Аграрно-тваринницький комплекс та його вплив на навколишнє середовище

Аграрно-тваринницький комплекс та його вплив на навколишнє середовище

(реферат)




Вступ



В останні роки в структурі сільськогосподарських угідь зберігається стійка тенденція до скорочення площі ріллі та зростанню за рахунок цього площі перелогових земель. Втрата значних площ продуктивних сільськогосподарських угідь обумовлена в основному недоліками їх господарського використання, складною економічною ситуацією, що не дозволяє повною мірою здійснювати роботи щодо збереження та підвищення родючості грунтів та поліпшення стану земель, а також триваючим їх вилученням для несільськогосподарських потреб.

Погіршення якісного стану землі - явище тривожне та важко. Руйнування родючого грунтового шару, виснаження, заболочування, забруднення, засолення земель, заростання їх бур'янами, неправильна оранка в умовах вітрової та водної ерозії можуть не тільки надовго вивести землю з сільськогосподарського обороту, а й порушити тривалі екологічні зв'язку, змінити водний баланс, привести до знищення тваринного світу, виснаження лісів, опустелювання, а у великих масштабах і в перспективі - до частковій зміні клімату. Все це викликає необхідність раціонального використання та особливої охорони земель, наданих для потреб сільського господарства, а також призначених і взагалі придатних для цих цілей.

З розвитком ринкових умов висуваються на передній план нові завдання: вимога перегляду існуючих систем ведення сільського господарства та переходу до альтернативного виробництва, здатному пов'язати господарську діяльність з біологічними законами сільськогосподарської екосистеми. Введена в даний час приватна власність на землю ставить, принаймні, ще проблему: охорона земель, що знаходяться в приватній власності громадян, і забезпечення їх екологічного благополуччя.

сільськогосподарський тваринницький природокористування


Аграрно-тваринницький комплекс та його вплив на навколишнє середовище



Ніяка інша галузь громадського виробництва пов'язана так з використанням природних ресурсів, як сільське господарство. Адже праця хлібороба і тваринника - це по суті використання природи, навколишнього нас природного середовища для задоволення потреб людини. Сільське господарство необхідно розглядати як величезний, постійно діючий механізм охорони, культивування живих природних багатств, і підходити до нього треба ще під одним кутом зору - охорони навколишнього середовища. Тому в умовах аграрного виробництва використання природних ресурсів і, перш за все, землі повинно поєднуватися з заходами щодо охорони навколишнього середовища. Плоди праці людини на землі - це найнеобхідніша передумова життя кожного суспільства, на якій би ступені розвитку воно не знаходилося. У сільському господарстві земля виступає не тільки місцем роботи і територіальної операційною базою, а й, перш за все, служить як знаряддя і головного засобу виробництва.

Аграрно-тваринницький комплекс у сучасних умовах продовжує бути основним забруднювачем земель та інших елементів навколишнього середовища: відходи та стічні води тваринницьких комплексів і ферм та птахофабрик, використання отрутохімікатів і пестицидів, переробна промисловість, ослаблення виробничої і технологічної дисципліни, труднощі здійснення контролю на сільськогосподарських об'єктах, розкиданих на великих територіях, - все це призводить до того, що стан землі і всієї навколишнього середовища в сільській місцевості, відповідно до державних доповідей про охорону навколишнього середовища, залишається тривожним, ряд регіонів мають ознаки зон надзвичайної екологічної ситуації або екологічного лиха.

Розвиток тваринництва на промисловій основі, створення міцної кормової бази, розширення відгінних пасовищ, велика концентрація поголів'я худоби на обмеженій площі, зміна традиційних форм його змісту зумовлюють необхідність використання великої кількості води з річок, озер та інших водних об'єктів, що робить істотний вплив на стан самих водойм і навколишнього середовища в цілому. Як відомо, промислове тваринництво - один із самих великих водоспоживачів.

