Ідеї економістів першої половини 19 ст як теоретична база наступних економічних теорій

Ідеї економістів першої половини 19 ст., як теоретична база наступних економічних теорій.






План



Вступ

1. Давид Рікардо, та послідовники його економічне вчення.

2. Розвиток економічної теорії в першій половині 19 ст. в Англії.

3. Сісмонді та його послідовники

4. Розвиток економічної думки у Франції в першій половині 19 ст. Школа Сея

5. Економічні ідеї Сен-Сімона та Фур’є

Список використаної літератури




Вступ

Початок 19 століття був часом сильного пожвавлення в області теоретичного вивчення економічних явищ. Вищим досягненням буржуазної політичної економії на той час були праці представників англійської класичної школи. У них досліджувалися виробництво й обіг, зроблено спробу розкрити суть товарно-грошових відносин, науково обґрунтувати походження прибутку. Результати досліджень, основні висновки класиків буржуазної політекономії високо цінує і сучасна економічна наука. Водночас слід зазначити, що через вузькість кругозору творців класичної буржуазної політекономії (так само, як і через недостатню розвиненість на той час самих капіталістичних відносин) вони не зуміли в повному обсязі розкрити суть даної економічної системи. Економічні інтереси й погляди дрібних товаровиробників міста й села капіталістичного суспільства покликали до життя дрібнобуржуазну політекономію в особі ЖСісмона-Ж Прудона й інших. У працях цих економістів викрито багато недоліків і суперечностей капіталістичного суспільства, але вони мріяли про їх усунення через повернення назад, до старих форм господарювання. На початку XIX ст. на суспільній арені з’явилася така револіоційна сила, як пролетаріат. Виражаючи інтереси робіничого класу, К.Маркс і Ф.Енгельс поставили на науковий грунт соціалістичну ідею, звільнили її від утопічних ілюзій, з одного боку, й відокремили від грубого, зрівняльного комунізму, з іншого. Сформувався так званий марксистський напрям у політичній економії. Маркс і Енгельс уперше для пізнання економічних процесів застосували метод матеріалістичної діалектики. Ставлення нового суспільства вони пов’язували з вищим розвитком матеріального виробництва, демократії й особистості. Заслугою Маркса є також створення стрункої наукової теорії вартості й додаткової вартості. Цим визначається особливе місце марксистської політекономії в історії економічного вчення. 

Класики марксизму дали лише загальнотеоретичну модель суспільного розвитку. Вони прогнозували його можливості, виходячи з відомих їм економічних реальностей, і готових відповідей на деталі організації майбутнього суспільства у них не було. Оцінюючи економічні погляди класиків марксизму з сучасних позицій, слід визнати, що певні їх висновки хоч і були правильними для свого часу, не витримали перевірки практикою і підлягають науковій переоцінці сьогодні. Що ж до методології, то вона не застаріла і немає ніяких підстав від неї відмовлятися. Однак і обмежуватися нею не можна. Необхідно подолати кастову замкнутість науки, догматизм, відособленість від прогресивних економічних учень світу.




1. Давид Рікардо, та послідовники його економічного вчення.

Давид Рікардо - одна з найяскравіших особистостей класичної політичний економії Англії, послідовник і одночасно активний опонент окремих теоретичних положень спадщини великого Адама Сміта.

Предки Рікардо, іспанські євреї, його батько в 60-х роках XVІІІ століття перебрався в Англію, де спочатку займався оптовою торгівлею, а потім торгівлею векселями і цінними паперами. Давид був третім з його 17 дітей. Він народився в Лондоні в квітні 1772 р., навчався в звичайній початковій школі, а потім був відправлений на два роки в Амстердам, де почав осягати в конторі свого дядька таємниці комерції. 

   	Після повернення Рікардо ще якийсь час учився, але в 14 років його систематична освіта закінчилося. Правда, батько дозволив йому брати уроки в домашніх учителів. Незабаром з'ясувалося, що інтереси юнака виходять за межі того, що батько вважав за необхідне для справи. Це йому не сподобалося, і уроки припинилися.  

   	У 16 років Давид став найближчим помічником батька в конторі і на біржі. Спостережливий, кмітливий, енергійний, він швидко зробився помітною людиною на біржі й у ділових колах Сіті. Однак Давида обтяжував консерватизм батька. Він був байдужий до релігії, а будинку його змушували найсуворішим образом випливати всім догмам іудаїзму. Конфлікт вийшов назовні, коли в 21 рік Рікардо заявив батьку, що він має намір женитися на християнці. Наречена була дочкою лікаря-квакера, такого ж домашнього тирана, як і батько Рікардо. Шлюб був укладений проти волі обох сімейств. Одруження з християнкою означала для Рікардо вигнання з іудейської громади. Рікардо став членом унітаріанської громади - самої вільної із сект, що відкололися від англіканської церкви. Видимо, це було просто благопристойним прикриттям його атеїзму. 

  	Молоді, природно, нічого не одержали від батьків, а в 25 років Рикардо вже був батьком трьох дітей (усього їх було вісім). Він не знав ніякої іншої справи, крім біржової спекуляції, і тепер став займатися нею самостійно. Йому допомогли зв'язки, репутація, а головне, здатності. Через п'ять років він уже був багатий і вів великі операції.

   До 1809-1810 р. Давид Рікардо - одна з найбільших фігур лондонського фінансового світу. Купується розкішний будинок у самому аристократичному кварталі Лондона, а потім великий маєток Гэткомб-парк у Глостерширі, де Рікардо улаштовує свою заміську резиденцію. Після цього Рікардо поступово відходить від активної діяльності у світі бізнесу і перетворюється у великого землевласника і рантьє. Його маєток досягає 1 млн. фунтів стерлінгів - величезна сума по тим часам.

	У 26 років Рікардо, домігшись фінансової незалежності і багатства, раптом звертається до наук, якими він не міг зайнятися в юності: природознавству і математиці. У першій половині дня на біржі він - не по роках холоднокровний ділок. Ввечері в себе будинку - симпатична, захоплива молода людина, що з наївною гордістю показує рідним і знайомим досліди з електрикою і демонструє свою колекцію мінералів. Під впливом цих занять розвився яскравий інтелект Рікардо, мислення якого відрізнялося строгою математичною логічністю і чіткістю.

   У 1799 р. молодий заможний ділок Давид Рікардо жив на курорті Бат, де лікувалася його дружина. Зайшовши в публічну бібліотеку, він випадково перегорнув книгу шотландського економіста Адама Сміта "богатство народів" і зацікавився нею. Так уперше пробудився інтерес Рікардо до політичної економії.

Важливою заслугою Рікардо була розробка методів наукового дослідження в економічній науці. У його роботах політична економія значною мірою  вперше знайшла риси науки як системи знань про економічний базис суспільства. У своїй головній праці "начала політичної економії і податкового обкладання" (1817 р.) Рікардо, розвиваючи ідеї Сміта, довів, що вартість товарів, єдиним джерелом якої є праця робітника, лежить в основі доходів різних класів суспільства - заробітної плати, прибутку, ренти. Велику роль зіграли праці Рікардо в розвитку таких областей економічної науки, як грошовий обіг і кредит, міжнародні економічні відносини, податки. У теорії земельної ренти і міжнародного поділу праці Рікардо висловив ідеї, що ввійшли в золотий фонд економічної думки. Головну функцію капіталізму Рікардо бачив у збільшенні виробництва матеріальних благ. 

