П. Буагільбер: Критика меркантилізму та захист сільського господарства. Теорії цінності, багатства, грошей

П. Буагільбер: Критика меркантилізму та захист сільського господарства. Теорії цінності, багатства, грошей

	
Вступ

	

	Науковий напрям в буржуазній політичній економії, відомий як класичний, виник в період зародження і затвердження капіталістичного способу виробництва. З 16 ст в Англії феодальний устрій вступив в стадію розкладання, в його надрах стали бурхливо розвиватися капіталістичні стосунки. В результаті грабіжницького процесу експропріації селянство позбавлялося землі і поповнювало армію найманої праці. Відбувалося обуржуазнювання землевласників, з'являлося «нове дворянство», яке орієнтувалося на фермерське господарство капіталістичного типа, розглядаючи його як джерело грошових доходів, комерційної ренти.

	Капіталістичні стосунки розвивалися і в промисловості. Мануфактурне виробництво поширилося в суконній і гірській справі, кораблебудуванні, металургії і бавовняній промисловості. Важливою сферою застосування капіталу стала зовнішня торгівля. Англія, відтіснивши Іспанію, Голландію і Францію на зовнішніх ринках, починає створювати свою колоніальну імперію. Колоніальний грабіж став важливим джерелом збагачення англійської буржуазії.

	Маркс відзначав, що перемога буржуазії в Англійській революції 17 ст була перемогою нового устрою. Капітал підпорядковує собі економіку, перетворює всі суспільні стосунки. У торгівельній політиці панував меркантилізм. З розвитком мануфактурного капіталізму виникли нові джерела прибутку. У 18 ст виявилося протиріччя між теорією і практикою. Підпорядкування торгівельного капіталу промисловому вимагало заміни доктрини меркантилізму, що ідеалізував сферу обертання і що доводив, що прибуток приносить лише зовнішня торгівля, а єдиним виглядом багатства є золото і срібло.

	Промисловій буржуазії потрібні були свої ідеологи, що обгрунтовують перевагу капіталістичного виробництва перед феодальним. Цю місію виконала класична буржуазна політична економія. К.Маркс писав, що завдання цієї школи полягало «лише в тому, щоб показати, яким чином багатство отримується в рамках стосунків буржуазного виробництва, сформулювати ці стосунки у вигляді категорій і законів і довести, що ці закони і категорії набагато зручніше для виробництва багатств, чим закони і категорії феодального суспільства».

	На відміну від меркантилістів, які займалися узагальненням поверхневих явищ, що відбуваються у сфері обертання, економісти класичної школи вивчали внутрішні економічні зв'язки капіталізму, що прийшов на зміну феодалізму. Об'єктом їх дослідження стало матеріальне виробництво. «Справжня наука сучасної політичної економії починається лише з того часу, коли теоретичне дослідження переходить від процесу обертання до процесу виробництва», — писав К.Маркс. Він підкреслював: «Відмічу раз і назавжди, що під класичною політичною економією я розумію всю політичну економію, починаючи с У.Петті, яка досліджує внутрішні залежності буржуазних стосунків виробництва». 

	Економісти-класики внесли істотний вклад до розвитку економічної науки. Їх учення з'явилося одним з джерел ідей марксизму. 

	Формування класичної політичної економії було підготовлене розвитком капіталізму. Її першими представниками були Уїльям Петті (1623-1687) в Англії і Пьер Буагильбер (1646-1714) у Франції. Обидва вони зробили спробу звести вартість до праці і тим зробили вирішальний крок у бік трудової теорії вартості, що шукала джерело капіталістичного багатства у сфері виробництва.

	
Зародження класичної політичної економії. Загальна характеристика

	

	Причини появи класичної політичної економії

	В ході формування основ ринкових економічних стосунків в Західній Європі і Америці ставало усе більш очевидним, що державне втручання в економіку - не єдиний засіб у формуванні багатства держави і досягненні узгодженості у взаєминах господарюючих суб'єктів на внутрішньому і зовнішньому ринках.

	П. Самуельсон відзначає, що витіснення «доїндустріальних умов» системою «вільного приватного підприємництва», сприяючи розкладанню меркантилізму, стало одночасне вихідним пунктом настання умов «повного laissez faire ». Це означає вимогу повного невтручання держави в економіку, в ділове життя - економічний лібералізм.