Висока концентрація поголів'я худоби на обмежених площах, використання гідравлічних систем збирання і видалення екскрементів тварин призводять до утворення величезних обсягів рідкого гною, а також пов'язаних з експлуатацією виробничих приміщень значних кількостей шкідливих летючих хімічних речовин, неприємних запахів, інтенсивного шуму та ін

При вирішенні питань розміщення тваринницьких комплексів, вибору систем обробки та використання відходів тваринництва фахівці виходили з того, що провідні компоненти навколишнього середовища - атмосферне повітря, грунт, водойми - практично невичерпні з екологічної точки зору. Проте досвід експлуатації перших побудованих тваринницьких комплексів свідчив про інтенсивний забрудненні об'єктів навколишнього середовища та несприятливому їх впливі на умови проживання населення. У зв'язку з цим охорона навколишнього середовища від забруднення, профілактика інфекційних, інвазійних та інших захворювань людей та тварин пов'язані з реалізацією заходів щодо створення ефективних систем збору, видалення, зберігання, знезараження і використання гною і гнойових стоків, удосконаленням та ефективною роботою повітряочисних систем, правильним розміщенням тваринницьких комплексів і споруд обробки гною по відношенню до населених пунктів, джерел господарсько-питного водопостачання та іншим об'єктам, тобто з комплексом заходів гігієнічного, технологічного, сільськогосподарського та архітектурно-будівельного профілів.

Специфіка підприємств з вирощування, відгодівлі та утримання тварин визначається наступним:

- Переважний вплив неорганізованих викидів (ставки - відстійники, гноєсховища, очисні споруди) - до 99,5% від загальної маси виділень;

- Нерегулярний характер процесів виділення і утворення забруднюючих речовин, що визначають викиди як від самих тварин, так і від продуктів їх життєдіяльності, пов'язаний з діяльністю мікроорганізмів - деструкторів, яка залежить від температурних умов і місця існування.

Санітарно-гігієнічні умови на фермах також в основному підтримуються за допомогою води: для миття тварин, очищення приміщень та їх дезінфекцій, підготовки кормів, миття посуду і апаратури, гідрозмиву гною і т.д. Разом з тим із зростанням споживання води для потреб тваринництва збільшується скидання стічних вод у водойми, в результаті чого вони забруднюються і втрачають свої корисні властивості. Навіть скидання невеликих доз неочищених стічних вод від тваринницьких ферм і комплексів викликає масові замори риби і завдає значної економічної шкоди. Тому інтенсивне і різносторонню дію сільського господарства на навколишнє середовище пояснюється не тільки зростаючим споживанням природних ресурсів, необхідних для безперервного зростання аграрного виробництва, але й утворенням значних відходів і стічних вод від тваринницьких ферм, комплексів, птахофабрик та інших сільськогосподарських об'єктів.

Підприємствами сільського господарства викинуто в атмосферу понад 25,58 тис. тонн забруднюючих речовин. Хімічної і біологічної забруднення атмосферного повітря в значній мірі сприяють також недостатньо відпрацьовані технології на промислово-тваринницьких комплексах і птахофабриках. Джерелами забруднення атмосфери є приміщення для утримання худоби, відгодівельні майданчики, гноєсховища, біологічні ставки, ставки-накопичувачі стічних вод, поля фільтрації, поля зрошення. У зоні тваринницьких комплексів та птахофабрик атмосферне повітря забруднене мікроорганізмами, пилом, аміаком та іншими продуктами життєдіяльності тварин, часто володіють неприємними запахами (понад 45 різних речовин). Ці запахи можуть поширюватися на значній відстані (до 10 км), особливо від свинокомплексів.

Значне місце в забрудненні навколишнього середовища в сільському господарстві в даний час належить хімічних сполук і препаратів, які використовуються для боротьби з різними шкідниками, хворобами і бур'янами в сільському господарстві. Застосування мінеральних добрив і хімічних засобів захисту рослин з метою підвищення врожайності сільськогосподарських культур загострили екологічну проблему. Агрохімізації, на відміну від забруднення природи відходами промислового виробництва, є цілеспрямованою діяльністю.

