і культові цінності тут первинні в порівнянні з економічною діяльністю. [7. С.182]

Ця система базується на багатоукладній економіці, широкому розповсюдженні ручної праці і відсталої технології.

Багатоукладність економіки означає існування різних форм господарювання. У ряді країн зберігаються натурально-громадські форми, засновані на громадському колективному господарюванні і натуральних формах розподілу продукту. Сюди відносяться селянське і ремісниче господарства. [8. С.32] Звичаї визначають початок і кінець сільськогосподарських робіт, відсутній вільний вибір професії – діти повинні успадковувати заняття отця.

Висока народжуваність при даному рівні розвитку економіки прирікає величезну кількість населення на жебрацьке існування. У традиційній системі активну роль грає держава. Переважну частину національного доходу воно вимушене направляти на надання соціальної підтримки бідним верствам населення і на розвиток інфраструктури.

У цих країнах в умовах відносного слабкого розвитку національного виробництва велику роль грає іноземний капітал.

							Наявність специфічних ресурсів так само обуславливает традиційність у вирішенні економічних завдань. Наприклад, якщо Бразилія минулого року вирощувала в основній каві, то і цього року вона вирощуватиме каву, і тими ж технологічними прийомами, і для тих же споживачів-імпортерів. [9. С.37]

							Ця система характеризується стійкістю і стабільністю, що є не стільки перевагою даної системи, скільки її недоліком, оскільки вона не здібна до швидких змін, технічного прогресу, а отже, і не веде до підвищення рівня життя населення. [10. С.15]

Також для цих країн характерні: низький рівень життя і нерівномірний розподіл доходів; політична і економічна нестабільність; слабка валюта, інфляція і великий зовнішній борг; надмірна опора на державний сектор в розвитку економіки; неконкурентні ціни на товари; низький рівень накопичення і мізерні інвестиції; малоефективне використання природної сировини; нерозвинене сільське господарство; великий відсоток безграмотних; недолік кваліфікованих працівників і високий рівень безробіття.

Цікаво, що і у наш час ізольовані племена (наприклад, індійці басейну Амазонки), які дотримують традиції, живуть успішно і виживають, маючи, втім, дуже низький рівень споживання. А народи, що порушили вікові традиції, але що не перейшли до інших типів економічних систем, знаходяться в украй тяжкому стані. Так, наприклад, відбулося із значною частиною африканських племен, що втратили під впливом білих колонізаторів старовинні звичаї, але що не зуміли освоїти сучасні сільськогосподарські технології. Їх господарська діяльність, зокрема, привела до екологічної катастрофи (втраті родючого шару землі) на великих територіях Африки. [11. С.71]

Командно-адміністративну систему можна визначити як особливу форму організації економічної діяльності, що спирається на абсолютне панування держави в економіці, примусове планування і зрівняльний позаекономічний розподіл матеріальних благ.

Характерними рисами системи виступають:

– пряме управління підприємствами з центру;

– повний контроль держави за виробництвом і розподілом;

– управління за допомогою адміністративно-наказових методів.

Централізований план в умовах монополізму державної власності є обов'язковою директивою, що необхідною для виконання, доводиться до регіонів, галузей, окремих виробництв, включаючи сільське господарство.

Державним планом є сукупність обов'язкових до виконання розпоряджень органів державного управління, адресованих конкретним підприємствам організаціям народного господарства і асортимент, що регламентували, і об'єм виробництва, ціни і інші аспекти їх господарської діяльності.

Матеріальне багатство і соціальний статус людини залежать від його положення в державній ієрархії і приналежності до тієї або іншої професійної групи. Це відтворює принципи феодального пристрою суспільства і є величезний крок назад в магістральному русі людської цивілізації до свободи і автономності індивіда. [12. С.756]

Фактично для командної економіки характерний натуральний тип виробництва. У сільському господарстві селянство закріплюється за певним господарством, весь додатковий продукт і частина необхідного продукту вилучається державою.. Відбувається строга регламентація з боку державних органів об'єму і асортименту продукції (Держплан), цін (Госькомцен), потоків продукції (Госснаб) і т. д., що веде до відсутності самостійності підприємств. Пріоритет належить натуральним показника, витрати чинників виробництва, еквівалентність в обміні не грає істотної ролі. У основі економічної діяльності лежить витратний механізм

Командна система базується на державній формі власності, вся економічна діяльність планується і координується з єдиного центру, де відбувається узгодження об'ємів виробництва і потреб через кількісні баланси; виконання єдиного загальнодержавного плану контролюється численними чиновниками. Приватна власність обмежується особистим майном громадян. Державний апарат виступає в ролі працедавця.

