Історія держави і права України

Волинський  державний

університет  імені  Лесі  Українки

















РЕФЕРАТ НА ТЕМУ



ДЕРЖАВОТВОРЧА ДІЯЛЬНІСТЬ

БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО







КУРС

	

		ІСТОРІЯ

	ДЕРЖАВИ І ПРАВА

	УКРАЇНИ







		

	

		

		

		

		

		

		          Нерідко коли окремі особи так вирішальне визначали хід епохальних подій, як
це зробив стосовно Великого Українського повстання 1648 р. Богдан Хмельницький.      З огляду на його величезний особистий вплив на події, що змінили  перебіг української та всієї східноєвропейської історії, вчені вважають Хмельницького найвизначнішим військовим і політичним діячем України. Його дебют на історичній сцені в ролі головного актора відбувся під кінець життя, до того ж майжевипадково. Хмельницький народився у 1595 р. в родині українського шляхтича Михайла Хмельницького, котрий служив у польського магната. За свою службу Михайло отримав хутір Суботів. Він послав Богдана до школи єзуїтів у Ярославі, де той дістав добру, як на ті часи, освіту, оволодівши польською та латинською мовами. В 1620 р. трапилася трагедія. У великій битві турків із поляками під Цецорою його батько загинув, а сам Богдан потрапив у полон. Провівши в неволі два роки, Хмельницький повертається до Суботова, записується до реєстрових козаків, одружується й займається розширенням своїх маєтностей. Як заможний і обережний козак, Хмельницький вже уникає будь-якої участі у повстаннях 1625 та 1638 рр. У 1638 р. завдяки добрим взаєминам з урядом він отримує посаду писаря Війська Запорозького і в 1646 р. вирушає у складі козацького посольства до короля Владислава IV. Хмельницький стає сотником Чигиринського козацького полку у 50-річному віці. 

Але життя Хмельницького, а разом з ним і хід історії всього краю цілком
змінив один типовий випадок магнатської зажерливості та пихи. У 1646 р., коли
Хмельницького не було в Суботові, польський шляхтич Даніель Чаплинський за
підтримки місцевих магнатів зажадав для себе маєтку Хмельницького, напав
на Суботів, убив молодшого сина Хмельницького й викрав жінку, з якою щойно
овдовілий козацький сотник мав намір одружитися. Коли численні скарги до суду
виявилися марними, розлючений Хмельницький вирішив підняти проти поляків
повстання й очолити його. Таке раптове перетворення добропорядного прибічника
пануючого ладу на бунтаря не було чимось несподіваним для його натури. Пізні-
ше очевидці часто звертали увагу на двоїстість вдачі цього козацького ватажка.
Смаглявий і приземкуватий «Хмель», як його прозвали в народі, був звичайно
стриманою, непретензійною, чемною, навіть трохи флегматичною людиною. Але
він також міг несподівано вибухнути потоками пристрасті й енергії. В такі хви-
лини його слова заворожували, ідеї водночас захоплювали й наводили острах,
а рішучість діяти здавалася непохитною.

Гіпнотичний вплив, що його Хмельницький умів справляти на маси, став оче-
видним, коли, рятуючись від поляків, які розвідали про його наміри, він із жменькою прихильників у січні 1648 р. втікає на Запорозьку Січ. За короткий час він здобуває підтримку запорожців, виганяє із Січі польську залогу й добивається гетьманства. Спочатку заколот, що набирав сили, мав усі ознаки попередніх невдалих повстань: засліплений жадобою помсти, козацький старшина, якого покривдили магнати, втікає на Січ і переконує запорожців встати за свої (і його також) права. Проте у випадку з Хмельницьким винятковий талант організатора, полководця та політика все докорінно змінив.

Більше року до втечі на Січ він планував повстання й заручався підтримкою
прибічників. Розуміючи, що великим недоліком козаків у боротьбі з поляками
була відсутність кінноти, Хмельницький сміливо розв'язує цю проблему й звер- 
тається з пропозицією про союз проти поляків до давнього ворога козаків — кримських татар. Кращої нагоди й бути не могло. Саме тоді, коли його посольство пририбуло до Криму, взаємини хана з поляками стали вкрай напруженими, й на допо могу козакам на чолі 4-тисячного загону було послано відомого воєначальника Тугай-бея. Навесні 1648 р. попереджені про дії Хмельницького поляки послали напівдень військо, щоб придушити повстання ще в зародку.