Добрива та пестициди через грунт забруднюють продукти харчування, що позначається на здоров'я людини. Це в кінцевому підсумку позначається на стані навколишнього середовища в цілому і становить потенційну небезпеку для здоров'я людей. Скорочення поставок і обсягів застосування пестицидів в останні роки призвело до істотного зниження забруднення ними вододжерел, грунтів та рослинницької продукції. Однак потенційну загрозу для навколишнього середовища представляють заборонені, непридатні для подальшого використання пестициди, об'єкти зберігання та застосування отрутохімікатів. Складські приміщення, що використовуються для зберігання отрутохімікатів, в тому числі і заборонених до застосування, часто знаходяться в аварійному стані або не пристосовані для цих цілей. Понад 30% господарств у Російській Федерації не мають у своєму розпорядженні спеціалізованими майданчиками для заправки техніки, протруювання насіння та миття транспортних засобів. Особливу небезпеку представляє забруднення навколишнього середовища в результаті порушення правил зберігання, транспортування й застосування мінеральних добрив і пестицидів.

Актуальність проблеми охорони навколишнього середовища в сільському господарстві посилюється в сучасних умовах у зв'язку з процесами забруднення природних ресурсів, що використовуються в аграрному виробництві, промисловими, будівельними та іншими несільськогосподарськими підприємствами. Ці забруднення ведуть до зниження родючості грунтів і їх продуктивності, погіршення якості вод, атмосфери, завдають шкоди рослинництву і тваринництву, що тягне недоотримання сільськогосподарської продукції та погіршення її якості.

Таким чином, подальший розвиток аграрного виробництва, його механізація і хімізація земель значно підвищують роль охорони навколишнього середовища в сільському господарстві. І тим не менше на практиці вирішення цього кардинального питання відсувається на другий план. Екологічні вимоги настільки істотні і принципово важливі, що. не дотримуючись їх, не можна говорити про економічну ефективність аграрного виробництва. Для сільського господарства це має особливо важливе значення, оскільки дана галузь суспільного виробництва, як ніяка інша, тісно пов'язана з живими і неживими об'єктами природи. Тому меліорація, хімізація, механізація та інші напрями розвитку сільського господарства можуть примножити силу землі, підвищити її продуктивність, якщо проводити їх з урахуванням екологічних вимог.

В даний час відбувається різке загострення екологічної ситуації, яке має місце, незважаючи на триваючий спад аграрного виробництва, що можна пояснити тим, що в сільському господарстві ігноруються екологічні вимоги на догоду економічним інтересам, а також ослабленням державного управління і зниженням ефективності роботи державних природоохоронних і правоохоронних органів, що веде до непоправних втрат генофонду.

Важлива роль у вирішенні проблем природокористування та охорони навколишнього середовища в аграрному секторі економіки належить правовому регулюванню і науково обгрунтованого державного управління. Завдання раціонального природокористування та охорони навколишнього середовища в процесі сучасного сільськогосподарського виробництва повинні об'єктивується в праві в чітких і конкретних екологічних заходи і вимогах. Ігнорування вимог екологічного законодавства при організації та веденні сучасного сільськогосподарського виробництва як може призвести до величезних втрат для самого сільського господарства, так і заподіяти шкоди навколишньому середовищу.

Значне місце у вирішенні зазначених екологічних проблем у сільському господарстві належить чинному законодавству. В даний час екологічні відносини в сільському господарстві регулюються багатьма нормативними актами, інструкціями, положеннями, виданими в різний час, в яких регламентуються окремі їх сторони або містяться лише загальні зобов'язують вимоги щодо використання природних ресурсів та охорони навколишнього середовища. Єдиного нормативного акту в цій галузі екологічних відносин поки немає. У зв'язку з цим мета правового регулювання полягає в забезпеченні всіх учасників аграрного виробництва комплексом спеціальних еколого-правових вимог, що відбивають специфіку всіх факторів, що впливають на навколишнє середовище сучасної сільськогосподарської діяльності з урахуванням рівня розвитку її механізації, меліорації і хімізації. Проте в даний час необхідно не стільки подальше вдосконалення екологічного законодавства, скільки організація його належного застосування і виконання.