В працях Рікардо був обкреслений предмет політичної економії (суспільні відносини людей у зв'язку з виробництвом матеріальних благ) і розроблений її метод (наукова абстракція). Здавалося, вона придбала у відомій мері риси, властиві точним і природничим наукам. Подібно геометрії, вона спочивала тепер на системі основних постулатів і  теорем, що випливають з них. Але політична економія, на відміну від геометрії, класова наука. Які б ні були суб'єктивні наміри вченого, його ідеї завжди більш-менш безпосередньо служать інтересам визначеного класу. Вчення Рікардо було відкрито і сміло буржуазним. Але саме ця відкритість і сміливість перестала влаштовувати буржуазію, коли класова боротьба в Англії загострилася: у 30-х і 40-х роках, у період чартизму, вона стала центром усього суспільного і політичного життя.

У цих нових умовах послідовники Рікардо, що аж до середини сторіччя і навіть пізніше займали ведуче місце в англійській буржуазній політекономії, стали відмовлятися від найбільш сміливих і радикальних сторін його вчення, пристосовувати це навчання до інтересів буржуазії. Вони або займалися простим коментуванням Рікардо, або підправляли його в апологетичному дусі.

У 1851 р. Маркс, ґрунтовно простудіювавши в бібліотеці Британського музею нову англійську економічну літературу, писав Енгельсу: "У сутності ця наука з часу А. Сміта і Д. Рікардо не просунулася вперед, хоча в області окремих досліджень, часто надзвичайно тонких, зроблено чимало". Треба звернути увагу не тільки на першу, але і на другу частину цього висловлення. Достаток спеціальних економічних досліджень відбивало швидкий розвиток капіталізму й об'єктивну необхідність вивчення окремих сторін господарства. Кістяк економічної науки обростав м'ясом. Великий шлях розвитку пройшла статистика, зокрема  успішно розроблявся метод індексів. Описувався й аналізувався ріст окремих галузей промисловості. Проводилися конкретні дослідження в області аграрної економіки, руху цін, грошового обігу, банкової справи. Виникла велика література про положення робітничого класу. До середини століття політична економія вже зайняла міцне місце в навчальних програмах університетів.

Усе це стосується буржуазної, офіційної науки. Але поряд з цим у 20-40-х роках в Англії активно виступають і письменники, яких Маркс назвав пролетарськими супротивниками політекономів. З навчання Рікардо вони брали ті елементи, які можна було повернути проти буржуазії.

Англійська політична економія 20-40-х років 19 ст. зіграла важливу роль у розвитку економічного навчання Маркса. Значна частина "Теорій прибавочної вартості" присвячена критичному аналізу поглядів англійських економістів цієї епохи. Марксове вчення виковувалося в боротьбі з вульгаризаторами буржуазної класичної політекономії, серед яких, з одного боку, видне місце займали відкриті супротивники Рікардо на чолі з Мальтусом, а з іншого боку - "послідовники" Рікардо, що обробляли його в апологетичному дусі. Теорія прибавочної вартості була створена Марксом у ході гострої і глибокої наукової критики вульгарних елементів в англійській буржуазній політекономії. Ця критика зіграла важливу роль в обґрунтуванні Марксом трудової теорії вартості і ціноутворення, теорії прибутку, загального закону капіталістичного нагромадження.


2. Розвиток економічної теорії в першій половині 19 ст. в Англії.



Ніде "століття буржуазного багатства" не виявляло себе з таким цинізмом і разом з тим з таким лицемірством, як в Англії. Ніде "рівність і братерство" не оберталося таким знущанням над народом. Дивовижна убогість серед нечуваного багатства... Фактичне безправ'я під покровом британської волі і конституції... Волаюче неуцтво поруч зі швидким розвитком наук... Така Англія першої половини XІХ ст.

Гроші ставали єдиним і всеосяжним зв'язком, що поєднує людей у суспільстві. Людина нині розцінювалася тільки з того погляду, чи є в нього капітал і який розмір цього капіталу. Бідняк, що ще 50-100 років тому був безліччю уз зв'язаний із землею батьків, з рідною долиною, що міг в останній крайності розраховувати на допомогу громади, інший раз на заступництво лендлорда, нині не був ні з чим зв'язаний і не міг ні на що розраховувати. Він був тепер пролетарем, єдине надбання якого - робочі руки, а єдине джерело існування - продаж цих рук капіталісту.

Але для англійських товстосумів політична економія зовсім не була похмурою наукою. Вони думали, що заснована Смітом і Рікардо наука повинна допомогти їм знайти способи більш швидкого збагачення. Популярність    політичної економії приймала гумористичні форми. В 20-х роках у лондонському дамському суспільстві стало дуже модно говорити на теми політичної економії.

Політична економія мала потребу у відповідній філософській базі. Що характерно для англійської думки тієї епохи, так це великий і безпосередній вплив, що робила політична економія на сам розвиток філософії. Англія відрізнялася цим від Німеччини, де залежність була скоріше зворотною. Англійської буржуазії була потрібна філософія, що прямо підпирала б "науку про збагачення". Такою філософією з'явився утилітаризм в етиці і позитивізм у гносеології (теорії пізнання).

Батьком утилітаризму був Джереми Бентам (1748- 1832). Бентамов утилітаризм (філософія користі, від латинського utіlіtas) історично зв'язаний з поглядами на природу і поводження людини, що розвивали Гельвецій і Сміт. Людина по природі своїй егоїст. Суть усякого рішення, у тому числі економічного, полягає в тім, що він думкою зіставляє зв'язані з ним плюси і мінуси (задоволення і страждання, користь і збиток); прагнучи максимізувати перше, мінімізувати друге. Найбільшого успіху він досягає, коли робить вибір вільно і розумно. Задача суспільства, держави, законодавців полягає в тому, щоб створювати для цього можливо сприятливі умови. Суспільство тільки сума індивідів. Чим більше буде користь, задоволення, щастя кожного, тим більше буде "сукупне щастя" у суспільстві. Бентам висунув горезвісне гасло - "найбільше щастя для найбільшого числа людей". З цієї філософії випливав цілком засвоєний буржуазною політичною економією принцип індивідуалізму: кожний за себе в конкурентній боротьбі. Капіталіст повинний мати можливість вільно купувати, робітник - продавати робочу силу. Передбачається, що вони укладуть цю угоду так, щоб взаємно максимізувати свою користь.

Ця ідея "людини-лічильника" через кілька десятиліть була сприйнята суб'єктивною школою в політичній економії. Адже для неї головна економічна проблема - це порівняння ступенів задоволення від споживання людиною різних товарів, порівняння корисності зарплати з "антикорисністю" (тягарем) праці і т.п. 