Підприємства є власністю держави і здійснюють виробництво на основі державних директив. Таким же чином здійснюється і розподіл споживчих товарів серед населення. У такій системі у покупця відсутня свобода вибору і можливість впливати на ціни, якість і ін.

Наказове управління виправдане при надзвичайних обставинах, викликаних війною, господарською розрухою, голодом. У цих умовах воно здатне швидко зосередити матеріальні і людські ресурси на вирішальних ділянках, успішно вирішувати актуальні народногосподарські завдання. У екстремальних умовах даний тип може відмовитися єдино можливим і по-своєму ефективним. [13. С.338]

У XХ столітті командно-адміністративний тип економіки був достатньо широко поширений, спроби реалізувати його здійснювалися в СРСР, Китаї, країнах Східної Європи і ін. проте в кінці ХХ століття ці спроби потерпіли крах і ортодоксальні комуністичні режими збереглися у влади лише в КНДР і на Кубі. [14. С.12]

Протилежністю командної системи є ринкова економіка (чистий капіталізм). Це така економічна система, де координація дій здійснюється на основі взаємодії виробників і споживачів з мінімальним втручанням держави. Тут всі рішення окремими особами, домашніми господарствами, підприємствами, компаніями, державними установами, країнами в процесі їх взаємодії на ринку.

Ринкова економічна система функціонує на принципах саморегуляції. Чинники виробництва знаходяться в приватній власності, яка покликана забезпечити особисту незалежність і можливість розвитку економічної діяльності кожній людині.

Ініціатива зосереджена в руках приватного сектора, дії якого координує ринок. Поведінка продавців і покупців здійснюється через механізм цін, який підтримує рівновагу між виробництвом і споживанням, попитом і пропозицією.

Добробут кожної людини в ринковій системі визначається тим, наскільки успішно він може продати на ринку товар, яким володіє: свою робочу силу, навики, власні вироби, земельну ділянку, уміння проводити комерційні операції. Той, хто запропонує покупцям кращий товар і на вигідніших умовах, відкриває собі дорогу до зростання власного добробуту.

Ринковою економікою управляють, по влучному виразу великого економіста Адама Сміта, «невидима рука» ринку, що складаються на нім попит, пропозиція, ціни, конкуренція. [15. С.53]

Основним регулюючим інструментом в такій системі є закон вартості. Поведінка кожного її учасника мотивується його особистими, егоїстичними інтересами. Кожен суб'єкт економічних відносин прагнути максимізувати свій дохід на основі індивідуального ухвалення рішень. У такій системі існує багато покупців, що самостійно діють, і продавців кожного продукту і ресурсу. Економічна влада тут широко розсіяна, тут мала або зовсім відсутня необхідність в правильному втручанні в економічний процес і в урядовому контролі. Роль уряду обмежується захистом приватної власності і встановленням належної правової структури, що полегшує функціонування вільних ринків.

							Особливості сучасної ринкової економіки: гнучке адаптивне виробництво; цільовою функцією є не прибуток, а розширення ринку, модифікація, підвищення якості, зниження витрат; насиченість товарами і послугами; зміна форм підприємницькій діяльності у бік збільшення частки дрібного бізнесу (проводить до 30% ВВП США);государственное регулювання конкуренції; формування нового типу трудових відносин через участь у власності, в управлінні виробництвом робочих. [16. С.83]

У такій системі поведінка кожного її учасника мотивується його особистими, егоїстичними інтересами; кожна економічна одиниця прагне максимізувати свій дохід на основі індивідуального ухвалення рішень. Ринкова система функціонує як механізм, за допомогою якого індивідуальні рішення і переваги вдаються до гласності і координуються. Існує багато покупців, що самостійно діють, і продавців кожного продукту і ресурсу. В результаті економічна влада широко розсіяна. Роль уряду обмежується захистом приватної власності і встановленням належної правової структури, що полегшує функціонування вільних ринків. [17. С.22]

							Ринок як ефективний механізм координації діяльності економічних суб'єктів характеризується наступними перевагами: ефективний розподіл ресурсів; можливість функціонування при обмеженій інформації про ціну і витрати; гнучка пристосовність до змін (70-і рр. – зростання цін на енергоносії розробка альтернативних джерел, ресурсозберігання); оптимальне використання результатів НТР; свобода вибору і дій; здібність до задоволення різноманітних потреб.