Правове регулювання відносин у сфері природокористування та охорони навколишнього середовища в сільському господарстві має виходити з еколого-економічних засад функціонування суспільного виробництва, що поєднують господарську діяльність і взаємодіє з нею природу. Тому одним з головних завдань усіх господарюючих суб'єктів є раціональне природокористування і охорона навколишнього середовища, реалізація якої служить необхідною умовою, складовою частиною виробничо-господарської діяльності. Будь-яка сільськогосподарська організація може нормально функціонувати лише за умови дотримання передбачених законом екологічних вимог. Цьому підпорядкований і правовий режим користування сільськогосподарськими організаціями землею, її надрами, водами, лісами та іншими природними ресурсами.

Основна особливість сільського господарства, на відміну від інших галузей матеріального виробництва, полягає в безпосередньому зв'язку його виробничо-господарської діяльності з використанням землі як основного і нічим не замінне засоби виробництва. У сільському господарстві рівень суспільного виробництва залежить головним чином від форми з'єднання робочої сили з основним, причому вельми специфічним засобом виробництва - землею. Ця особливість сільського господарства - залежність від природно-кліматичних факторів - носить постійний і стійкий характер. Крім землі, в процесі сільськогосподарської діяльності використовується і підлягає охороні цілий комплекс різних природних об'єктів, що становлять об'єктивні умови аграрного виробництва надра, води, рослинність, тваринний світ Тому як об'єкт охорони навколишнього середовища в сільському господарстві необхідно розглядати цілісні природно-територіальні комплекси, які з різних природних об'єктів, тісно пов'язаних один з одним і утворюють єдине ціле.

Тваринницькі ферми і комплекси є в даний час серйозними джерелами забруднення, особливо водних об'єктів та атмосферного повітря.

В умовах сучасної системи сільського господарства можна виділити два напрямки природоохоронної діяльності: охорону навколишнього середовища і всіх її елементів від шкідливого впливу сільськогосподарського виробництва та охорону сільського господарства від шкідливого впливу антропогенної навколишнього середовища.

Перший напрямок передбачає виконання обов'язків, покладених на сільськогосподарські підприємства, акціонерні товариства, організації та об'єднання, фермерські господарства з охорони навколишнього середовища та раціонального використання природних ресурсів, в тому числі здійснення всіх необхідних для цього заходів. Їх виконання проводиться в рамках основних напрямків розвитку сільськогосподарського виробництва з індустріалізацією сільського господарства, меліорацією земель, хімізацією.

Застосування системи машин, інтенсивних технологій у рослинництві з метою отримання високих стійких урожаїв покладає на агротехнічну службу сільськогосподарських підприємств і об'єднань обов'язки з проведення обов'язкових заходів щодо збереження грунтових угідь і підвищення родючості земель. Спорудження тваринницьких комплексів і агропромислових підприємств вимагає дотримання встановлених правил щодо забезпечення об'єктів, що вводяться очисними пристроями, знешкоджувальними стічні води та Інші відходи, а також проведення заходів з утилізації відходів шляхом їх ефективного використання в сільському господарстві.

Для об'єктів сільського господарства, які є джерелами впливу на довкілля й здоров'я людини, залежно від потужності, умов експлуатації, характеру і кількості виділюваних у навколишнє середовище забруднюючих речовин, створюваного шуму, вібрації та інших шкідливих фізичних факторів, а також з урахуванням передбачених заходів щодо зменшення несприятливого впливу їх на довкілля і здоров'я людини, відповідно до санітарної класифікацією встановлюються такі розміри санітарно-захисних зон:

Клас I - санітарно-захисна зона 1000 м встановлена для свинарських комплексів, комплексів великої рогатої худоби.

Клас II - санітарно-захисна зона 500 м - для ферм звірівницьких (норки, лисиці та ін), складів для зберігання отрутохімікатів понад 500 т., виробництва з обробки та протравлення насіння.