Спочатку утилітаризм Бентама був у загальному прогресивний, тому що висував ідеї буржуазної волі проти феодалізму. Сам Бентам стояв на чолі кружка радикалів, що виступали за парламентську реформу, охорону праці, права жінок, звільнення рабів у колоніях. Коли, однак, скромні ліберальні вимоги бентамистів були в основному перетворені в життя і коли, з іншого боку, загострилася класова боротьба між буржуазією і пролетаріатом, утилітаризм утратив ґрунт під ногами і вилився в пересічну апологетику капіталізму.

Позитивізм (від латинського posіtіvus - позитивний) був великою течією у західноєвропейській філософії XІХ в. В Англії він був зв'язаний із традиціями, що йшли від агностицизму. Згідно з цими представленнями, задача науки лише в описі і систематизації фактів, вихід за ці межі - марна "метафізика". Це свідомо приземлена, прозаїчна філософія століття буржуазної корисливості. Найбільшим філософом-позитивістом був Джон Стюарт Мілль. Цілком закономірно філософія позитивізму стала основою для економічної теорії самого Мілля і його часу (перша половина XІХ в.), а також і для наступного розвитку буржуазної політичної економії.

	Твори Джеймса Мілля і Мак-Куллоха являли собою в 20-х і 30-х роках 19 ст. саме старанне відтворення і популяризацію букви навчання Рікардо. Що стосується духу цього навчання, то вони його не розуміли і не могли розвивати. Злиденність найближчих послідовників Рікардо визнається і сучасними буржуазними економістами. Шумпетер пише, що його навчання "зів'януло в їхніх руках і стало мертвим". Але причини цього він бачить, власне кажучи, у безплідності самого навчання Рікардо. 

У чому справжня причина сумної долі спадщини великого економіста? Рікардо залишив глибоку систему ідей, але разом з тим повну кричущих протиріч і пробілів. Він сам краще, ніж хто-небудь, усвідомлював це. Щоб дійсно розвивати вчення Рікардо, треба було, засвоївши основи його навчання, знайти науковий дозвіл цих протиріч.

Звичайно, важливе значення мало те, що люди, які оточували Рікардо, були особисто нездатні вирішувати такі задачі. Але цим проблема не вичерпується. Як ні велика роль особистості в науці, вона підкоряється тим же законам, що роль особистості в історії взагалі: епоха, історична необхідність породжують людей, здатних вирішувати назрілі задачі. Справа в тім, що в тих конкретних умовах творчий розвиток навчання Рікардо вимагав переходу на позиції іншої ідеології, він був, власне кажучи, неможливим в рамках ідеології буржуазної. Тому справжнім спадкоємцем Рікардо виявився марксизм. 

Згадаємо два головних протиріччя, на які наштовхнувся Рікардо. Перше. Він не міг пояснити, яким образом обмін капіталу на працю (простіше говорячи, наймання робітників капіталістом) сполучається з його трудовою теорією вартості. Якщо робітник одержує повну "вартість своєї праці" (ми знаємо, що це вираження неправомірне, але Рікардо говорив саме так), тобто  якщо його заробітна плата дорівнює створюваної його працею вартості товару, то, мабуть, неможливо пояснити прибуток. Якщо ж робітник одержує неповну "вартість праці", то де ж тут обмін еквівалентів, закон вартості? Друге. Він не міг сполучити трудову вартість з явищем рівного прибутку на рівний капітал. Якщо вартість створюється тільки працею, то товари, на які затрачається рівна кількість праці, повинні продаватися по приблизно однакових цінах, які б по розмірах капітали не застосовувалися при їхньому виробництві. Але це означало б різну норму прибутку на капітал, що, мабуть, неможливо як тривале явище. 

 Подивимося, яким шляхом пішли англійські економісти 20-30-х років. При цьому ми не станемо розбиратися в тонкостях окремих авторів, а покажемо загальну тенденцію. Учні Рікардо не могли знайти рішення цих протиріч і спробували обійти їх у такий спосіб. 

Капітал є накопичена праця. Від цієї цілком рикардіанської грубки танцювали Мілль, Мак-Куллох і ін. Отже, у вартість товару, виробленого працею за допомогою капіталу, повинна входити вартість останнього. Якщо мова йде про те, що в вартість товару входить перенесена вартість машин, сировини, палива і т.д. , то це вірно. Але тоді ми ні на крок не наблизилися до відповіді на питання, відкіля береться прибуток. Адже не стане капіталіст авансувати капітал, тобто  купувати ці засоби виробництва, тільки заради того, щоб їхня вартість була відтворена в готовому товарі. 

Ні, говорили економісти, ми маємо на увазі не це. На фабриці працює робітник, але працює і машина. За аналогією можна сказати, що "працює" також бавовна, вугілля і т.д.  Адже все це накопичена праця. Працюючи, вони створюють вартість. Створювана ними частина вартості є прибуток, він, природно, дістається капіталісту і пропорційний капіталу.

Це - псевдорішення рикардових протиріч. За цією схемою робітник одержує "повну вартість праці", тому що усе, що він недоодержав зі знову створеної вартості, створив адже не він, не його жива праця, а минула праця, втілена в капіталі. Вартість товару, створювана цією спільною працею, при реалізації товару приносить капіталісту середній прибуток на капітал. Така концепція усуває наукову основу навчання Рікардо - трудову теорію вартості. Вартість товару тепер складається з витрат капіталіста на засоби виробництва, його витрат на заробітну плату і з прибутку. Інакше кажучи, вартість дорівнює витратам виробництва плюс прибуток.

	Подальші кроки на шляху вульгаризації Рікардо були зроблені також на шляху пояснення капіталістичного прибутку так називаною "помірністю" капіталістів. Ця концепція в більшій мері зв'язана з ім'ям англійського економіста Н. У. Сеніора (1790-1864). Пояснення прибутку тим, що нем породжують працюючі машини, будинки і матеріали, здавалося багатьом економістам незадовільним. Тому була висунута теорія про те, що прибуток породжується "помірністю" капіталіста, що міг би затратити свій капітал на споживання, але "утримується" від цього. Критика буржуазних теорій прибутку зіграла важливу роль у становленні економічного навчання Маркса. 

Уявимо собі двох капіталістів, що мають грошовий капітал по 10 тис. фунтів стерлінгів кожний. Перший вкладає капітал, скажемо, у пивоварний завод, сидить у конторі, стежить за роботою. Підсумок року: тисяча фунтів прибутку, чи 10% на капітал. Другий капіталіст теж має 10 тис. фунтів стерлінгів, але він не любить сморід пивної браги і конторську суєту. Разом з тим він не хоче витратити свої гроші на новий будинок, екіпаж і т.п.  Він звертається до першого капіталіста з пропозицією: "Приєднай мої 10 тис. до твого капіталу, розшир свій завод, а мені виплачуй 5% у рік, 500 фунтів". Перший капіталіст погоджується. Очевидно, чужий капітал приносить йому точно таку ж норму прибутку, як і свій: адже гроші, як говориться, не пахнуть. Але половину цього прибутку він віддає власнику капіталу. 