Негативними сторонами ринкової економіки є наступні риси: відсутність стабільності, циклічні коливання, прояв негативних наслідків для розвитку суспільства. Практика сучасної економіки припускає використання гнучкої фіскальної політики, формування стратегічних перехідних запасів для стабілізації розвитку національної економіки в кризових ситуаціях.

Прояв монополістичних тенденцій, що ведуть до підвищення цін, скорочення виробництва і погіршення якості передбачуваних послуг, припускає проведення державою зваженої антимонопольної політики і стимулювання конкурентної боротьби на товарних ринках.

Значна диференціація доходів, їх нерівномірний розподіл. Тому однією з функцій держави є прояв ефективної податкової політики і здійснення соціальної підтримки найбільш незахищених верств населення. [18. С.35]

У сьогоднішньому реальному житті вже немає прикладів чисто ринкової, повністю вільної від держави економіки. Передові країни (особливо Німеччина, Франція) шукають найбільш раціональні, гуманні і соціально справедливі шляхи господарювання, прагнуть органічно і гнучко поєднувати ринкову ефективність з державним регулюванням. Подібні спроби з'єднати все краще і утворюють змішану економіку.

Утворення таких систем обумовлене тим, що конкуренція в епоху чистого капіталізму неминуче породжує могутні економічні організації (монополії), які прагнуть протистояти цій конкуренції і забезпечити собі економічні переваги. Здатність цих могутніх блоків маніпулювати роботою ринкової системи і спотворювати її нормальне функціонування в своїх інтересах об'єктивно вимагає втручання держави в процес регулювання економічних процесів. Причому ускладнення механізмів ринкової системи веде до розширення цього втручання як методами економічного характеру, так і адміністративними методами.

У ній з одного боку, велика частина господарських ресурсів знаходиться в приватних руках, численні малі і середні бізнеси плідно співробітничають з крупними корпораціями, ефективно діють стимули і принципи вільного ринку, свобода приватної ініціативи гарантує право на приватну власність, самостійність в господарській діяльності, вільні ціни, конкуренція, свобода торгівлі.

В той же час, з іншого боку, ряд важливих сфер (оборонний і космічний комплекси, загальна освіта і охорона здоров'я, соціальний захист) належить державі, і уряд активно впливає на соціально-економічні процеси. При цьому турбота інших держав про розвиток так значительна (як скажемо, в Німеччині, Швеції), що господарство таких країн часто називають соціально-ринковою економікою.

У різних країнах і регіонам складаються різні моделі змішаної економіки. Вони відрізняються один від одного своїм специфічним поєднанням різних форм власності, ринку і державного регулювання, капіталу і соціальності, економічної і постекономічної сторін. Ця особливість залежить від багатьох чинників: рівня і характеру матеріально-технічної бази, історичних і геополітичних умов формування суспільного пристрою, національних і соціокультурних особливостей країни, впливи тих або інших соціально-політичних сил і тому подібне більш того, в змішаній економіці, як правило, може домінувати та або інша сторона параметрів.

Змішана економіка – економічна система, в якій і урядові, і приватні рішення визначають структуру розподілу ресурсів. Так, навіть в колишніх соціалістичних країнах доминирующе адміністративно-командне управління допускало існування ринку. Більшість розвинених країн, включаючи США, Англію, Францію, Німеччину, мають змішану економіку, в якій і держава, і приватний сектор (підприємства і домашні господарства) грають важливу роль у виробництві, розподілі, обміні і споживанні всіх ресурсів і матеріальних благ. Держава втручається в ринкову економіку, але не настільки, щоб зовсім знищити регулюючу роль ринку.

Таким чином, можна зробити вивід, що в незалежності від виду економічної системи, вона ніколи не може бути ідеальною, тобто – без проблем. Досконалі, суспільства не існують. Будь-яка економічна система має свої переваги і недоліки. Тому, важливе одне: яка з систем ефективніша, життєздатніша, гуманніша, відкрита миру і несе прогрес. Неефективна економіка, як можна переконатися на досвіді СРСР і всіх інших соціальних країн прирікає народи на бідність, відсталість, розбрати і може призводити до краху цілі держави.