Клас III - санітарно-захисна зона 300 м - для ферм вівчарських, складів для зберігання отрутохімікатів і мінеральних добрив більше 50 т., обробки сільськогосподарських угідь пестицидами з застосуванням тракторів (від меж поля до населеного пункту), кролиководчих ферм.

Клас IV - санітарно-захисна зона 100 м - для тепличних і парникових господарств, складів сухих мінеральних добрив і хімічних засобів захисту рослин (зона встановлюється і для підприємств з переробки і зберігання харчової продукції), меліоративних об'єктів з використанням тваринницьких стоків.

Клас V - санітарно-захисна зона 50 м - для сховищ фруктів, овочів, картоплі, зерна, матеріальних складів, господарств з утриманням тварин (свинарники, корівники, розплідники, стайні, звіроферми) до 50 голів.

У ст. 46 Закону «Про охорону навколишнього природного середовища» закріплені екологічні вимоги в сільському господарстві. Так, підприємства, об'єднання, організації та громадяни, які ведуть сільське господарство, зобов'язані виконувати комплекс заходів з охорони грунтів, водойм, лісів та іншої рослинності, тваринного світу від шкідливого впливу стихійних сил природи, побічних наслідків застосування складної сільськогосподарської техніки, хімічних речовин, меліоративних робіт та інших факторів, що погіршують стан навколишнього природного середовища, що заподіюють шкоду здоров'ю людини.

Тваринницькі ферми і комплекси, підприємства, що переробляють сільськогосподарську продукцію, повинні мати необхідні санітарно-захисні зони і очисні споруди, що виключають забруднення грунтів, поверхневих і підземних вод, поверхні водозборів водойм і атмосферного повітря. Порушення зазначених вимог витече за собою обмеження, призупинення або припинення екологічно шкідливої діяльності сільськогосподарських та інших об'єктів за розпорядженням спеціально уповноважених на те державних органів Російської Федерації у сфері охорони навколишнього природного середовища, санітарно-епідеміологічного нагляду.

Найважливішим напрямком підвищення врожаю сільськогосподарських культур є збалансована хімізація нашого сільського господарства, що стала по суті ворогом номер один для земель сільськогосподарського призначення. Під хімізацією сільського господарства розуміється сукупність організаційно-технічних заходів, спрямованих на застосування в сільському господарстві хімічних препаратів агрохімікатів (мінеральних добрив, отрутохімікатів, пестицидів), призначених для боротьби з бур'янами, хворобами та шкідниками рослин. Мета хімізації - підвищення врожайності і збільшення виробництва продукції сільського господарства. Негативна сторона хімізації в тому, що вона обумовлює хімічне забруднення грунту, тобто зміна її хімічного складу, здатне спричинити погіршення якості грунту, заподіяти шкоду здоров'ю людини, лісової рослинності, тваринного світу.

Для підвищення родючості землі людина використовує хімічні добрива, для знищення небажаних рослин і тварин - хімічні пестициди. Термін «пестициди» охоплює всі хімічні сполуки, що використовуються людиною для знищення рослин і тварин або контролю за ними, включаючи гербіциди, які використовуються для знищення бур'янів. Всі пестициди, а їх використовується близько 2000 різних видів, мають деякі загальні характеристики. Вони високотоксичні і мають подвійну дію: безпосередньо вбивають живий організм і в той же час знищують джерело їжі для іншого. Важливим фактором використання гербіцидів і пестицидів є їх вплив на грунт. Ці хімічні речовини під впливом грунтових мікроорганізмів здатні трансформуватися в інші, але можуть також і впливати на склад грунту.

Добрива та пестициди через грунт забруднюють продукти харчування, що позначається на здоров'я людини.

За Законом РРФСР «Про охорону навколишнього природного середовища» за перевищення норм вмісту хімічних речовин в продуктах харчування винні особи притягуються до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

З метою охорони здоров'я людини і навколишнього середовища від шкідливого впливу хімічних засобів Закон про охорону здоров'я громадян від 12 липня 1993 р. забороняє без відповідного дозволу МОЗ РФ застосування нових хімічних засобів і стимуляторів росту.