Міг би другий капіталіст витратити свої гроші на перераховані і будь-які інші блага? - запитують автори теорії "помірності". Міг би. Але він утримується, він воліє почекати рік і одержати відсотки на свій капітал, почекати два роки і ще раз одержати відсотки (причому капітал залишається цілий і як і раніше при бажанні може бути витрачений!). Людині по його внутрішній природі властиво надавати перевагу дійсним благам майбутнім.

Погоджуючись відмовитися від дійсних благ заради майбутніх, наш капіталіст приносить жертву і тому здобуває право на винагороду. 

А перший капіталіст? Він теж міг би продати свій пивоварний завод і прожити гроші. Він цього не робить і тому має точно таке ж право на .нагороду за помірність. Але він вигідно відрізняється від свого побратима тим, що "сам" варить пиво. За цю працю він повинний одержувати свого роду заробітну плату. Виходить, на свій власний капітал він одержує, по суті, не прибуток у тисячу фунтів, а два різних доходи: відсоток за помірність - 500 фунтів і заробітну плату за керування - ще 500 фунтів. 

Прибуток як економічна категорія тут узагалі зникає. Альфред Маршалл був по-своєму логічний, коли через півсотні років замінив тріаду (праця, капітал, земля) комбінацією чотирьох факторів: праця - заробітна плата, земля - рента, капітал - відсоток, "організація" - підприємницький доход. "Помірність" (abstіnence), що звучав не зовсім пристойно (мільйонер,  бачите, утримується від витрати своїх грошей і не цілком задовольняє свої нестатки!), він замінив більш пристойним "чеканням" (waіtіng). Тоді ж були зроблені спроби пояснити на основі нових, суб’єктивно-маржиналістських теорій, як визначається розмір винагороди кожного фактора. Інші економісти виділили ще один елемент капіталу - ризик і відповідно ще одну форму винагороди капіталіста - свого роду плату за страх. Дотепер   сперечаються,  чи входить винагорода за ризик до складу позичкового відсотка чи підприємницького доходу (чи до складу того й іншого). 

Яке рішення проблеми дав Маркс? Розподіл прибутку на відсоток і підприємницький доход зовсім реально, і з розвитком кредиту це явище здобуває усе більше значення. У результаті і капіталіст, що використовує власний капітал, умовно розділяє прибуток на дві частини: плід капіталу як такого (Маркс назвав його капітал-власність) і плід капіталу, безпосередньо зайнятого у виробництві (капітал-функція). Але це зовсім не виходить, що в цих обох формах капітал -  помірністю, чи працею - створює вартість і законно привласнює створену їм частину. Це двуєдинство капіталу є необхідна умова експлуатації капіталом праці, виробництва прибавочної вартості. Коли прибавочна вартість створена і перетворена процесом конкуренції в середній прибуток, встає питання про її поділ між власниками капіталу і капіталістами, що фактично застосовують його (якщо це різні особи). Але це питання важливе лише з однієї точки зору: як два роди капіталістів поділяють між собою плоди неоплаченої праці робітників.



Теза про те, що прибуток зводиться до позичкового відсотка і "заробітній платі керування", спростовується практикою акціонерних товариств, особливо сучасних монополій. Вони оплачують відсотки на позиковий капітал, видають дивіденди акціонерам (це теж рід позичкового відсотка) і платять дуже високі оклади найманим керуючим, що керують виробництвом, збутому і т.д.  Але крім того, вони мають нерозподілений прибуток, що йде на нагромадження. Я вже не говорю про податки, виплачуваних державі. Пояснити з погляду  буржуазних теорій прибутку, відкіля беруться гроші на нерозподілений прибуток і податки, досить важко.


3. Сісмонді та його послідовники



У роботі "До характеристики економічного романтизму (Сісмонді і наші вітчизняні сісмондисти)" В. І. Ленін писав: "...в історії політичної економії Сісмонді займає особливе місце, стоячи осторонь  від головних течій... він гарячий прихильник дрібного виробництва, що виступає з протестом проти захисників і ідеологів великого підприємництва...".

Ім'я й ідеї Сісмонді виявилися в центрі боротьби, що вели в 90-х роках російські революційні марксисти проти ліберальних народників. Народники заявляли, що капіталізм у Росії не може і не повинний розвиватися, тому що народ занадто бідний, щоб споживати маси товарів, що будуть вироблятися капіталістичними підприємствами. На відміну від інших країн, що раніш вступили на шлях промислового розвитку, Росія не може розраховувати і на збут товарів на зовнішніх ринках: ці ринки вже давно захоплені. Народники висловлювалися за те, щоб Росія пішла "особливим" шляхом розвитку: до соціалізму, минаючи капіталізм, через дрібне кустарне виробництво і селянську громаду. При цьому вони, власне кажучи, повторювали дрібнобуржуазні, утопічні ідеї Сісмонді, що пророкував у свій час крах капіталізму від "недоспоживання" і теж покладав надії на кустарів і селян. 

Російські марксисти, спираючи на навчання Маркса, і зокрема  на його теорію відтворення, доводили, що капіталістичний шлях розвитку для Росії закономірний і прогресивний. Невірно, що бідність населення виключає розвиток капіталізму. Він сам створює для себе ринок: зростаючі фабрики пред'являють попит на засоби виробництва, що вийшли із селян робітники змушені купувати споживчі товари, що вони раніш самі для себе робили. Ріст капіталізму йде через кризи і потрясіння, але він йде! І чим більше розвиває капіталізм продуктивні сили, тим вірніше готує він умови для соціалістичної революції. У цьому - історична місія капіталізму. Віддаючи належне Сісмонді як критику капіталізму, марксисти вказували на утопічність і реакційність його економічних поглядів, що у нього сприйняли народники. 

Особлива позиція, що займав у політичній економії Сісмонді в противагу як англійській класичній школі, так і "школі Сея", дозволила йому побачити й у відомій мері проаналізувати ряд важливих сторін капіталізму з великою оригінальністю і проникливістю. Сісмонді був першим великим економістом домарксового періоду, що поставили під сумнів аксіому про природність і вічність капіталізму. Він намагався ввести в політичну економію історичний і соціологічний елемент. У політичній економії Сісмонді бачив у першу чергу не науку про буржуазне багатство, а науку про удосконалювання соціального механізму в інтересах людського щастя. Він був талановитим критиком капіталізму і буржуазної політичної економії свого часу. У творах Сісмонді, що відрізняються яскравим і живим літературним стилем, відбилася його особистість гуманіста і радикала, що щиро співчував трудовому народу і по-своєму шукав рішення гострих соціальних проблем. 

Соціально-економічні ідеї Сісмонді склалися у 1815 – 1819 роках. Він виклав їх в опублікованій у 1819 р. книзі "Нові початки політичної економії, чи Про багатство в його відношенні до народонаселення". Це головний внесок Сісмонді в економічну науку. Книга незабаром зробила його економістом з європейською популярністю. У 1827 р. Сісмонді випустив друге видання, де його полеміка зі школою Рікардо в Англії і "школою Сея" у Франції ще більш загострена. Економічну кризу 1825 р. він вважав доказом своєї правоти і помилковості представлень про неможливість загального надвиробництва. У передмові до цього видання є ноти торжества над опонентами. Це не заважало йому, утім, завжди відноситися до Рікардо з великою повагою.