	З кінця 17 - початка 18 століть ця ідея стала девізом ринкової ліберальної економічної політики. Саме з того часу зароджується нова теоретична школа економічної думки. Пізніше її назвуть класичною політичною економією. «Класична школа» повела рішучу боротьбу з протекціоністською політикою меркантилістів. Вона протиставила емпіризму меркантилістів - професіоналізм, досягнення науки того часу, розвернула фундаментальні теоретичні дослідження.

	По суті «класики» заново сформулювали предмет і метод вивчення економічної теорії. Зростання мануфактурізациі (а потім індустріалізації) висунуло на перший план промислове виробництво, яке відсунуло торгівельний і позиковий капітал. Звідси як предмет вивчення на перше місце висувалася сфера виробництва.

	Як метод вивчення і економічного аналізу були упроваджені новітні методологічні прийоми, які забезпечили досить глибокі аналітичні результати, меншу міру емпіричності, описовості, поверхневості в осмисленні господарського життя.

	За часів старогрецьких філософів термін «економіка» переводився як «будинок-господарство» - в сенсі процес домоводства, управління сім'єю, особистим господарством В період меркантилістів економіка, що отримала завдяки А.Монкрет’єну назву «Політична економія», стала наукою про державне господарство, кероване монархом. 

	В період класичної школи економіка придбала межі наукової дисципліни, що вивчає проблеми економіки вільної конкуренції. Термін «класична політична економія» ввів К.Маркс, виходячи з того, що «класична школа» з властивою їй класовою спрямованістю «досліджувала виробничі стосунки буржуазного суспільства».

	

	Основні відмінності класичної політичної економії від меркантилізму

	меркантилістська система

	класична політична економія

	Головна ознака економічної політики

	протекціонізм, політика вільної конкуренції практично неможлива

	економічний лібералізм або «повне laissez faire »

	Предмет економічного аналізу

	переважне вивчення проблем сфери обернення у відриві від сфери виробництва

	переважне вивчення проблем сфери виробництва у відриві від сфери обернення

	Метод економічного аналізу

	емпіризм, опис на каузальній основі зовнішнього прояву економічних процесів, відсутність системного вивчення всіх сфер економіки

	каузальний, дедуктивний, індуктивний методи аналізу, а також метод логічної абстракції; недооцінка зворотного впливу на сферу виробництва чинників сфери обернення

	Трактування походження вартості (цінності) товарів і послуг

	у зв'язку з «природною» природою золотих і срібних грошей і їх кількістю в країні

	по однофакторній - витратній характеристиці з врахуванням витрат виробництва, або кількості витраченої праці

	Пріоритетні принципи економічного аналізу

	виявлення причинно-наслідкового взаємозв'язку економічних явищ і категорій

	принцип каузального аналізу з подальшою побудовою «генеалогічного дерева», в основі якого лежить категорія «вартість»

	Концепція економічного росту

	за допомогою збільшення грошового багатства країни завдяки досягненню активного торгівельного балансу (позитивного сальдо в зовнішній торгівлі)

	за допомогою збільшення националь-ного багатства, що створюється виробничою працею у сфері матеріального виробництва

	Позиції в області теорії грошей

	гроші - штучний винахід людей; гроші - чинник зростання национального багатства

	гроші - товар, що стихійно виділився на товарному світі, гроші – технічне знаряддя, річ, що полегшує процес обміну

	

	Етапи розвитку класичної політичної економії. 

	Загальні ознаки і особливості еволюції класичної політичної економії характеризуються етапами її розвитку. Умовно виділяють чотири етапи.

	Перший етап: середина 17 - початок 18 століть - поява праць У.Петті в Англії і П.Буагильбера у Франції, в яких формуються ознаки нового учення, згодом названого класичною політичною економією.

	У першій половині першого етапу автори: 

	різко засуджують протекціоністську систему, що обмежує свободу підприємництва; 

	роблять перші спроби витратних трактувань вартості товарів і послуг за допомогою обліку кількості витраченого в процесі виробництва робочого часу і праці;

	підкреслюють пріоритетне значення ліберальних принципів господарювання в створенні національного (негрошового) багатства у сфері матеріального виробництва.

	Друга половина першого етапу доводиться на середину - початок другої половини 18 століття, характеризується появою специфічного перебігу «класичної школи» - фізіократізма.

	Фізіократи (Ф.Кене, А.Тюрго і ін.) значно просунули економічну науку, позначили нове тлумачення ряду мікро- і макроекономічних категорій. Але їх увага була прикована до проблем сільськогосподарського виробництва в збиток іншим галузям економіки і особливо сфері обернення.