Чинне законодавство передбачає цілу низку правових заходів охорони сільського господарства від шкідливого впливу навколишнього середовища. Тим самим забезпечується її охорона від тих негативних змін, які виникають в результаті діяльності промислових, будівельних і інших підприємств.

Так, відповідно до водним законодавством сільгосппідприємства мають право на пред'явлення позову про відшкодування шкоди, заподіяної посівам, грунтам забрудненням навколишнього середовища стічними водами неочищеними та іншими відходами виробництва; відповідно до Закону про охорону атмосферного повітря - про відшкодування втрат у врожаї сільськогосподарських культур, що відбулися в результаті забруднення сільгоспугідь неочищеними і не знешкодженими викидами промислових підприємств. Земельний кодекс РФ передбачає обов'язок підприємств, діяльність яких пов'язана з порушенням грунтового покриву, знімати, зберігати і наносити родючий шар грунту на рекультивуються землі або малопродуктивні угіддя, а також після закінчення необхідних робіт приводити земельні ділянки у стан, придатний для їх використання за призначенням. Важливою мірою, спрямованої на охорону сільськогосподарських угідь, є відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва при вилученні земель сільськогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб. Велике значення має також вимога, що стосується недопущення нанесення шкоди сільськогосподарському виробництву потрави посівів дикими тваринами.

Якщо несільськогосподарські об'єкти надають лише індустріальне тиск на екосистеми, що перебувають у сфері їх впливу, то сільськогосподарське виробництво має більш глибинні наслідки як для навколишнього середовища, так і для суспільства.

По-перше, сільськогосподарський фон не менш екологічно агресивний для природи, ніж промисловий. Тому навколо тваринницьких комплексів і ферм встановлюються санітарні зони шириною від 1,5 до 2 км.

По-друге, сучасне сільськогосподарське виробництво супроводжується застосуванням значної кількості агрохімікатів.

По-третє, функціонування сільськогосподарських виробничих систем не замикається в собі, як це відбувається в промислових системах, а вторгається у функціонування природних процесів. Так, землеробство змінює природні процеси в грунтах, що знаходяться у сфері господарської експлуатації, примушуючи їх давати позитивні або негативні результати (підвищення або зниження грунтової родючості, припинення або розвиток ерозійних процесів тощо). У силу цього сільськогосподарське виробництво при неправильній його організації може призвести до значних негативних процесів у функціонуванні екологічних систем, що знаходяться в сфері впливу агропромислового комплексу.

По-четверте, порушення взаємодії суспільства і природи в сфері сільськогосподарського виробництва в кінцевому рахунку може значно позначитися на здоров'я населення. Так, хімізація землеробства призводить до порушення низки природних геохімічних і біохімічних процесів, оскільки зростання врожайності сільськогосподарських культур супроводжується виносом з грунтів все більшої кількості мінеральних речовин, перш за все калію, фосфору, азоту і металів.

Законодавством передбачено три основних види вимог до об'єктів сільськогосподарського виробництва:

а) вони повинні бути екологічно безпечні самі по собі;

б) технології та прийоми сільськогосподарських робіт повинні бути максимально екологізованих, вплетені в природні процеси експлуатованих природних об'єктів;

в) вироблена сільськогосподарська продукція повинна бути безпечною для людського здоров'я. Виробництво її, а також транспортування і зберігання дозволяються при дотриманні санітарно-гігієнічних правил і норм.

Поряд із зазначеними вимогами законодавства встановлена правовий захист:

а) природних об'єктів - від шкоди, одержуваного в результаті сільськогосподарської діяльності. Так, органам, які здійснюють державний контроль за використанням земель, дано право припиняти ті агротехнічні роботи сільгосппідприємства, які можуть призвести до процесів, що знижує родючість грунтів; права сільськогосподарських підприємств та інших користувачів землі як землекористувачів можуть бути обмежені, якщо їх виробництво завдає шкоди природним об'єктам і тощо;

б) самої сільськогосподарської діяльності - від шкоди, завданої несільськогосподарської сферою виробництва. Наприклад, підприємства, які заподіяли сільськогосподарським угіддям шкоди в результаті забруднення атмосферного повітря виробничими викидами, зобов'язані відшкодувати господарствам - власникам, землевласникам та землекористувачам вартість заподіяних збитків (ст. 26 Закону РРФСР «Про охорону атмосферного повітря»).