3. МОДЕЛІ РИНКОВОЇ ЕКОНОМІКИ



Економічна модель кожної країни – це результат тривалого історичного процесу, протягом якого шикується співвідношення елементів моделі і формується механізм їх взаємодії. Саме тому кожна національна економічна система унікальна, і механічне запозичення її досягнень неможливе.

Ефективність тієї або іншої економічної моделі визначається її життєздатністю, можливістю постійно і адекватно реагувати на зовнішні і внутрішні дисбаланси. Кінець кінцем найповніше ефективність моделі оцінюється в показниках зростання економічного потенціалу і добробуту населення.

При всій своїй стійкості кожна національна економіка має свій життєвий цикл. Достатньо тривалі (зазвичай не менше 10 років) періоди стабільного і динамічного зростання тієї або іншої країни, що супроводжується прогресивними перетвореннями в структурі економіки і зростанням добробуту, іноді називають «економічним дивом». [19. С.188]

Звичайно, в різних країнах системи відрізняються один від одного. Залежно від країни в системі завжди переважатимуть елементи ринку або плану. Одні країни спираються в основному на командних, інші – на ринкові важелі. Розрізняють декілька моделей змішаної економіки (табл. 1.).

Наприклад, модель з мінімальною участю держави в регулюванні економіки. У ній переважає сфера ринку в порівнянні з державним сектором. Це американська (або ліберальна) модель ринкової економіки. У США приблизно 4/5 валового національного продукту забезпечується ринковою системою, а остання його частина проводиться під контролем держави.

Перш за все справою держави є забезпечення економіки потрібною кількістю грошей, яка повинна запобігати інфляції.

Іншою державною функцією є регулювання зовнішніх ефектів, які є побічними наслідками господарської діяльності окремих учасників ринку.

Особливе завдання держави – управління неринковим сектором національного господарства, який представляє населенню товари і послуги суспільного користування. Мова йде про національній обороні, державному управлінні, єдиній енергосистемі і національній мережі комунікацій, загальній освіті, охороні здоров'я, фундаментальних науках і тому подібне [20. С.343]

Американська модель заснована на високому рівні продуктивності праці і орієнтації громадян на досягнення особистого успіху. Держава заохочує підприємницьку активність, збагачення найбільш активної частини населення. За відсутності диктату соціальної рівності як державного завдання саме воно створює прийнятний рівень життя малозабезпеченим групам населення за рахунок часткових пільг і допомоги.

Таким чином, відзначимо характерні для американської моделі риси:

- абсолютне переважання приватної власності;

- законодавче забезпечення максимальної свободи суб'єктів ринку;

- обмеження сфери державного регулювання в основному проведенням макроекономічної політики;

- відносно невелика частка державного бюджету у ВВП і питомої ваги госинвестиций і виплат по лінії соціального забезпечення в структурі державних витрат.

Німецька модель – це модель соціального ринкового господарства, яка розширення конкурентних початків пов'язує із створенням особливої соціальної інфраструктури, пом'якшувальної недоліки ринку і капіталу, з формуванням багатошарової інституційної структури суб'єктів соціальної політики.

У Германії державі відведена регулююча функція. При цьому діє принцип: «якомога менше держави, наскільки це можливо, і стільки держави, наскільки це потрібно».

Найняті робітники і працедавці виступають як соціальні партнери, вільно і в основному розсудливо домовляються про розміри заробітної плати, тривалість робочого часу і відпусток, про інші умови праці.

Одночасно діє розгалужена система соціального захисту: виплати хворим, інвалідам, безробітним; допомога тим, хто постраждав від банкрутства свого підприємства або освоює нову професію; допомога на дітей, малоімущим, жертвам війни. До кінця ХХ століття соціальні витрати у ФРН виявилися навіть дуже високими, і менш працелюбна частина німців почала ними зловживати. [21. С.162]

Функціонування даної моделі створює правові і соціальні ринкові умови для економічної ініціативи. Вони утілюються в соціальній рівності громадян – рівності має рацію, стартових умов і правового захисту. Найважливіше завдання держави при цьому – забезпечувати баланс між ринковою ефективністю і соціальною рівністю.

