nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
New Yorkin tulipalo (1776)

New Yorkin tulipalo oli Yhdysvaltain vapaussodan aikaan syttynyt suuri tulipalo, joka alkoi aamuyöllä 21. syyskuuta 1776 ja tuhosi 600–1 000 taloa Manhattanin eteläosassa. Palon tarkkaa syttymissyytä ei tiedetä, mutta sitä epäiltiin Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washingtonin järjestämäksi tuhoiskuksi brittien miehittämää New Yorkin kaupunkia vastaan. Kun Yhdysvaltain vapaussota syttyi huhtikuussa 1775, New York oli liiketoiminnan tärkeä keskus, mutta ei vielä suurkaupunki. Asutus painottui Manhattanin eteläosaan, jota kansoitti noin 25 000 asukasta. Ennen sodan alkua New Yorkin maakunta oli poliittisesti jakautunut siirtokuntia kannattaviin patriootteihin ja Englannin kuningasta kannattaviin lojalisteihin. Lexingtonin ja Concordin taistelujen jälkeen patriootit ottivat kaupungin valvonnan ja alkoivat pidättää ja karkottaa lojalisteja. Alkukesästä 1776 brittiläinen kenraali William Howe aloitti kampanjan saadakseen hallintaansa New Yorkin ja sen sotilaallisesti tärkeän sataman. Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington oli asettanut 20 000 sotilastaan asemiin Long Islandilla ja Manhattanilla turvatakseen alueen, mutta brittijoukkojen saapuminen huononsi amerikkalaisten asemaa. Howen armeija miehitti Staten Islandin heinäkuussa ja teki onnistuneen hyökkäyksen Long Islandiin elokuun lopulla, jolloin lähes 22 000 brittisotilasta nousi maihin. Syyskuun puolivälissä brittiläiset sotalaivat pommittivat tuntien ajan patrioottien asemia New Yorkissa, ja 4 000 englantilaista sotilasta teki onnistuneen maihinnousun Kip's Bayssa. Kenraali Washington veti joukkonsa pois Manhattanilta käytyään sitä ennen Harlemin taistelun
Hendrawan

Hendrawan (kiin. 葉誠萬 (Ye Chengwan); s. 27. kesäkuuta 1972 Malang, Itä-Jaava) on indonesiankiinalainen uransa jo päättänyt sulkapalloilija, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hendrawan voitti olympiahopeaa kaksinpelistä vuoden 2000 kesäolympialaisista Sydneystä. Hän hävisi finaalissa Kiinan Ji Xinpengille. Hendrawan voitti vuonna 2001 maailmanmestaruuden Sevillassa kaksinpelissä kaadettuaan finaalissa Tanskan Peter Gaden. Aasian kisoista Hendrawan saavutti joukkuekilpailun kultaa ja kaksinpelin hopeaa Bangkokista vuonna 1998. Hendrawan on 170 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa. Hän löi peliurallaan oikealla kädellä.
George Boyd

Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 1. tammikuuta 2015.Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. tammikuuta 2015. George Ian Boyd (s. 2. lokakuuta 1985 Chatham) on englantilais-skotlantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Valioliigassa pelaavaa Burnley FC:tä. Vasenjalkainen Boyd on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän kuuluu myös Skotlannin jalkapallomaajoukkueeseen. Boyd debytoi aikuisten tasolla vuonna 2002 Stevenage Boroughissa Englannin konferenssissa. Hän edusti seuraa vuoteen 2007 asti pelaten joukkueessa 110 ottelua, joissa syntyi 23 osumaa. Vuonna 2007 Boyd siirtyi neljännellä sarjatasolla eli kakkosliigassa pelanneeseen Peterborough Unitediin, jota Boyd edusti vuoteen 2013 asti
Viktor Arvidsson

Viktor Arvidsson (s. 8. huhtikuuta 1993) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Edmonton Oilersissa. Hän oli Nashville Predatorsin neljännen kierroksen varaus vuoden 2014 varaustilaisuudessa. Aiemmin hän on pelannut kotimaassaan Skellefteå AIK:n joukkueessa voittaen kahdesti Ruotsin mestaruuden. 15. heinäkuuta 2014 Arvidsson teki Nashville Predators kanssa kolmen vuoden tulokassopimuksen. 1. heinäkuuta 2021 Predators kauppasi Arvidssonin Los Angeles Kingsiin vaihdossa toisen kierroksen varavuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa ja kolmannen kierroksen varausvuoroon vuoden 2022 varaustilaisuudessa. Heinäkuussa 2024 Arvidsson teki vapaana agenttina Edmonton Oilersin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä kahdeksan miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen. Juniorimaajoukkueissa Arvidsson on saavuttanut alle 18-vuotiaiden MM-hopeaa 2011 ja alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa 2013. Aikuisten arvokisoissa hän on voittanut MM-kultaa 2018
St. Paul Pioneer Press