 У середині квітня 1648 р. на Жовтих Водах, по дорозі на Січ, впевнений у         своїй перевазі 6-тисячний передовий загін поляків зустрівся з об'єднаними          козацько-татарськими 9-тисячними силами. 6 травня після тривалого бою, під час якого на бік повсталих перекинулися кілька тисяч посланих на допомогу полякам      реєстрових козаків, польський авангард було розбито. Вражені звісткою про
поразку й переконані підісланим козаком у тому, що повстанці значно переважають їх, командувачі 20-тисячних головних сил Марцін Каліновський та Міколай Потоцький залишили вигідні позиції під Корсунем і, маючи за поводиря таємного агента гетьмана, почали відступати, долаючи багато перешкод. 26 травня неподалік від Корсуня поляки наскочили на козацьку засідку (козацькі сили зросли до 15 тис., без врахування татарської кінноти) і знову зазнали поразки. Хмельницькому до рук потрапили обидва командувачі польсько-шляхетської армії, 80 великих вельмож, 127 офіцерів, 8520 жовнірів, 41 гармата. Наче полякам ще мало було не щасть, за шість днів до битви під Корсунем помирає король Владислав IV. У той час, коли на півдні збираються юрми повстанців. Річ Посполита раптом втрачає короля, командирів і армію.

Перемоги Хмельницького приголомшили поляків і водночас надихнули укра-
їнців. Спочатку на Право-, а згодом і на Лівобережжі козаки, селяни і міщани
створюють полки й або пристають до гетьмана, або ж під проводом місцевих ватаж-
ків піднімають власні повстання. Багато селян і козаків скористалися нагодою
дати волю довго стримуваній ненависті до гнобителів. Страшна картина цих подій
описується у «Літописі Самовидця»: «... где колвек знайшлася шляхта, слуги замко-
віє, жиди й уряди міскіе — усе забияли, не щадячи ані жон й дітей їх, маетности
грабовали, костели палили, обваліовали, ксіонзов забияли, дворі зась й замки шля-
хецкіе й двори жидовскіе пустошили, не зоставаючи жадного цілого. Рідкій
в той кріві на тот час рук своїх не умочил й того грабленія тих добр не чинил».
За кілька місяців з України було зметено майже всю польську шляхту, урядни-
ків, ксьондзів. Особливо нищівного удару зазнали євреї, які становили найчисель-
ніше, але найменш захищене представництво шляхетського режиму. Між 1648
і 1656 рр. повсталі вбили десятки тисяч євреїв (через брак достовірних даних
неможливо встановити точніші цифри), і тому євреї й досі вважають повстання
Хмельницького однією з найжахливіших подій своєї історії.

Польські магнати й шляхта в свою чергу відповідали на різанину різаниною.
Найбільш сумнозвісним прибічником тактики шляхетського терору був найбагатший
з магнатів — Ярема Вишневецький. У своїх лівобережних володіннях він мобілізує
добре вишколене 6-тисячне військо, збирає, скільки може, переляканої шляхти,
ксьондзів та євреїв і починає відступати на захід. Скрізь на своєму шляху
жовніри Вишневецького катували козаків, лишаючи за собою страхітливий слід із
трупів. Якщо у Польщі «подвигами» Вишневецького захоплювалися, то на Україні вони викликали таке обурення, що повсталі й слухати не хотіли про якісь переговори, поклявшись боротися з Вишневецьким до смерті.

Протягом літа Хмельницький, розташувавшись під Білою Церквою, зосередився
на створенні дисциплінованої, добре організованої армії. Ядро її 'складали 16 випро-
буваних у боях козацьких полків, очолюваних такими шанованими полководцями,
як Філон Джалалій, Максим Нестеренко та Іван Гиря. До того ж полковницькі
булави отримали такі обдаровані, досвідчені й талановиті представники української
знаті, як Данило Нечай, Іван Богун, Михайло Кричевський, а також вихідці з
міщан — Мартин Небаба та Василь Золотаренко. Великим допоміжним загоном лег-
кої кінноти командував затятий ворог Вишневецького й один із найпопуляр-
ніших повстанських ватажків Максим Кривоніс. Із добровольців створювалися нові
частини, й під кінець літа українські сили налічували від 80 до 100 тис. чоловік.
Із них регулярне козацьке військо складало близько 40 тис.