Книга ця, як пише Сісмонді, виникла не стільки в результаті заглибленого вивчення праць інших учених, скільки виросла з життєвих спостережень, що переконали його в невірності самих основ "ортодоксальної" науки, тобто  навчання Сміта, як воно було розвинуто, з одного боку, Рікардо, а з іншого боку - Сеєм. Як ми знаємо, Рікардо розглядав усі суспільні явища з погляду  інтересів виробництва, росту національного багатства. Сісмонді заявив, що виробництво не самоціль, що національне багатство, по суті, не багатство, тому що від нього переважній більшості населень дістаються жалюгідні кріхти. Шлях великої промисловості згубний для людства. Сісмонді вимагав, щоб політична економія бачила за своїми абстрактними схемами живу людину.

Ідеалом для Сісмонді є не напівнатуральне рабовласницьке господарство, а патріархальне господарство незалежних фермерів і ремісників.

Критика капіталізму з боку Сісмонді була дрібнобуржуазною. Це не слід розуміти примітивно. Навряд чи  крамар, чи кустар представлялися Сісмонді вінцем утвору. Але він не знав іншого класу, з яким міг би зв'язати свої надії на краще майбутнє людства. Сісмонді бачив нещастя промислового пролетаріату і чимало писав про його важке положення, але він зовсім не розумів його історичної ролі. Сісмонді виступив в епоху, коли формувалися ідеї утопічного і дрібнобуржуазного соціалізму. Сам він ні в якій мірі не був соціалістом і не менш негативно, чим Рікардо, відносився до утопій Оуена й ін. Але сама епоха додала сісмондистській критиці капіталізму, усупереч його бажанню, соціалістичний характер. Сісмонді виявився родоначальником дрібнобуржуазного соціалізму, насамперед  у Франції, але у відомій мірі й в Англії. Маркс і Енгельс відзначили це вже в 1848 р., у "Маніфесті Комуністичної партії".

Сісмонді поставив у центр своєї теорії проблему ринків, реалізації і криз і тісно зв'язав її з розвитком класової структури буржуазного суспільства, з тенденцією до перетворення мас трудящих у пролетарів. Тим самим він потрапив у саму крапку, схопив протиріччя, що історично розвивалося, що з невеликої болячки в часи Сісмонді перетворилося потім у небезпечну недугу. Не буде перебільшенням сказати, що проблемі економічних криз присвячені тисячі, може й десятки тисяч робіт у літературі по політичній економії. Праці Сісмонди не загубилися в цій масі. Звичайно, Сісмонді не розв'язав проблему криз. Але вже тим, що він неї поставив (у 1819 р.!), він зробив великий крок вперед у порівнянні зі своїми сучасниками. Оцінюючи внесок Сісмонді в науку, В. І. Ленін писав у названій вище роботі: "Історичні заслуги позивають не по тому, чого не дали історичні діячі порівняно із сучасними вимогами, а по тому, що вони дали нового порівняно зі своїми попередниками".

Для Рікардо і його послідовників економічний процес був нескінченною серією станів рівноваги, а перехід від одного стану рівноваги до іншого відбувався гладко, шляхом автоматичного "пристосування". Їх цікавили саме ці стани рівноваги, а переходи вони в сутності ігнорували. Сісмонді ж заявив, що ці переходи являють собою не гладке пристосування, а найгостріші кризи, механізм яких саме  і важливий для науки.

Модель капіталізму в Сісмонді полягає, грубо говорячи, у наступному. Оскільки рушійною силою і метою виробництва є прибуток, капіталісти прагнуть вичавити якнайбільше  прибутки зі своїх робітників. Унаслідок природних законів розмноження пропозицію праці хронічно перевищує попит, що дозволяє капіталістам утримувати зарплату на голодному рівні. Щоб прожити, робітники змушені працювати, як відзначав Сісмонді, 12- 14 годин на добу. Купівельна спроможність цих пролетарів украй низка й обмежується невеликими кількостями предметів першої необхідності. Тим часом їхня праця здатна робити усе більше і більше товарів. Упровадження машин лише підсилює диспропорцію: вони підвищують продуктивність праці й одночасно витісняють робітників. У результаті неминуче виходить, що усе більше суспільної праці зайнято виробництвом предметів розкоші багатих. Але попит останніх на предмети розкоші обмежений і хитливий. Звідси майже без проміжних ланок у логіку Сісмонді виводить неминучість криз надвиробництва.

Звідси ж випливають і рецепти, що дає Сісмонді. Суспільство, у якому існує більш-менш   "чистий" капіталізм і переважають два класи - капіталісти і наймані робітники, приречено на жорстокі кризи. Порятунку Сісмонді шукає, подібно Мальтусу, у "третіх особах" - проміжних класах і прошарках. Тільки для Сісмонді, на відміну від Мальтуса, це насамперед  дрібні товаровиробники - селяни, кустарі, ремісники. Крім того, Сісмонді думав, що розвиток капіталістичного виробництва неможливо без великого зовнішнього ринку, що він трактував односторонньо: як збут товарів більш розвитих країн у менш розвиті. Наявністю зовнішніх ринків пояснював він той факт, що Англія ще не задихнулася під тягарем свого багатства.

Сісмонді вимагав широкого втручання держави в господарське життя. Тільки за допомогою держави сподівався він затвердити в економічному житті ті природні і здорові норми, що стихійний процес розвитку нестримно підривав. Сісмонді пропонував ряд мір, у той час казавшихся небезпечно соціалістичними, але тепер цілком прийнятних для капіталістів: соціальне страхування і забезпечення для робітників, участь робітників у прибутках підприємств і т.п.  

Але в основному Сісмонді дивився не вперед, а назад. Порятунку від лих капіталізму він шукав у штучному збереженні старих порядків, у недопущенні концентрації багатства в руках декількох осіб. Він зовсім не бачив, що в його час ці спроби зупинити розвиток капіталізму були безглузді. Сісмонді, звичайно, не хотів повернення до середніх століть, до феодалізму. Але він бажав, щоб нелюдський хід капіталізму був зупинений шляхом насадження суспільних інститутів, що під видом нового повернули б "добрі старі часи". Щоб створити робітникам забезпеченість, він пропонував увести систему, що нагадує старі ремісничі цехи. Він хотів би відродити в Англії дрібну земельну власність. Цей економічний романтизм був утопічним і по суті реакційним, тому що він заперечував прогресивну суть розвитку капіталізму і черпав своє натхнення не в майбутньому, а в минулому.


4. Розвиток економічної думки у Франції в першій половині 19 ст. Школа Сея



Офіційну економічну науку у Франції в першій половині XІХ в. представляла "школа Сея". Спочатку в цій буржуазній школі економістів був сильний антифеодальний напрямок. Але в міру загострення класової боротьби між буржуазією і пролетаріатом ідеологічне вістря в офіційній науці усе більш зверталося проти робітничого класу, проти соціалізму. "Школа Сея" вихваляла підприємця-капіталіста, проповідувала гармонію класових інтересів, виступала проти робітничого руху. В економічній політиці її головним принципом було laіssez faіre. 