	На першому етапі жоден представник класичної політичної економії, не будучи професійним економістом, не зміг створити цілісну теорію розвитку виробництва - промислового і сільськогосподарського.

	Другий етап - повністю пов'язаний з ім'ям великого ученого-економіста Адама Сміта. Найбільш значне досягнення економічної науки останньої третини 18 століття - його геніальне творіння «Багатство народів» (1776г.). Його «економічна людина», «невидима рука» на століття переконали в природному порядку і об'єктивності економічних законів, що діяли, незалежно від волі і свідомості людей. До Д.М.Кейнса економісти вірять в неспростовність положення «повного laissez faire » - повного невтручання урядових розпоряджень у вільну конкуренцію. Закони, відкриті Смітом - розподілу праці і зростання продуктивності праці - класичні. Його трактування товару і його властивостей, грошей, заробітної плати, прибутку, капіталу, продуктивної праці і ін. лежать в основі сучасних економічних концепцій.

	Третій етап - вся перша половина 19 століття. Він пов'язаний з промисловим переворотом - переходом від мануфактурного виробництва до машинного, до заводів і фабрик, до індустріального виробництва, перш за все в Англії і у Франції. Учні і послідовники А. Сміта - Д.Рікардо, Т.Мальтус, Н.Сеннор, Ж.Б.Сей, Ф.Бастіа і ін. внесли величезний вклад до скарбниці «класичної школи». Кожен з них залишив помітний слід в історії економічної думки.

	«Закон Сея», що пояснює рівновагу між сукупним попитом і сукупною пропозицією: при гнучкій заробітній платі і рухливих цінах процентна ставка врівноважуватиме попит і пропозицію, заощадження і інвестиції при повній зайнятості.

	Д. Рікардо вперше виявив закономірну в умовах вільної конкуренції тенденцію норми прибутку до пониження, розробив закінчену теорію про форми земельної ренти, обгрунтував закономірність зміни вартості грошей залежно від їх кількості в обігу.

	Т.Мальтус - всупереч пануючій тоді точці зору про участь «класів» в господарському житті (всупереч Марксу) висунув теоретичне положення про «третіх осіб», відповідно до якого в створенні і розподілі сукупного суспільного продукту обов'язково беруть участь не лише безпосередні виробники, але і «непродуктивні шари» суспільства. Саме він обґрунтував ідею впливу на добробут суспільства чисельності і темпів приросту населення - створив першу в історії економічної думки теорію народонаселення.

	Четвертий етап - завершуючий етап в другій половині 19 століття, на якому домінували праці Дж.С.Мілля і К.Маркса. Вони узагальнили кращі досягнення «класичної школи». У цей період почалося формування «неокласичної економічної теорії», але останні лідери класичної школи, будучи строго прихильні положенню про ефективність ціноутворення в умовах конкуренції і засуджуючи класову тенденційність і вульгарну апологетику в економічній думці, словами П.Самуельсона «симпатизували робочому класу і були звернені до соціалізму і реформ».

	

	Виникнення класичної школи у Франції. П. Буагильбер і його «Звинувачення Франції»

	

	Родоначальником класичної школи у Франції вважається Пьер Буагильбер (1646-1714гг.)

	Перші реформаторські (антимеркантилістські) думки опублікував анонімно в 1695-1696гг в книзі «Детальний опис положення Франції, причини падіння її добробуту і прості способи відновлення, або Як за один місяць доставити королеві всі гроші, яких він потребує, і збагатити все населення». У її основі - критика економічної політики меркантилізму Жана Батиста Кольбера, міністра фінансів при Людовіке XIV .

	У 1707г. видав двотомний твір «Звинувачення Франції», який за різку критику в адресу уряду був заборонений. Прибравши різкі випади, залишивши не стільки докази, скільки домовленості і заклинання про необхідність проведення економічних реформ, перевидавав книгу тричі. За життя визнання своїх ідей не отримав.

	В центрі досліджень П. Буагильбера - проблеми розвитку сільського господарства, в якому він бачив основу економічного зростання і багатства держави. Під впливом його ідей 100 років в економічній думці Франції процвітала фізіократія (влада природи, грец.) - перебіг класичної політичної економії, представники якого вважали землю і сільськогосподарське виробництво такими, що грають визначну роль в створенні національного багатства.