Поляки теж не гаяли часу. Щоб затримати повстанців, вони вступили з Хмель-
ницьким у тактичні переговори, що дозволило їм мобілізувати 32 тис. шляхти й
8 тис. німецьких найманців. Коли біля Львова збиралося їхнє військо, споряджене в сліпучі шати, які так поЛюбляла шляхта, очевидець зауважив, що поляки збираються воювати не залізом, а золотом та сріблом. На чолі нової польської армії стояли три магнати: млявий і закоханий у розкошах Домінік Заславський, освічений вченийатиніст Міколай Остророг і 19-річний Александр Конєцпольський. Хмельницький саркастично охрестив їх «периною», «латиною» й «дитиною». 23 вересня воюючі армії зустрілися під Пилявцями. Під час бою польським гетьманам зрадили нерви і вони кинулися тікати. Коли про це стало відомо, решта армії вчинила те ж саме. Козаки та їхні союзники татари за кілька годин знищили це нещодавно величне військо майже дощенту.

Битва під Пилявцями відкрила Хмельницькому шлях на захід. Коли він заглиблю-
вався в землі Волині та Галичини, селяни вітали його та приєднувалися до повстання.
Чули навіть, як у Південній Польщі пригноблені хлопи казали: «Якби тільки Бог
змилувався над нами й дав нам свого Хмельницького, тоді б ми теж показали шляхті,
як гнобити хлопів». На початку жовтня козацько-селянська армія взяла в облогу
Львів і вже б от-от здобула його, та завдяки величезному викупу й небажанню
Хмельницького руйнувати чудове місто Львів було врятовано. Через місяць, коли
велася підготовка до облоги польської фортеці Замостя, надійшла новина, що
королем обрано Яна Казимира — людину, яку волів бачити на троні Хмельницький.
Новий король запропонував гетьманові перемир'я.

Для істориків завжди лишалося загадкою, чому Хмельницький, який на той
момент міг знищити Річ Посполиту, вирішив пристати на цю пропозицію й поверну-
тися на Наддніпрянщину. Вочевидь, він усе ще сподівався змінити політичну систему
Речі Посполитої так, щоб вона могла задовольняти козацтво. До того ж голод і чума вже позначилися на його військах, як і на населенні України в цілому. Та й союзникам гетьмана — кримським татарам — не терпілося повернутися додому. Ці обставини, можливо, й зумовили небажання гетьмана продовжувати військову кампанію взимку.

На початку січня 1649 р. Хмельницький повертається до Києва на чолі
переможного війська. Збуджений натовп і православне духовенство вітали його,
як «українського Мойсея», що «звільнив свій народ від польського рабства».

            Навіть після перемог Хмельницького стосунки  між поляками та українцями    лишилися нез'ясованими. Хоч гетьман усе ще не  вирішив розірвати зв'язки з Річчю Посполитою, він знав, що його послідовники  рішуче настроєні проти повернення до стану, який існував у 1648 р. Зі свого  боку поляки, готові надати незначні поступки козакам, все ж наполягали на по  верненні українців під панування шляхти. Ця безвихідь спричинилася до повторення  певної моделі подій: з року в рік обидві сторони воювали між собою, але не в змозі  завдати одна одній рішучої поразки, вони закінчували виснажливі кампанії підписанням незадовільних для себе угод, після чого верталися додому, щоб вести  військову і дипломатичну підготовку до наступної війни.

Навесні 1649 р. в наступ пішли поляки. З Волині йшли їхні основні сили'—
25 тис. на чолі з самим королем Яном Казимиром, а через Галичину під команду-
ванням сумнозвісного Яреми Вишневецького рухалося 15-тисячне військо. Вдавшись
до своєї звичайної тактики швидкого обманного маневру, Хмельницький і його союзник хан Іслам Гірей 80-тисячним військом обложили Вишневецького у фортеці Збараж. Коли на допомогу Вишневецькому поспішив польський король, Хмельницький раптовим маневром напав на армію Яна Казимира під Зборовом і оточив її. Але якраз коли поляки от-от мали зазнати поразки й під Збаражем і під Зборовом, татарський хан зрадив гетьмана. Підкуплений поляками й побоюючись зміцнення українців Іслам Гірей відвів своє військо й поставив перед Хмельницьким вимогу укласти угоду з польським королем. За таких обставин гетьманові не лишалося нічого іншого, як погодитися.

18 серпня 1649 р. було підписано Зборівський мир. За ним реєстр установлю-
вався в 40 тис. козаків, польському війську та євреям заборонялося перебувати на Київщині, Чернігівщині та Брацлавщині, де урядові посади дозволялося займати
лише козацькій старшині та православній шляхті, а православному митрополитові
обіцялося місце в польському сенаті. Хоча всім учасникам повстання дарувалася
амністія, більшість селян мали повернутися у кріпацтво. Польській шляхті в свою
чергу, навпаки, дозволялося повертатися до своїх володінь. Лише тиск татар змусив
Хмельницького піти на цю невигідну угоду, котра викликала широке невдово-
лення по всій Україні. Але оскільки поляки вважали, що поступилися надто великим, а козаки були переконані, що отримали замало, ця угода так і не була повністю виконана.