Критика апологетичних поглядів Сея, згідно яким прибуток капіталіста породжується капіталом без всякої експлуатації робітників, мала найважливіше значення для вироблення теорії прибавочної вартості Маркса. З ім'ям Сея зв'язана постановка в буржуазній політекономії такої важливої проблеми, як механізм реалізації суспільного продукту. І в цій області критика Сея, що заперечував закономірність криз надвиробництва, зіграла помітну роль у розвитку економічного навчання марксизму. 

У спеціальних областях економічної науки у Франції, як і в Англії, відзначався значний прогрес. В історичній перспективі особливе значення мала спроба Курно застосувати в економічній теорії математичні методи аналізу.

Жан Батист Сей народився в 1767 р. у Ліоні. Він походив з гугенотської буржуазної родини. У дитинстві Сей одержав непогану освіту, але рано почав службу в торговій конторі. Він посилено займався самоосвітою.

Вивчаючи політичну економію, Сей насамперед  штудиював "Багатство народів" Сміта.

Одночасно Сэй працював над великим твором, що вийшов в 1803 р. під заголовком "Трактат політичної економії, чи Простий виклад способу, яким утворяться, розподіляються і споживаються багатства". Ця книга, що Сей згодом багаторазово переробляв і доповнював для нових видань (при житті автора їх вийшло п'ять), так і залишилася головним його добутком.

"Трактат" Сея являв собою спрощене, схематизоване й очищене, як він вважав, від непотрібних абстракцій і складностей виклад Сміта. Трудова теорія вартості, з якої, хоча і не цілком послідовно, випливав шотландець, поступалася місцем "плюралістичному" трактуванню, де вартість ставилося в залежність від ряду факторів: суб'єктивної корисності товару, витрат його виробництва, попиту та пропозиції. Ідеї Сміта про експлуатацію найманої праці капіталом (тобто  елементи теорії прибавочної вартості) зовсім зникли в Сея, уступивши місце теорії факторів виробництва. Сей наслідував Сміта в його економічному лібералізмі. Він вимагав "дешевої держави" і виступав за зведення до мінімуму її втручання в економіку. У цьому відношенні він примикав також до фізиократичної традиції. Економічний лібералізм Сея мав особливе значення для долі книги й автора.

Для марксистів Сей насамперед  засновник вульгарної політичної економії XІХ в. Використовуючи слабкі сторони Сміта й у прямій полеміці з Рікардо, він замінив їхнє прагнення до глибокого аналізу корінних закономірностей капіталізму ковзанням по поверхні економічних явищ. Проте  Сей займає важливе місце в історії буржуазної науки. Сей був першим, хто в ясній формі висловив думку про рівноправну співучасть факторів виробництва - праці, капіталу і землі - у створенні вартості продукту. Після того як ця ідея була розвита в роботах багатьох авторів, економістам 70-90-х років залишалося тільки створити єдину теорію у відношенні принципів, на основі яких оплачуються "послуги" кожного фактора. Таким чином, Сей є родоначальником буржуазно-апологетичної теорії розподілу.

У теорії Сея прибуток з'являється як природне породження капіталу, а рента - як природне породження землі. І те й інше зовсім незалежно від суспільного ладу, від класової структури, від форми власності. Капітал приносить прибуток, як яблуня - яблука, а смородинний кущ - ягоди смородини.

Ця концепція в корені протилежна трудовій теорії вартості і теорії прибавочної вартості. Вона заперечує експлуатацію робітників капіталістами і землевласниками і зображує економічний процес як гармонійне співробітництво рівноправних факторів виробництва. Головний твір Фредеріка Бастіа, що одержав із усіх послідовників Сея найбільшу популярність, так і називався: "Економічні гармонії". От чому для Маркса, як уже говорилося, теорія факторів виробництва була найважливішим утіленням вульгарної політичної економії. 

Теорія факторів виробництва в тім виді, у якому її викладали Сей і його учні, навіть у буржуазній науці заслужила репутацію надмірно спрощеної і поверхневої. Шарль Жид, відомий французький історик економічної думки, писав, що "необхідність ясності у викладі іноді примушувала його (Сея) сковзати по поверхні важливих проблем замість того, щоб проникати всередину них. У його руках політична економія часто стає занадто простою. Деякі труднощі він заволікає чисто словесним дозволом. Неясність Сміта часто плідна для розуму, а ясність Сея не дає йому ніякого стимулу". 

Дійсно, відповіді, що давав Сей на корінні питання економічної науки свого часу, у великій мірі були відходом від цих питань. Як утвориться вартість і чим у кінцевому рахунку визначаються ціни товарів? Як складаються пропорції розподілу створеної вартості - доходи, що приходяться на частку кожного з факторів виробництва? Сей і його учні не могли, власне кажучи, нічого сказати про це. 

У своїх творах Сей розглядав окремо  кожен вид доходу, але інтерес представляє лише його трактування прибутку. Як ми вже знаємо, прибуток розпадається на позичковий відсоток і підприємницький доход. Перший привласнюється капіталістом як власником капіталу, другий - капіталістом як керівником підприємства. Для Сея підприємницький доход не просто рід заробітної плати, що міг би одержувати і найманий керуючий. Це - винагорода за особливу і дуже важливу суспільну функцію, суть якого - раціональне з'єднання трьох факторів виробництва. Доходи підприємця, писав Сей,- це "винагорода за його промислові здібності, за його таланти, діяльність, дух порядку і керівництво". 

Пояснення підприємницького доходу організуючою роллю підприємця було підхоплено Маршаллом. Шумпетер використовував інший мотив Сея - роль підприємця як новатора, носія технічного прогресу. Нарешті, американець Найт писав, що підприємець несе "тягар невизначеності", чи, простіше говорячи, ризику, за що повинен одержати особливу винагороду; натяк на це також є в Сея.

Проблема з'єднання елементів природи, упредметненого і живої праці в процесі виробництва існує і незалежно від того апологетичного трактування, що їй давала "школа Сея" і дає сучасна буржуазна політична економія. Це не тільки соціальна, але і найважливіша техніко-економічна проблема.

 


5. Економічні ідеї Сен-Сімона та Фур’є

За всіх часів були люди, що мріяли про краще життя для людства і вірили в його можливість на землі. До дійсності свого часу ці люди відносилися звичайно критично. Нерідко їм приходилося боротися з цією дійсністю, і вони ставали героями і мучениками. Виступаючи проти сучасного їм суспільства, вони аналізували і критикували соціально-економічний лад цього суспільства. Пропонуючи перебудову суспільства, ці люди намагалися обрисувати й обґрунтувати більш справедливий і гуманний лад. Їхні ідеї виходять за межі політичної економії, але вони відіграють важливу роль і в цій науці. 

Соціалістичні і комуністичні ідеї розвивалися в багатьох добутках XVІ-XVІІІ вв., різних по своїх наукових і літературних достоїнствах і по своїй долі. Але це була лише передісторія утопічного соціалізму. Свій класичний період він переживає в першій половині XІХ ст. 