Основні вимоги до нормування якості навколишнього середовища передбачаються в ст.19-31 гол. V «Нормування в галузі навколишнього середовища» Федерального закону від 10 січня 2002 р. «Про охорону навколишнього середовища», де регулюються: основи природоохоронного нормування, вимоги до розробки нормативів у галузі охорони навколишнього середовища, нормативи - якості навколишнього середовища, допустимого впливу на неї , допустимих викидів та скидів речовин і мікроорганізмів, утворення відходів виробництва та споживання і лімітів на їх розміщення, допустимих фізичних впливів на навколишнє середовище, допустимого вилучення компонентів природного середовища, допустимого антропогенного навантаження на навколишнє середовище.

Нормування якості навколишнього природного середовища проводиться з метою встановлення гранично допустимих норм впливу на навколишнє природне середовище, що гарантують екологічну безпеку населення та збереження генетичного фонду, які забезпечують раціональне використання і відтворення природних ресурсів в умовах стійкого розвитку господарської діяльності.

При порушенні вимог нормативів якості навколишнього середовища викид, скидання шкідливих речовин або інші види впливу на навколишнє природне середовище можуть бути обмежені, припинені або припинені за розпорядженням федеральних органів виконавчої влади в галузі охорони навколишнього середовища, санітарно-епідеміологічного нагляду. 




Висновок



Екологічна безпека, так само як і продовольча безпека, найважливіша складова агропродовольчої політики сучасної російської держави, бо вони напряму відбиваються на якості життя і здоров'я населення.

Екологічні вимоги настільки істотні і принципово важливі, що, не дотримуючись їх, не можна говорити про економічну ефективність аграрного виробництва. Ефективність сільськогосподарського виробництва, темпи його росту залежать від стану грунтів, а також від правильної організації заходів щодо їх охорони. Проте в даний час стан земель Російської Федерації, що знаходяться у сфері сільськогосподарської діяльності, залишається незадовільним. Здійснювані перетворення, зміна форм власності та господарювання в агропромисловому комплексі не супроводжувалися в останні роки розширенням застосування природоохоронних і ресурсозберігаючих технологій. У результаті основні показники, що характеризують вплив галузі на навколишнє середовище, за останні роки суттєво не покращилися, екологічна обстановка в ряді регіонів залишається неблагополучною, а забруднення навколишнього середовища - високим.

На жаль, екологічний світогляд у багатьох керівників і фахівців аграрної сфери поки не сформувалося, і з цієї причини триває ведення сільськогосподарського виробництва з грубими порушеннями норм екологічного законодавства. Екологічний правопорядок, екологічна культура, етика природокористування та інші категорії повинні отримати прописку у вітчизняному аграрному секторі економіки.




Список використаної літератури



1. Про стан навколишнього природного середовища Російської Федерації у 1997 році: Державний доповідь / / Зелений світ. - 1998. - № 25. - С. 9

2. Земля і право: Посібник для російських землевласників / Под ред. проф. Боголюбова С.А. - М.: Норма-Инфра, 1998. - С. 37

3. Правова охорона навколишнього середовища в сільському господарстві / під. ред.: Ковбаси О.С. - М.: Наука, 1989 .- 188с.

4. Ральдін Б.Б. Геоекологічні аспекти землекористування в Республіці Бурятія / Б.Б. Ральдін, Л.Л. Убугунов, В.М. Хертуев, К.Ш. Шагжіев. - Улан-Уде, 2003. - С. 109-126

5. Гігієна тваринницьких комплексів та охорона навколишнього середовища / М.П. Вашкулат, Є.І. Гончарук, Я.І. Костовецький .- Київ: Здоров'я, 1985 .- 87 с.