Зборівський мир висвітлив ті внутрішні й зовнішні проблеми, на які мав
зважати Хмельницький. Те, що інтереси селянства фактично проігнорували
у Зборові, не було випадковим недоглядом. Хоч Хмельницький і більшість його
полковників, а також багато реєстрових козаків хотіли покращити долю селянства,
вони не мали намірів цілковитого знищення кріпацтва. Для козацької верхівки,
включаючи Хмельницького, це б означало підрив тієї соціально-економічної систе-
ми, в якій вони посідали помітне місце. Відтак уже в Зборові виник конфлікт між
козацькою старшинською верхівкою та черню. З часом він розвинеться у фатальну
ваду козацького устрою, що формувався на Україні.

Іншою великою проблемою були взаємини з кримськими татарами. Розуміючи
їхнє значення в нещодавно здобутих перемогах і у наступних битвах з поляками,
Хмельницький прагнув будь-якою ціною зберегти союз із татарами. Проте для
українського населення цей союз був ненависним, оскільки у відплату за татарську
допомогу гетьман мусив дозволяти союзникові брати ясир. Хмельницький споді-
вався задовольнити татар польськими полоненими, але кримчаки нерідко захоплюва-
ли всіх, хто їм траплявся, заганяючи у рабство тисячі українських селян. До того ж
політика татар полягала в тому, щоб не допустити зміцнення жодної християнської країни. Відтак, допомагаючи Хмельницькому проти поляків, вони не хотіли, щоб той завдав остаточної поразки шляхті. Використовуючи Хмельницького для ослаблення Польщі, кримський хан планував таким самим чином використати українських козаків проти Москви. Та Хмельницький, покладаючи великі надії на підтримку московитів, не пішов на пропозицію татар здійснити спільний похід на Москву, запропонувавши у 1650 р. похід на багатшу, менш захищену й легше доступну Молдавію. Протягом кількох наступних років Хмельницький брав активну участь у молдавських справах і  навіть сподівався посадити там господарем свого сина Тимоша, встановивши  тісніший союз між Україною та Молдавією. Проте загибель Тимоша у 1653 р. під час оборони   Сучави поклала кінець невдалій і надто дорогій молдавській кампанії.

Тим часом у 1651 р. почався новий етап польсько-української війни. І знову
першими в наступ пішли поляки на чолі з Яном Казимиром, і знову обидві армії
зійшлися на Волині, цього разу під Берестечком. Як на ті часи, чисельність військ
суперників була величезною: польська армія налічувала 150 тис. воїнів, вклю-
чаючи 20 тис. досвідчених німецьких найманців; українці ж мобілізували 100 тис. вій-
ська, яких підтримували 50 тис. татарської кінноти. Битва почалася 18 червня, тривала майже два тижні й закінчилася для Хмельницького страшною поразкою. Вирішальною її причиною були дії кримських татар, які у переламний момент кинули поле бою. Справа погіршувалася й тим, що татари викрали Хмельницького, який намагався умовити їх повернутися до бою, й відпустили його лише після битви. За цих тяжких обставин козакам на чолі з рішучим полковником Філоном Джалалієм удалося вивести із польського оточення частину українського війська, але у вирішальний момент вибухнула паніка, й поляки вирізали близько ЗО тис. козацького війська. Ця грандіозна битва так дорого коштувала полякам, що вони почали переговори під Білою Церквою.

Як і належало очікувати, підписаний 28 вересня 1651 р. Білоцерківський мир
був для козаків зовсім не таким вигідним, як Зборівський. Козацький реєстр
скорочувався до 20 тис., влада гетьмана обмежувалася Київським воєводством, і йому заборонялося вступати у зовнішні зносини, особливо з татарами. Цього разу, коли серед козаків панувало безладдя, а Хмельницький не був готовий до опору, умови миру, здавалося, будуть дотримані. Спираючись на збройну силу, польська шляхта почала повертатися на Україну. За винятком відносно невеликої кількості включених до реєстру, більшість селян і козаків постали перед загро зою закріпачення. Щоб уникнути неминучої долі, тисячі втікали на порубіжну з Московією територію, де їх прихильно приймали, дозволяли встановлювати козацький устрій, що поклало початок так званій Слобідській Україні, розташованій на землях сучасної Харківщини.