Таким чином, для німецької моделі соціально-орієнтованої ринкової економіки характерні наступні основні риси:

– змішана економіка характеризується більш менш значним державним сектором;

– здійснюється державне регулювання не тільки макроекономічних процесів, але і окремих сфер діяльності господарюючих суб'єктів;

– соціальна орієнтація економіки, істотний патерналізм (батьківське відношення) держави реалізується по відношенню до всіх членів суспільства, забезпечуючи таким шляхом гарантії певного рівня задоволення потреб населення в послугах охорони здоров'я, освіти, культури, в житлі;

– спрямованість регулювання на підтримку вільної конкуренції, зменшення концентрації капіталів в небагатьох руках, створення нових господарських одиниць;

– регулювання зайнятості населення з орієнтацією на мінімізацію безробіття;

– велика питома вага держбюджету у ВВП (хоча ФРН знаходиться в середині розвинених капіталістичних країн по цьому показнику);

– регулювання економіки в основному через кредитно-грошову політику, а не бюджетно-фінансову.

Шведська модель відрізняється сильною соціальною політикою, направленою на скорочення майнової нерівності за рахунок перерозподілу національного доходу на користь найменш забезпечених верств населення шляхом високої норми оподаткування. Така модель отримала назву «Функціональній соціалізації», при якій функція виробництва лягає на приватні підприємства, що діє на конкурентній ринковій підставі, а функція забезпечення високого рівня життя – на державу.

Шведська модель в її класичному вигляді – це соціальна модель, для якої характерний високий рівень соціальних гарантій, що базуються на широкому перерозподілі доходів і розповсюдженні багатообразних «вільних асоціацій».

В цілому шведську модель можна визначити як модель, що поєднує повну зайнятість населення і стабільність цін шляхом проведення загальної рестриктивної економічної політики, доповненої селективними заходами для підтримки високого рівня зайнятості і капіталовкладень.

Домінування в цілях моделі повної зайнятості і вирівнювання доходів пояснюється унікальною силою шведського робочого руху, в Швеції також сильно розвинене прагнення до рівності.

Специфічним чинником, властивим Швеції, є її зовнішньополітичний нейтралітет. [22. С.100]

Швеція, що вибрала принцип загального добробуту, розширила державний сектор до такого розміру, що зробило країну унікальною в цій області: 1/3 самодіяльного населення була зайнята в державному секторі, що відбивалося у високих ставках оподаткування. Сумарні державні доходи, що включають, як витрати на державний сектор, так і трансфертні платежі, перевищували 60% ВВП Швеції, що вивело її на перше місце в світі по витратах. Ця частина шведської моделі характеризується як соціалізація основних потреб, таких як освіта, охорона здоров'я.

Менших успіхів досягла Швеція в інших областях, зокрема, ціни росли швидше, ніж у ряді західноєвропейських держав. Майже не збільшувалася продуктивність праці. Найбільш слабким местомом моделі виявилася складність поєднання повної зайнятості і стабільності цін. Інфляція і відносно скромне економічне зростання стали свого роду оплатою повної зайнятості і політики рівності.

Виділимо специфічні риси шведської моделі:

-низьке безробіття;

-профспілкова політика солідарності в області зарплати;

-централізовані переговори по зарплаті;

-значний державний сектор;

-важкий податковий тягар.

Соціал-демократична модель близька до попередньої, а її особливість полягає в граничній соціалізації, можливій в ринковій економіці:

-значительна роль держсектора, в структурі якого переважають об'єкти соціального призначення;

-частка держбюджету у ВВП перевищує 50%, у витратній частині бюджету домінують статті, по яких фінансується соціальна сфера;

-регулювання трудових відносин не на рівні підприємств і галузей, а на національному рівні;

-державна соціальна політика включає засоби, що мінімізують рівень безробіття і диференціацію населення по рівню доходів;

-розвинена система виробничої демократії.

Така модель властива економікам держав Північної Європи, перш за все скандінавським країнам. Ця економічна система відома як шведська модель.