	Парадокс Буагильбера

	Економічні прожектери— особливий тип людей, який зустрічається, напевно, у всі часи і у всіх країнах. Вони схожі на інше особливе плем'я — винахідників і часто натрапляють на такі ж перешкоди: егоїстичні інтереси сильних світу цього, консерватизм і звичайну людську дурість.

	У історії економічної думки є реальний персонаж такого роду. Це Пьер Лепезан де Буагильбер (1646—1714), окружний суддя в Руане. Він здобув чудову освіту, включаючи античну літературу і філософію і, звичайно, римське право. Він ніколи не був ні купцем, ні службовцем торгівельних компаній, ні тим більше фінансовим авантюристом. Не був він і філософом. Цілком можливо, що він не читав економічних памфлетів англійців. Вихідним матеріалом для його роздумів були розмови і пересуди обивателів, а також плоди економічної політики Кольбера.

	Всесильний міністр Людовіка XIV штучно тримав хлібні ціни низькими. Він хотів цим підтримати невисоку заробітну плату і тому полегшити розвиток вітчизняної промисловості. Мета була досягнута лише частково, але сільське господарство було приречене на застій і занепад. Селяни розорялися і покидали село. По розрахунках Кене, в період з 1620 по 1750 р. продукція сільського господарства Франції скоротилася на 35%.

	Буагильбер мав родовий маєток. І якщо він не стикався з проблематикою торгівельного балансу, ввезення-вивозу сировини, доданій цінності і тому подібне, то занепад сільського господарства він відчував на собі, та і положення судді давало йому багато інформації про те, що відбувається довкола.

	Який був би в ті часи найбільш вірогідний хід думок такого "мислителя районного масштабу"? Очевидно, вимога змінити політику держави: видати закони, що захищають землеробство, підвищити хлібні ціни, заборонити ввезення хліба з-за кордону і тому подібне Але в Буагильбера ми знаходимо таке, що вимагає мірок зовсім іншого масштабу.

	Як ні важко в це повірити, але простий окружний суддя своїм розумом дійшов до тих ідей, які незабаром відстоюватимуть найбільші мислителі XVIII ст, — Кене, Тюрго і Адам Сміт. Незграбна композиція, невмілий виклад, тон проповідника відрізняють трактати Буагильбера. Мова його явно програє порівняно з витонченим стилем французьких письменників того часу. Але у нього без яких-небудь натяжок можна знайти ідеї природного порядку, невтручання держави в господарську діяльність, природної ціни і ринкового саморегулювання, тобто такі речі, про які учені сперечатимуться через сто і навіть двісті років після Буагильбера.

	Про багатство 

	От як пише Буагильбер про багатство: "Жодним чином не можна бути багатим, і государеві більше, ніж іншим, інакше, як через суспільне багатство, інакше ніхто, ким би він не був, не буде легко і довго користуватися хлібом, вином, м'ясом, одягом, всією пишністю понад необхідне, хоч би він і жив в рясній країні, земля перетвориться ні на що, гроші вирушатимуть, не повертаючись".

	Як незграбно викладено те ж саме уявлення про багатство государя, яке висловлював Петті... Як програють тексти Буагильбера на тлі англійців, що писали ще до нього і одночасно з ним...

	"Багато що ще бракує, щоб бути багатим, володіючи значною землею і дуже великою кількістю дорогоцінних металів, які можуть лише дозволити загинути в убогості їх власникові, коли перші зовсім не обробляються, а другі не обмінюються на життєво необхідні предмети, як їжа і одяг, без чого ніхто не може обійтися. Лише їх треба почитати багатством". Гроші, пише Буагильбер, самі по собі річ абсолютно нікчемна. До них прагнуть лише потім, щоб тут же їх за щось віддати. Гроші — це "поручитель обміну" і "загальний засіб". Якщо в країні досить необхідних продуктів, то неважливо, більше або менше в ній срібла.

	В давнину, говорить Буагильбер, були 3—4 професії, а тепер їх 200, "починаючи від булочників і кінчаючи комедіантами". І всі ці професії взаємно залежать один від одного. "Всякий купує продукт свого сусіда, результат його праці лише за тяжкої умови, хай мовчазному і невираженому, а саме: що продавець зробить те ж саме відносно продукту покупця або негайно, що інколи трапляється, або багатьма руками, проміжними професіями, що приводить до того ж самому..." Саме через сто років інший француз, Сей, скаже: "Продукти обмінюються на продукти" — і виведе звідси свій знаменитий закон ринків.