Незважаючи на принизливу згоду, Хмельницький не збирався приймати  умови, й у квітні 1652 р. в його резиденції в Чигирині зібралася таємна рада провідних козацьких ватажків, на якій вирішили зібрати нове військо й відновити воєнні дії проти поляків. Через кілька тижнів війська Хмельницького напали на 30-тисячну польську армію, що розмістилася під Батогом, на кордоні Поділля з Молдавією, і 1 травня розгромили її. У помсту за поразку під Берестечком козаки вбили усіх полонених поляків.

Коли розлетілася звістка про перемогу, знову спалахнули повстання проти польської шляхти, й козацькі війська зайняли більшу частину території, яку вони
контролювали до поразки під Берестечком. Але тепер ставало очевидним, що роки
страшного кровопролиття та руйнації починають даватися взнаки. Ні поляки, ні
українці вже не мали такого бойового запалу, військові дії точилися мляво, а обидві
сторони були, як виснажені боксери, що обійнялися, не в змозі завдати вирішаль-
ного удару.

 Хмельницький розумів, що для успіху повстання необхідна підтримка іззовні. Відтак він дедалі більше уваги звертав на зовнішню політику. Першу свою дипломатичну перемогу гетьман здобув, залучивши до союзу з козаками кримських татар. Але цей союз виявився ненадійним. До того ж він не розв'язав ключової для Богдана Хмельницького проблеми взаємин між Україною та Річчю Посполитою. Спочатку гетьман ще не був готовий до цілковитого розриву. Метою його стосунків із Річчю Посполитою, гнучким представником якої був великий православний магнат Адам Кисіль, полягала в тому, щоб здобути автономію для українського козацтва шляхом перетворення його на окремий і рівноправний стан Речі Посполитої. Але вперта нехіть шляхти визнати колишніх підданих рівними собі в політичному відношенні виключала можливість досягнення цієї мети.

У сучасної людини, для якої національний суверенітет є чимось цілком природ-
ним (хоч це поняття дістало поширення лише після Французької революції 1789 р.),
виникає питання, чому Хмельницький не проголосив Україну незалежною. Під час
повстання й справді пішов поголос, що він хоче відновити «давньоруське князівство» чи навіть планує утворити окреме «козацьке князівство». Можливо, ці ідеї й розглядалися, але здійснити їх за тих обставин було б неможливо. Як показали безперервні війни, козаки хоч і завдавали полякам тяжких поразок, однак не могли постійно протистояти неодноразовим намаганням шляхти відвоювати Україну. Для забезпечення тривалої перемоги над поляками Хмельницький потребував надійної підтримки великої чужоземної держави. Звичайною платою за таку допомогу була згода на те, щоб визнати зверхність правителя, який її надавав. Головним поштовхом до повстання виступало прагнення народних мас позбутися соціально-економічних лих, і для багатьох українців те, як ці проблеми вирішити-при своїй владі чи чужій,- було справою другорядною. Нарешті, у Східній Європі XV ст.   суверенітет ототожнювався не з народом, а з особою законного (тобто загальновизнаного) монарха. З огляду на те, що за всієї своєї популярності та влади Хмельницькийне мав такого визнання, він вимушений був знайти для України зверхника, який його мав. Тут не стояло питання про самоврядування України, бо українці вже здобули його. Їхньою метою було знайти монарха, що міг би забезпечити новосформованому й автономному суспільству законність і захист.

На думку Хмельницького, зручним кандидатом на роль покровителя й захисника України на міжнародній арені був турецький султан. Він був достатньо могутнім для того, щоб відбивати у поляків бажання нападати на Україну, й водночас надто віддаленим, щоб відкрито втручатися в її внутрішні справи. Відтак, у 1651 р., після обміну посольствами Оттоманська Порта формально прийняла своїми васалами гетьмана та Військо Запорозьке на таких же умовах зверхності, що їх мали Крим, Молдавія та Валахія. Проте через поширену серед українців ненависть до «бусурманів» та внутрішні зміни в самій Оттоманській Порті ця угода так і лишилася нездійсненою.