Японська модель – модель регульованого корпоративного капіталізму, в якій сприятливі можливості накопичення капіталу сполучаються з активною роллю державного регулювання в сферах програмування економічного розвитку, структурної, інвестиційної і зовнішньоекономічної політики і з особливим соціальним значенням корпоративного (внутрішньофірмового) початку. [23. С.60]

Японська модель економіки відрізняється розвиненим плануванням, координацією діяльності уряду і приватного сектора. Економічне планування держави носить рекомендаційний характер. Планами є державні програми, орієнтуючі і мобилизующие окремі ланки економіки на виконання загальнонаціональних завдань. Для японської економіки характерне збереження національних традицій при запозиченні у інших країн того, що потрібне для розвитку країни. Це дозволяє створювати такі системи управління і організації виробництва, які в умовах Японії дають великий ефект. Запозичення японського досвіду іншими країнами не завжди дає очікуваний результат (наприклад, кухлі якості), оскільки в цих країнах немає японських традицій.

Японська модель характеризується певним відставанням рівня життя населення (зокрема заробітної плати) від рівня продуктивності праці. За рахунок цього досягається зниження собівартості продукції і різке підвищення її конкурентоспроможності на світовому ринку. Перешкод майновому розшаруванню не ставиться. Така модель можлива тільки при виключно високому, самосвідомості, пріоритеті інтересів нації над інтересами конкретної людини, готовності населення йти на певні матеріальні жертви ради процвітання країни. Однією з особливостей японської моделі є соціальна організація суспільства в Японії, що передбачає гармонізацію відносин в суспільстві на всіх його рівнях і у всіх соціальних сферах на основі пошани традицій японського способу життя. На базі цих моральних цінностей склалася своєрідна мотивація трудової діяльності. Саме ця модель демонструє значення соціокультурного і конфесійних чинників в економічному житті суспільства.

Отже, провівши аналіз описових вище моделей ринкової економіки, можна прийти до висновку, що за наявності приватних відмінностей для всіх розвинених країн характерний ряд загальних закономірностей:

-панування приватної власності і приватної ініціативи;

-ринкова економіка грає вирішальну роль в їх розвитку;

-основними виробниками є крупні об'єднання, контролюючі рух капіталу;

-державне регулювання економіки стало необхідною умовою економічного зростання, і держава стала активним суб'єктом економіки;

-спостерігається тенденція до формування соціально-орієнтованих систем;

-прагнення до відкритої економіки.


ВИСНОВОК



Таким чином, підводячи підсумок, можна зробити декілька виводів.

По-перше, розглядаючи вищеперелічені економічні системи, слід відмітити, що на сучасному світі жодна з країн не може розвиватися в умовах самоізоляції. Вони існує не у вакуумі і не можуть знаходитися у відриві від інших країн. Країни зв'язані між собою за допомогою економічних відносин. Тому процес історичного розвитку рано чи пізно ставить перед будь-якою країною питання про необхідність зміни її економічної системи, пристосування до нових умов розвитку сучасного світу, що змінилися. Світова практика показує, що в прагненні до вигіднішої організації ринкового господарства, країни запозичують один у одного підхід і методи вирішення основних економічних проблем.

По-друге, жодна з економічних систем не існує в чистому, ідеальному вигляді. Як медаль має лицьову і оборотну сторону, так і економічна системі має свої плюси і мінуси. Тому головна думка, полягає в тому, що треба прагнути до системи, яка створює найбільш сприятливі умови життя населення і прийнятний рівень організації господарства.

Таким чином виявлено чотири типи економічних систем.

Традиційна економіка – це така економічна система, в якій традиції, звичаї, релігійні обряди грають важливу роль в регулюванні відносин виробництва, обміну, розподілу і споживання, економічних благ.

Командно-адміністративну систему можна визначити як особливу форму організації економічної діяльності, що спирається на абсолютне панування держави в економіці, примусове планування і зрівняльний позаекономічний розподіл матеріальних благ.

Ринкова економіка - це така економічна система, де координація дій здійснюється на основі взаємодії виробників і споживачів з мінімальним втручанням держави.

Змішана економіка є економічною системою, в якій і урядові, і приватні рішення визначають структуру розподілу ресурсів.

Також досліджено поняття економічних систем і їх суть, особлива увага в процесі підготовки була приділена безпосередньо моделям ринкової економіки.

Американська модель - модель з мінімальною участю держави в регулюванні економіки.