	Про бідність 

	Збіднення країни, пише Буагильбер, "безглуздо відносити на рахунок відсутність металу. Це походить з невідповідності цін на продукти, які мають бути завжди пропорційними, лише це і дозволяє їм жити разом, пропонувати себе у будь-який момент і взаємно допомагати народженню одних від інших". Що таке "пропорційність цен'' — цього ми, мабуть, від Буагильбера не взнаємо. Можна зрозуміти лише те, що "пропорційні ціни" дозволяють, по-перше, всім товарам продаватися і купуватися, а по-друге, всім професіям отримувати справедливий дохід. Ніхто не повинен помилятися при купівлі-продажі, пише він; вигода повинна ділитися справедливо між обома. Хто оббирає сусіда, той сам, врешті-решт, віддасть своє із збитком.

	Коли країна бідніє, першими страждають комедіанти, тому що спершу падає попит на їх "продукт" (ймовірно, "комедіанти" у нього позначають будь-яку галузь, яка створює предмети розкоші). Але тоді і вони перестають щось купувати, зменшуючи дохід відповідних продавців, — і так до орача, який не може сплатити ренту і купити щось для себе. Землероб перестає наймати робітника і ходити в театр. Всі скорочують свій вжиток. ”

	Тут Буагильбер описує не що інше, як характерні особливості економічного спаду — початки кризи (явище, яке ще не спостерігалося в ті часи).

	Рівновага

	"Потрібно, щоб всі речі були в постійній рівновазі і зберігали ціну пропорції в співвідношеннях між собою і відносно витрат, які необхідні для їх відтворення." При порушенні рівноваги "все втрачено як для того, хто наживається на нещасті іншого, так і для того, хто постраждає... От як це відбувається, коли це осягає купця-продавця або покупця: щоб підтримувати рівновагу — єдиний охоронець загального благополуччя, — потрібно, щоб завжди був паритет продажів і покупок, і необхідно поступати так кожному, інакше все загине. І навіть якщо якась частина продуктів не знаходить попиту, це вистачає, щоб задушити все інше, тому що найменший розлад подібно до дріжджової зарази, яка псує всю державу із-за взаємного зв'язку речей між собою, як це показано".

	Теорію загальної ринкової рівноваги запропонував Леон Вальрас в другій половині XIX ст 

	Природа — вища і краща влада

	"Багатство є лише постійне спілкування людини з людиною, ремесла з ремеслом, місцевості з місцевістю і навіть королівства з королівством, — говорить Буагильбер про значення торгівельного обміну. — Всі підтримують день і ніч це багатство виняткове в ім'я власних інтересів і створюють тим самим, хоча це те, про що вони найменше піклуються, загальне благо..." Незабаром ми побачимо, як цю ж думку формулює Адам Сміт в знаменитому своєму пасажі про "невидиму руку''.

	І продовжує Буагильбер абсолютно "у дусі Сміта": "Потрібний нагляд, щоб змусити дотримувати згоду і закони справедливості ради такого величезного числа людей, які лише і прагнуть їх порушити, помиляються і помиляються з ранку до вечора і які сподіваються будувати своє благополуччя на розоренні своїх сусідів. Але лише одній природі під силу віддати подібний наказ і підтримувати світ, втручання всякого іншого авторитету лише все псує, з якими б благими намірами це не робилося".

	Природу Буагильбер ототожнює з Провидінням, тобто з Богом. Вона однаково любить всіх людей і всіх хоче нагодувати. І якщо одному вона дає одне, а іншому — інше, якщо одним вона дає багато, а іншим — мало, "вона розуміє, що із-за взаємної допомоги станеться компенсація до обопільної вигоди". Вона "не звертає уваги на відмінності держав, ні на їх війни один з одним, аби вони не оголошували війну їй". Тоді "вона не забариться покарати опір її законам''. Ще одна дивна здогадка: економічні закони діють, як закони природи. Абсолютно нова думка в ті часи.

	Що ж пропонує Буагильбер правителям країни кінець кінцем? Ось що: "Питання не в тому, щоб діяти: необхідно лише перестати діяти, лагодячи насильство природі". Потрібно обкласти податками не бідних, а багатих (у тодішній Франції справа йшла саме навпаки). Тоді бідняки стануть заможними, їх вжиток зросте. І це "втройне" винагородить багатих за їх "аванс". Поза сумнівом, Буагильбер має на увазі, що зростання масового попиту на різні предмети, у тому числі і на розкіш розширить торгівлю, дасть стимул-реакцію виробництву, збільшить доходи купців, крупних землевласників і промисловців.