Значно популярнішим кандидатом на роль покровителя України був право-
славний московський цар. З початку повстання Хмельницький умовляв царя в ім'я
спільної для них православої віри прийти на допомогу. Але Москва реагувала
надзвичайно обережно. Зазнавши тяжких втрат у недавній війні з Польщею, моско-
вити воліли почекати, доки козаки й полями не виснажать одне одного, і вже тоді вда-
ватися до відповідних дій. Проте у 1653 р., коли українці стали погрожувати
тим, що віддадуть перевагу оттоманському варіанту, московити не могли більше
зволікати з рішенням. Цар Олексій Михайлович скликав Земський собор, який вирі-
шив, що «заради православної віри й святої церкви Божої государеві слід прийняти
їх під свою високу руку». Приймаючи це рішення, московити також сподівалися
відібрати деякі захоплені Польщею землі, використати Україну як буфер проти
Оттоманської імперії та взагалі розширити свої вплив.

В останні дні 1653 р. московське посольство на чолі з боярином Василем
Бутурліним зустрілося з гетьманом, його полковниками та генеральним штабом
Війська Запорозького в Переяславі, біля Києва. 18 січня 1654 р. Хмельницький
скликав раду козацької верхівки, на якій було ухвалено остаточне рішення
про перехід України під зверхність царя. Того ж дня було скликано людей
на міський майдан, де у своєму виступі гетьман наголосив на потребі України
у верховному володарі, назвав чотирьох потенційних кандидатів на цю роль: поль-
ського короля, кримського хана, турецького султана та московського царя — й зая-
вив, що найкращим для цього є православний цар. Задоволений тим, що вибір упав
на православного правителя, натовп схвально відгукнувся на промову гетьмана.
Тоді Бутурлін, Хмельницький та присутня там козацька старшина ввійшли до
міської церкви, щоб скріпити це рішення спільною присягою.

Та несподіваний випадок завів справу у глухий кут. За прийнятою в Польщі
традицією Хмельницький сподівався, що присягатимуть обидві сторони,— українці
заприсягнуть на вірність цареві, а той пообіцяє боронити їх від поляків та шану-
вати їхні права й привілеї. Але Бутурлін відмовився присягати від імені свого монар-
ха, кажучи, що на відміну від польського короля цар є самодержцем і не присягає
своїм підданим. Роздратований відмовою Бутурліна, Хмельницький гордо вийшов
із церкви, погрозивши взагалі скасувати угоду. Проте Бутурлін уперто стояв на
своєму. Нарешті, побоюючись втратити підтримку царя через, здавалося б, про-
стісіньку формальність, Хмельницький погодився дати клятву на вірність цареві.

Незабаром після того по 117 містах України було розіслано царських урядни-
ків, перед якими 127 тис. люду заприсягли на вірність цареві Олексію Михайло-
вичу та його наступникам. Сповнений драматизму інцидент у переяславській
церкві висвітлив відмінність політичних цінностей і традицій, з якими обидві
сторони підійшли до укладення угоди. Та попри всі ці розбіжності підписання
Переяславської угоди стало поворотним пунктом в історії України, Росії та всієї
Східної Європи. Раніше ізольована й відстала Московія зробила гігантський крок
уперед на шляху перетворення на велику державу. А доля України стала в усьому —
доброму й лихому — невід'ємно пов'язаною з долею Росії.

Через конфлікти, що пізніше виникали між росіянами та українцями, оцінка
угоди, яка поєднала їхні країни, була предметом частих суперечок учених. Справа
ускладнювалася тим, що оригінальні документи втрачено, збереглися лише неточні
копії чи переклади. До того ж російський архіваріус Петро Шафранов доводить,
що навіть ці копії сфальсифіковані царськими переписувачами. Загалом пропонувалося п'ять основних тлумачень Переяславської угоди. На думку російського історика права Василя Сергєєвича (пом. 1910), угода являла собою персональну  унію між Московією та Україною, за якою обидві сторони мали спільного монарха, зберігаючи кожна свій окремий уряд. Інший фахівець із російського права Микола Дьяконов (пом. 1919) доводив, що, погоджуючись на «особисте підкорення» цареві, українці безумовно погоджувалися на поглинення їхніх земель Московським царством, і тому ця угода була «реальною унією». Такі історики, як росіянин Венедикт Мякотін та українець Михайло Грушевський, вважали, що Переяславська угода була формою васальної залежності, за якої сильніша сторона (цар) погоджувалася захищати слабшу (українців), не втручаючися в її внутрішні справи; українці ж зобов'язувалися сплачувати цареві податки, надавати військову допомогу і т. д. Інший український історик — Вячеслав Липинський — пропонує думку, що угода 1654 р. була не чим іншим, як лише тимчасовим військовим союзом між Московією та Україною.