Шведська модель – це соціальна модель, для якої характерний високий рівень соціальних гарантій, що базуються на широкому перерозподілі доходів і розповсюдженні багатообразних «вільних асоціацій».

Німецька модель – це модель соціального ринкового господарства, яка розширення конкурентних початків пов'язує із створенням особливої соціальної інфраструктури, пом'якшувальної недоліки ринку і капіталу, з формуванням багатошарової інституційної структури суб'єктів соціальної політики.

Японська модель економіки відрізняється розвиненим плануванням, координацією діяльності уряду і приватного сектора.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ



	Райзберг б.А. Основи економіки: Навчань. допомога. – М.:ИНФРА-М, 2003. – 408 с. – (Серія «Вища освіта»)

	Економічна теорія: Навчань. допомога / Під ред. Н.Г.Кузнецова – М.: ІКЦ «БЕРЕЗЕНЬ», Ростов н/Д; Іздат. центр «БЕРЕЗЕНЬ», 2004. – 418 с.

	Добринін а.І., Салов а.І. Економіка: Навчань. допомога для вузів. – М.:Юрайт-М, 2002. – 302 с.

	Кураков л.П. Курс економічної теорії: Навчань. допомога для вузів /Л.П.Кураков, Г.Е.Яковльов. – М.: Геліос АРВ, 2005. – 516 с.

	Введення в економічну теорію /Под ред. Н.М.Піліпенко. – М.: Сучасний Гуманітарний Університет, 2003. – 114 с.

	Ревінський і.А. Курс сучасної економіки: Навчань. допомога. – Новосибирск: Сиб. Унів. вид-во, 2002. –319 с.

	Зубко н.М., Зубко а.Н. Економічна теорія/Серія «Підручники, навчальні посібники». – Ростов н/Д: «Фенікс», 2002. – 704 с.

	Економічна теорія: Підручник для вузів /В.Д. Камаєва, М.Л.Абрамов, Л.С.Александрова і др.; Під ред. В.Д. Камаєва. – М.: Гуманіт. видавництво центр ВЛАДОС, 2003. – 638 с.

	Бушуєв с.А., Гребеник в.В. Економічна теорія / Навчань. допомога для студентів вузів /С.А. Бушуєв, В.В.Гребеник. – М.: Міжнародна академія оцінки і консалтингу, 2004. – 248 с.

	Курс економічної теорії: Підручник для вузів / Моськ. гос. інститут междунар. відносин; під загальною ред. Чепуріна м.Н., Кисельовой е.А. – Корів: АСА, 2005. – 832 с.

	Океанова з.К. Економічна теорія: Підручник /З.К.Океанова. – М.: видавницько-торгова корпорація «Дашков і КО», 2004. – 632 с.

	Лащев а.М., Марков м.В. Загальна економічна теорія /А.М.Лащев, М.В.Марков. – Спб.: Видавничий будинок «Нева», 2003. –288 с.

	Аширов ф.Х., Алексєєнко в.Б., Іванова т.Б. Основи економічної теорії і практики: Навчань. допомога. – М.: Вид-во РУДН, 2005. – 407 с.

	Носова с.С. Економічна теорія: Підручник /С.С.Носова. – М.: Гуманіт. видавництво центр Владос, 2005. – 516 с.

	Економічна теорія: Навчань. допомога для студентів вузів /Г.В. Андріянов, Л.Г.Орлова, В.В. Прановіч і др.; Під ред. Н.В. Сумцової. – М.: ЮНІТІ-ДАНА, 2003. – 287 с.

	Світова економіка. Економіка зарубіжних країн: Підручник/Черінь ред. д-ра екон. наук, проф. В.П. Колесова і д-ра екон. наук, проф. М.Н.Осьмової. – М.: Флінта: Московський психолого-социальный інститут, 2001 – 480 с.

	Борісов е.Ф. Економічна теорія: Підручник. – М.: Юрайт-іздат, 2005. – 399 с.

	Куліков а.М. Основи економічної теорії: Навчань. допомога. – М.: Фінанси і статистика, 2003. – 400 с.

	Бабашкина а.М. Державне регулювання національної економіки: Навчань. допомога. – М.: Фінанси і статистика, 2003. – 480 с.

	Белокрилова о.С., Іщенко о.А. Сучасна економіка: Навчань. допомога. – Ростов н/Д: Фенікс, 2003. – 436 с.

1