	Отже, потрібно "перестати діяти, для чого досить однієї миті. І негайно ж природа, знайшовши свободу, увійшовши до своїх прав, відновить торгівлю і пропорцію цін між всімОта продуктами, те, що сприятиме взаємному народженню і постійній підтримці, і унаслідок безперервного руху буде створена маса загального достатку, звідки кожен почерпне відповідно до своєї роботи або свого володіння.."

	Чи не так, останнє вже дуже схоже на гасло "Від кожного — по здатності, кожному — по праці"? А "перестати діяти" — це вже майже дослівно головне гасло фізіократов: "Дайте речам йти своїм ходом".

	Останнє припущення Буагильбера — це єдиний пропорційний податок "на надбання" (наприклад, одне су з одного лівра). Неясно, чи мається на увазі під "достоянієм'' дохід — швидше, мабуть, майно. Майнові податки були відомі дуже давно. Новими були тут два моменти: загальність і пропорційність. Перше випередило практику на багато-багато років.

	Хто ж він такий?

	Ось який був цей суддя. Без системи, логіки, ясності, з великою кількістю повторів і повчальними сентенціями, із смішними поясненнями і з наївною вірою у всемогутність природи і в можливість простих рішень для складних проблем він висловив ряд чудових ідей і вражаючих припущень, які встали перед наукою своєю чергою років через п'ятдесят (Кене, Сміт), сто (Сей, Сисмонді), сто п'ятдесят (Вальрас) і двісті (Кейнс).

	З питання про об'єктивну роль Буагильбера в розвитку економічної думки оцінки учених сильно розходяться. Деякі вважають його одним з основоположників класичної політичної економії. Інші оцінюють його значення набагато скромніше. З легкої руки Вольтера подальші мислителі не приймали Буагильбера серйозно, поки його не возніс на п'єдестал пошани Карл Маркс, приписавши йому навіть те, чого у нього немає і не було (трудову теорію цінності, наприклад), і не відмітивши багато чого з того, про що сказано вище.

	Ніщо не може відняти в Буагильбера його власних досягнень і зменшити міру його прозрінь. Але в оцінках об'єктивної ролі, яку найцікавіші припущення зіграли в розвитку науки, корисно проявляти обережність. Інакше ми завжди ризикуємо оголосити попередником Ейнштейна того сержанта Цибулю, який зв'язав простір і час, наказавши “ копати канаву від забору і до обіду”.

	
Висновки 

	

	Наукові заслуги П. Буагильбера: 

	•	його твори стали торетіко-методологічною базою для остаточного развенчанія меркантилізму і формування специфічних традицій французької класичної школи

	•	незалежно від У. Петті він прийшов до виводу, що багатство країни полягає не у фізичній масі грошей, а у всьому різноманітті корисних благ і речей.

	•	аналізуючи механізм цінового відношення між товарами на ринку з врахуванням кількості витраченої праці і робочого часу обгрунтував трудову теорію вартості, яка не дивлячись на витратний метод була прогресивною для свого часу.

	В той же час П. Буагильбер: 

	•	навмисно абсолютизував роль сільського господарства; 

	•	недооцінював роль грошей як товару; 

	•	заперечував реальне значення в примноженні майнового багатства промисловості і торгівлі;

	•	єдиний серед всіх представників кпе, який вважав за можливе і необхідним скасування грошей, що порушують обмін товарів по «істиною вартості».

	
Список літератури

	

			Городецкий В. История экономических учений. http://www.gumer.info

			История экономических учений. Учебник для эконом. cпец. вузов/ М.Н.Рындина, Е.Г.Васильева, В.В.Голосов и др. – М.: Высшая школа, 1983.

			Історія економічної думки. Навч. посібник для економ. вузів і ф-тів/ Л.Я.Корнійчук, Н.О.Татаренко та ін. – К.: Фенікс, 1996.

			Майбурд Е.М. Введение в историю экономической мысли. От пророков до профессоров. http://www.gumer.info

			Мешко І.М. Історія економічних вчень. Основні течії західно-європейської та американської економічної думки. – К.:Вища школа, 1994.

			Нефедов С.А. Лекции по экономической истории. http://www.gumer.info

			Титова Н. История экономических учений. Курс лекций. http://www.gumer.info

			Ядгаров Я.С. История экономических учений. – М.: ИНФРА-М, 1998. 





2