Останнє тлумачення Переяславської угоди стоїть осібно від інших. У 1954 р.
під час пишних святкувань 300-річчя українсько-російського союзу в СРСР було
оголошено (щоправда, не вченими, а Комуністичною партією Радянського Союзу),
що Переяславська угода стала кульмінаційним моментом у віковому прагненні
українців та росіян до возз'єднання і що возз'єднання цих двох народів було основною метою повстання 1648 р. За офіційною радянською теорією, велич Хмельницького полягає в його розумінні, що «порятунок українського народу можливий лише в єдності з великим російським народом». Щоправда, в середині 1960-х років принаймні один радянський учений — Михайло Брайчевський — піддав цей погляд сумніву (що мало катастрофічні наслідки для його кар'єри), однак для всіх радянських учених підтримка партійної інтерпретації угоди лишалася обов'язковою.

Одним із перших наслідків Переяславської угоди стала радикальна зміна полі-
тичних союзів у регіоні. У відповідь на договір Хмельницького з царем поляки й татари об'єднали сили, почавши новий етап війни. Навесні 1654 р. московське військо, підтримане 20 тис. козаків на чолі з Василем Золотаренком, вступило до Білорусії,     відбивши у поляків значну частину території. Пізніше, восени, бої перемістилися у Південно-Західну Україну. Не зв'язані тепер ніякими зобов'язаннями перед українцями, татари нещадно спустошували край. Докладний опис цього лиха подається в рапорті одного польського командира: «За моїми підрахунками, число самих лише мертвих немовлят, знайдених на дорогах та у замку, сягнуло 10 тисяч. Я наказав поховати їх у полі, і в одній могилі було більше 270 тіл. Усім немовля там за віком було менше року, бо старших погнали у неволю. Групи вцілілих селян блукають, оплакуючи своє горе».

Під час воєнних дій стався випадок, що характеризує всю гостроту конфлікту.
В жовтні 1654 р. переважаючі сили поляків узяли в облогу козацьку фортецю Бушу,
винищили більшу частину залоги й от-от мали оволодіти замком. У цю мить удова
вбитого козацького ватажка Завісного підпалила пороховий погріб, висадивши в по-
вітря себе, залишки залоги й чимало атакуючих поляків. Унаслідок жорстоких боїв
на Правобережжі сплюндрованими й фактично безлюдними лежали ті недавно коло-
нізовані землі, що досягли значного розвитку.

Нещастя та розруха охопили й Польщу. Влітку 1655 р., скориставшись війною,
яку вели поляки на півдні та сході, шведи напали з півночі, окупувавши велику
частину Польщі. Захоплена шведами, росіянами та українцями Річ Посполита от-
от мала розвалитися. Польські історики часто називають цей період Потопом. Зате
для Хмельницького вступ до конфлікту шведів був наче як Божий перст, що нада-
вав йому нові дипломатичні та військові можливості.

Незабаром шведські та українські дипломати вже обговорювали проведення
спільних походів проти поляків, а шведи пообіцяли допомогти Хмельницькому
у створенні Київського князівства. У 1656 р., відчуваючи неминуче падіння Речі
Посполитої, інший сусід — Георгі Ракоці Семигородський — також звернувся до
гетьмана. Разом вони вчинили спільний похід на Польщу з метою її поділу. Спи-
раючись на таку могутню підтримку, Хмельницький зайняв безкомпромісну позицію
щодо поляків, наполягаючи на тому, щоб під його владу перейшли всі українські зем-
лі, включаючи Галичину та Волинь.

Проте поряд із новими можливостями шведи створювали для гетьмана й усклад-
нення. Прагнучи звести давні рахунки, вони розпочали війну з Московією. Хмель-
ницький опинився у делікатній ситуації, коли його сюзерен воює з його ж новим
союзником. Напруження у стосунках між українцями і московитами стало вирива-
тися назовні. Розміщення у Києві та інших українських містах московських
залог, а також втручання царських чиновників у фінансові справи українців виклика-
ли занепокоєння козаків. Ворожнеча між союзниками також виникла у щойно за-
войованій Білорусії, де населення нерідко воліло мати козацьку систему правління,
а не московську, й присягало на вірність гетьманові, а не цареві. Змагання однієї Русі (українців) із другою (московитами) за владу над третьою (білорусами) трохи не спричинилося до відкритої війни, і перш ніж московитам удалося витіснити козаків із цього краю, минув деякий час.