До цього часу буржуазні відносини досить розвилися, щоб викликати до життя розгорнуту і глибоку критику капіталізму. У той же час класова протилежність між буржуазією і пролетаріатом ще не виявилася повною мірою, представлялася у виді більш загального конфлікту між багатством і бідністю, жорстокою силою і безправ'ям. Тому ще не було умов для наукового соціалізму, що вперше обґрунтував історичну місію пролетаріату. Але вчення Маркса і Енгельса одним зі своїх джерел мало утопічний соціалізм, що досяг своїх висот у працях великих мислителів Сен-Сімона, Фур'є й Оуена.

Автор статті про Сен-Сімона у французькому біографічному словнику писав у 1863 р.: "Сен-Сімон не був ні безумцем, ні пророком; це був просто погано сформований розум, що у своїй зухвалості не піднімався над посередністю. Незважаючи на великий галас, що піднімали навколо його пам'яті, він уже належить забуттю, і він не з тих, котрі воскреють із забуття".

Історія зло посміялася над цим самовдоволеним філістером. Після його "вироку" пройшло більш 100 років, а ім'я й ідеї Сен-Сімона продовжують привертати увагу й інтерес.

Можна сказати, що сен-сімонизм пройшов у своєму розвитку чотири стадії. Перша представлена працями Сен-Сімона до 1814-1815 р. У цей період головні його риси - культ науки і вчених, досить абстрактний гуманізм. Соціально-економічні ідеї сен-сімонизма існують лише в зародку.

Друга стадія втілюється в зрілих працях Сен-Сімона останніх 10 років його життя. У них Сен-Сімон рішуче відмовляється визнавати капіталізм природним і вічним ладом і висуває тезу про закономірну зміну його новим суспільним ладом, де співробітництво людей перемінить антагонізм і конкуренцію. Ця зміна відбудеться шляхом мирного розвитку "суспільства индустріалів", у якому буде ліквідована економічна і політична влада феодалів і паразитичних буржуа-власників, хоча збережеться приватна власність. Сен-Сімон усе більш схилявся до захисту інтересів самого численного і самого пригнобленого класу. Маркс писав, що "в останній своїй роботі "Nouveau Chrіstіanіsme" Сен-Сімон прямо виступив як виразник інтересів робітничого класу і оголосив його емансипацію кінцевою метою своїх прагнень".

Сен-Сімон вважав, що сучасне йому суспільство складається з двох основних класів - дозвільних власників і трудящих индустріалів. У цьому представленні вигадливо сплелися класові протилежності феодального і буржуазного суспільства. Перший клас у Сен-Сімона включає великих землевласників і капіталістів - рантьє, що не беруть участь в економічному процесі. До них примикає, що піднявся за роки революції й імперії прошарок військової і суддівської бюрократії. Індустріали - всі інші, складові разом з родинами, на думку Сен-Сімона, до 96% усього населення тодішнього французького суспільства. Сюди входять усі люди, що займаються будь-якою суспільно корисною діяльністю: селяни і наймані робітники, ремісники і фабриканти, купці і банкіри, вчені і художники. Доходи власників Сен-Сімон вважав паразитичними, доходи індустріалів - трудовими. Якщо виразити це в политекономічних категоріях, він зливав у доходах перших земельну ренту і позичковий відсоток, у доходах других - підприємницький бариш (чи весь прибуток) і заробітну плату. Таким чином, Сен-Сімон не бачив класової протилежності між буржуазією і  пролетаріатом, чи у всякому разі, не вважав її значної. Почасти це порозумівалося нерозвиненістю класів на початку XІХ ст., почасти його прагненням підкорити усю свою теорію єдиною метою: зімкненню гнітючої більшості націй для мирного і поступового перетворення суспільства. Сен-Сімон не виступав у принципі проти приватної власності, а лише, так сказати, проти зловживання нею і не передбачав її ліквідацію в майбутньому суспільстві, а вважав за можливе установити над нею лише відомий контроль з боку суспільства. Оцінка капіталістів-підприємців як природних організаторів виробництва, необхідних для блага суспільства, зв'язує Сен-Симона з ідеями Сея.

Праці, пропаганда і практична діяльність учнів у період від смерті Сен-Сімона до 1831 р. являють собою третю стадію сен-сімонізма і, по суті, його розквіт. Сен-сімонізм стає справді соціалістичним навчанням, оскільки він фактично вимагає ліквідації приватної власності на засоби виробництва, розподіл благ по праці і здібностям, громадській організації і планування виробництва. Найбільше повно і систематично ці ідеї виражені в публічних лекціях, що у 1828-1829 р. читали в Парижі найближчі учні Сен-Сімона С. А. Базар, Б. П. Анфантен, Б. О. Родриг. Ці лекції були згодом видані під заголовком "Виклад навчання Сен-Сімона". Ведучу роль у соціалістичному розвитку ідей Сен-Симона грав Базар (1791-1832).

Учні надали поглядам Сен-Симона на класи і власність більш очевидний соціалістичний напрямок. Вони вже не розглядають індустріалів як єдиний і однорідний соціальний клас, а говорять, що експлуатація, який він піддається з боку власників, усією своєю вагою лягає на робітника. Робітник, пишуть вони, "експлуатується матеріально, інтелектуально і морально, як колись експлуатувався раб". Капіталісти-підприємці тут уже "беруть участь у привілеях експлуатації".

Сен-симоністи зв'язують експлуатацію із самим інститутом приватної власності. У пороках суспільної системи, заснованої на приватній власності, вони бачать також головну причину криз і анархії виробництва, властивому капіталізму. Правда, ця глибока думка не підтверджується яким-небудь аналізом механізму криз, але вона є ще одним обґрунтуванням їхньої найважливішої вимоги - різкого обмеження приватної власності шляхом скасування права спадкування. Єдиним спадкоємцем повинне бути держава, що буде далі передавати виробничі фонди підприємцям як би в оренду, за дорученням. Керівники підприємств перетворяться тим самим у довірених осіб суспільства. Так приватна власність поступово перетвориться в суспільну.

Нове слово сен-сімоністів складалося також у тім, що вони прагнули знайти матеріальні основи майбутнього ладу в надрах старого суспільства. Соціалізм, по їхніх представленнях, повинний був виникнути як закономірний результат розвитку продуктивних сил. Такий зародок майбутньої планомірної організації виробництва в інтересах суспільства вони бачили в капіталістичній кредитно-банковій системі. Правда, пізніше ці глибокі ідеї сенсімоністів перетворилися в "кредитні фантазії" дрібнобуржуазного і відверто буржуазного характеру. Але саму ідею про те, що соціалістичне суспільство може використовувати створений капіталізмом механізм великих банків для суспільного обліку, контролю і керівництва господарством, класики марксизму-ленінізму вважали геніальним здогадом.