Найбільшу лють української старшини викликало укладення у Вільнюсі в 1656 р.
миру між московським царем і поляками без усякої на те згоди українців; більше то-
го, спеціально послану українську делегацію навіть не допустили до переговорів. По-
боюючися, що московити принесуть у жертву українські інтереси, гетьман і козацькі
полковники відкрито звинуватили царя у зраді й порушенні Переяславської угоди.
У роздратованому листі до царя Хмельницький порівнював поведінку московитів
з поведінкою шведів: «Шведи — люди честі: пообіцявши дружбу і союз, вони дотри-
муються слова. Проте цар, уклавши перемир'я з поляками і маючи намір повернути нас в їхні руки, вчинив з нами безсердечно». Слідом за цим розчаруванням прийшли інші. Об'єднаний українсько-семигородський похід на Польщу закінчився катастрофічним провалом, а незадоволене козацтво вчинило заколот, звинувативши у поразці гетьмана. 4 вересня 1657 р., уражений звісткою про поразку, тяжко хворий Хмельницький помирає в Чигирині.

Важко переоцінити вплив, що його справив на перебіг української історії Богдан Хмельницький. Українські, російські та польські історики порівнюють його
здобутки з досягненнями таких гігантів XVII ст., як Олівер Кромвель в Англії та
Валенштайн у Богемії. В дослідженнях, присвячених гетьманові та його добі, часто
наголошується на його вмінні здобувати так багато, маючи так мало. Хмель-
ницький відновлює український політичний організм там, де він давно перестав
існувати, створює могутнє високоорганізоване військо з юрби некерованого се-
лянства і козаків; у гущі народу, зрадженого старою верхівкою, він знаходить
і згуртовує довкола себе нових діяльних ватажків. І, що найважливіше, у сус-
пільстві, позбавленому впевненості в собі й виразного відчуття самобутності, він
відроджує почуття гордості й рішучість боронити свої інтереси. Прикладом вели-
чезних змін в українській свідомості, до яких спричинився Хмельницький, є слова
простого козацького сотника, звернені до високого польського урядника: «А що
ваша милість писав до нас недавніми часами, що нам простим людям, не годиться
до воєвід грамот писати, то ми за ласкою Божою тепер не є прості, але лицарі Війська
Запорізького... Боже дай, щоб здоров був пан Богдан Хмельницький, гетьман
усього Війська Запорізького. А пан полковник у нас тепер за воєводу, а пан сотник за
старосту, а отаман городовий за суддю!»

Зрозуміло, що. не оминули Хмельницького невдачі, помилки та прорахунки.
Це й Берестечко, й катастрофічна молдавська кампанія, й провал спільного козацько-
семигородського походу на Польщу, й нарешті, нездатність змусити як союзників,
так і ворогів визнати цілісність України. Провину за ці помилки історики й письмен-
ники квапилися покласти на Хмельницького. У середині XIX ст. батько сучасйої
української історіографії Микола Костомаров вихваляв Хмельницького за те, що він
установив зв'язки з Росією й закидав йому закулісні зносини з турками.

На відміну від нього геніальний український поет Тарас Шевченко дорікав
Хмельницькому за те, що той віддав Україну під зверхність Росії. Ще гостріше кри-
тикував Хмельницького інший видатний український мислитель XIX ст.— Панте-
леймон Куліш — за те, що той нібито започаткував добу смерті, розрухи, анархії
та культурного занепаду на Україні. У XX ст. Михайло Грушевський висловлював
сумніви щодо наявності у Хмельницького чітко окреслених цілей, доводячи, що
вчинки гетьмана визначалися скоріше обставинами, а не навпаки. Проте більшість видатних українських істориків на чолі з Вячеславом Липинським дійшли
висновку, що гетьман намагався закласти підвалини української державності свідомо
та послідовно й що без цих спроб відродження української держави у новітні часи
було б неможливим. Радянські історики одностайно схвалюють дії Хмельницького,
хоч і з інших причин. Вони підкреслюють його роль як провідника повстання
пригноблених мас і — особливо — здійснене ним об'єднання (чи, за їхньою терміно-
логією, возз'єднання) України та Московії.

Незалежно від тонкощів наукових оцінок український народ завжди проявляв
любов до «батька Богдана». У свідомості величезної більшості українців, почи-
наючи з тих часів аж дотепер, Хмельницький залишається великим визволителем,
героїчною постаттю, яка силою своєї індивідуальності й розуму підняла їх із
багатовікового паралічу бездіяльності та безнадії й вивела на шлях національного
і соціально-економічного звільнення.







Література:

Бойко:  “ Історія України “, 2002р.

Полонська – Василенко:  “ Історія України “, 1995р.

Михайло Грушевський:  “ Ілюстрована Історія України “, 1913р.