"Якщо в Сен-Сімона,- писав Енгельс, - ми зустрічаємо геніальну широту погляду, унаслідок чого його погляди містять у зародку майже всі не строго економічні думки пізніших соціалістів, то у Фур'є ми знаходимо критику існуючого суспільного ладу, у якій чисто французька дотепність сполучається з великою глибиною аналізу... Фур'є - не тільки критик; завжди життєрадісний по своїй натурі, він стає сатириком, і навіть одним з найбільших сатириків усіх часів". Фур'є належать також багато чудових думок про устрій майбутнього соціалістичного суспільства. В одній зі своїх ранніх статей Енгельс говорить, що в школі Фур'є коштовне "наукове вишукування, тверезе, вільне від забобонів, систематичне мислення, коротше - соціальна філософія...".Ця соціальна філософія, що була попередницею історичного матеріалізму Маркса і Енгельса, насамперед  і утворить внесок Фур'є в науку політичної економії.

Твори Фур'є являють собою єдине у своєму роді явище в літературі суспільних наук. Це не тільки наукові трактати, але і яскраві памфлети і неймовірно винахідливі фантазії. Блискуча сатира сполучається в них з дивною містикою, пророчі передбачення - з майже маревними вигадками, широкі і мудрі узагальнення - з надокучливою регламентацією життя людей майбутнього суспільства. З часу появи головних праць Фур'є пройшло півтора сторіччя. Саме життя відокремило у творчості Фур'є містику і необґрунтованим фантазіям від воістину геніальних ідей про перетворення людського суспільства. Як зауважує радянський дослідник фур’єризму І. І. Зільберфарб, відкриття Ньютона і Кеплера теж викладалися в дуже дивній, з нашої нинішньої точки зору, формі, з міркуваннями про ангелів і біблійні пророцтва.

Шарль Фур'є народився в 1772 р. у Безансоні. Батько Фур'є, заможний купець, умер, коли хлопчику було 9 років. Єдиний син у родині, він повинний був успадкувати значну частину маєтку і справу батька. Але Шарль Фур'є дуже рано вступив у конфлікт зі своїм середовищем і родиною. Обман і шахрайство, з якими була зв'язана торгівля, обурювали його уже в дитячі роки.

Освіту Фур'є одержав у безансонському єзуїтському коледжі. У нього були відмінні здібності до наук, літературі, музиці. Закінчивши коледж, він намагався вступити у військово-інженерну школу, але це йому не удалося. Надалі  свої знання Фур'є міг поповнити тільки шляхом читання. В освіті Фур'є залишилися зяючі пробіли, що дали себе знати в його творах. Зокрема , він ніколи спеціально не вивчав праць англійських і французьких економістів. Фур'є познайомився з їхніми ідеями досить пізно і з других рук - по журнальних статтях і з бесід зі знаючими людьми. Він ніколи і не намагався аналізувати теорії економістів скільки-небудь докладно, принципово відкидаючи самий їхній дух, вважаючи ці теорії голою апологетикою мерзенного "ладу цивілізації", тобто  капіталізму.

До 30 років Фур'є дійде  висновку, що його призначення в житті - стати соціальним реформатором. Як він розповідає, безпосереднім поштовхом до цього переконання послужили міркування з приводу економічних безглуздостей, що він спостерігав. Його вразило, наприклад, до якого рівня роздувають у Парижі ціни на яблука спекулянти, тоді як селяни в провінції віддають їх майже даром.

У грудні 1803 р. Фур'є опублікував у ліонській газеті невелику статтю під заголовком "Загальна гармонія", де возвещав про своє "дивне відкритті". Він писав, що на основі методів природничих наук відкриє (чи уже відкрив) "закони соціального руху", як інші учені відкрили "закони матеріального руху". Більш повно ідеї Фур'є були викладені у надрукованій анонімно в 1808 р. у Ліоні книзі "Теорія чотирьох рухів і загальних доль".



При всій чудності форми цього твору, воно містить основи "соцієтарного плану" Фур'є, тобто  плану перетворення буржуазного суспільства в майбутній "лад гармонії". У противагу філософам і економістам, що розглядають капіталізм як природний і вічний стан людства, Фур'є заявляє: "Тим часом, що може бути більш недосконалого, чим цей лад цивілізації, що спричиняє   всі нещастя? Що може бути більш сумнівного, чим його необхідність і увічнення його на майбутнє? Хіба не імовірно, що він є лише ступінню на шляху суспільного розвитку?". "Соцієтарний порядок... прийде на зміну незв'язності будуючи цивілізації...".

Книга Фур'є залишилася майже непоміченої, але це не зменшило його ентузіазму. Він продовжував працювати над розвитком своїх ідей. Умови його життя трохи полегшилися після того, як у 1811 р. він перейшов на державну службу, а в 1812 р. одержав за заповітом матері невелику пенсію. У 1816-1822 р. Фур'є жив у провінції, недалеко від Ліона. У нього з'явилися послідовники. Вперше в житті він міг працювати в порівняно спокійній обстановці. Плодом цієї роботи з'явився великий твір, видане в 1822 р. у Парижі під заголовком "Трактат про домашню і землеробську асоціацію". У посмертних зібраннях творів Фур'є ця книга публікується під заголовком "Теорія загальної єдності".

Фур'є намагався докладно розробити й обґрунтувати пристрій трудових асоціацій, що він називав фалангами. Будинок, у якому повинні були жити, трудитися і відпочивати члени фаланги, називалося фаланстером. Фур'є сподівався, що експериментальні фаланги можуть бути створені негайно, без зміни всього суспільного ладу. Живучи в Парижі, Фур'є щодня  в оголошений час наївно чекав у себе будинку багатіїв-жертвователей, на засоби яких міг би бути побудований фаланстер. Зрозуміло, таких багатіїв не були.

Останні роки життя Фур'є провів у Парижі. Він продовжував напружено працювати, педантично виконуючи щоденну норму писання. Результатом його праць з'явилася ще одна велика книга, що вийшла в 1835-1836 р., ряд статей у що видавалися фурьеристами в журналах і велика кількість рукописів, опублікованих після смерті Фур'є. У цих творах розглядається широке коло соціальних, економічних, морально-етичних, педагогічних і інших проблем. Думка Фур'є працювала безупинно і з великою творчою енергією, хоча його здоров'я різке погіршилося. Шарль Фур'є вмер у Парижі в жовтні 1837 р.

Після 1830 р. існувало вже значний фурьеристський рух, але проте сам Фур'є був дуже самотній у свої останні роки. Наростало відчуження між ним і багатьма його учнями, стремившимися додати сміливому навчанню Фур'є беззубий реформістський відтінок. Для багатьох був важко переносимо його характер, у якому старість і хвороби підсилювали риси підозрілості, помисливості, упертості. 

Фур'є зробив геніальну спробу представити історичну закономірність розвитку людського суспільства.


Список використаної літератури

Экономическая теория: Курс лекций: В 2 т. - Иркутск: Изд-во ИГЭА, 1998. 

Економічна теорія: Хрестоматія /Упор. Е. Ф. Борисов. К.: Вища школа 1999.

Економіка: Підручник /Під ред. A.C. Булатова. - К., 1994.

Экономикс: Теория и практика: В 2 т. — Спб.: АО «Дорваль», 1993