St. Paul Pioneer Press on Saint Paulissa, Minnesotassa ilmestyvä sanomalehti, joka palvelee erityisesti Minneapolis–Saint Paulin suurkaupunkialuetta. Se on suurkaupunkialueen itäosien päälehti, ja sen sunnuntainumeron levikki on noin 272 000. Lehden edeltäjä oli Minnesotan ensimmäinen sanomalehti, vuonna 1849 perustettu The Minnesota Pioneer. St. Paul Pioneer Pressin edeltäjä oli The Minnesota Pioneer, joka oli Minnesotan ensimmäinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1849. St. Paul Press osti Pioneerin vuonna 1875, jolloin kaupunkiin jäi yksi aamulehti The Pioneer Press. Sen merkittävin kilpailija oli iltapäivin ilmestynyt Saint Paul Dispatch, jonka levikki ohitti vuonna 1906 Pioneer Pressin levikin. Dispatch Printing Company (DPC) osti Pioneer Pressin 1909 ja julkaisi rinnakkain sekä Saint Paul Dispatchia että Pioneer Pressiä. Charles K
Jack Eichel

John "Jack" Eichel (s. 28. lokakuuta 1996 Chelmsford, Massachusetts) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä, joka pelaa NHL-joukkue Vegas Golden Knightsissa. Ennen NHL-uraansa Eichel pelasi NCAA-yliopistokiekkoa Bostonin yliopiston joukkueessa. Vuonna 2015 hän voitti parhaalle yliopistopelaajalle jaettavan Hobey Baker Awardin kaikkien aikojen toisena ensimmäisen vuoden pelaajana. Eichel voitti Stanley Cupin vuonna 2023 pelatessaan Vegas Golden Knightsin joukkueessa. Eichel varattiin vuoden 2015 NHL:n varaustilaisuudessa Buffalo Sabresiin heti toisena pelaajana kanadalaisen Connor McDavidin jälkeen, jonka varasi Edmonton Oilers. Vuosina 2012–2014 Eichel kuului Yhdysvaltain jääkiekkoliiton pelaajakehitysohjelmaan USNTDP:hen, ja voitti U18-ikäluokan maailmanmestaruuskisoissa yhden kullan ja yhden hopean. Hän toimi Yhdysvaltain U20-maajoukkueen kapteenina nuorten maailmanmestaruuskisoissa 2015. Eichel valittiin Yhdysvaltain joukkueeseen 18-vuotiaana vuoden 2015 miesten maailmanmestaruuskisoihin, joissa joukkue saavutti pronssia. Eichel teki kymmenessä ottelussa tehot 2+5=7. 2
Eino Reivinen

Eino Toivo Reivinen (23. heinäkuuta 1904 Heinola – 15. kesäkuuta 1990) oli Suomen Puolustusvoimien eversti. Reivinen kävi kadettikoulun 1925–1927 ja palveli kouluttajana Tampereen rykmentissä 1927–1928 sekä reserviupseerikoulussa 1928–1929. Komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 3:ssa hän toimi 1930-1931. Sotakoulussa kouluttajana hän työskenteli 1932–1936. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1936–1938 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon juuri ennen sotaa 1939. Sodan aikana hän toimi mm. II. armeijakunnan esikunnan huoltopäällikkönä 1940–1941. Toimistopäällikkönä päämajassa sekä pääesikunnassa Reivinen oli 1941–1944 sekä 1945–1949. Tämän jälkeen hän toimi puolustusministeriössä mm
Toivo Sarparanta

Toivo Valdemar Sarparanta (vuoteen 1936 Söderman, 22. helmikuuta 1893 Turku – 19. kesäkuuta 1961 Hämeenlinna) oli Suomen Puolustusvoimien eversti kenttätykistössä. Sarparanta oli valmistunut insinööriksi Tampereen teknisestä opistosta 1916. Vuoden 1918 tapahtumien myötä hän jäi sotilasuralle kenttätykistörykmentti 1:een (KTR 1) nuoremmaksi upseeriksi 1918–1920, patterin päälliköksi 1920–1924 ja patteriston komentajaksi 1925–1929. Hän kävi komentajakurssin Sotakorkeakoulussa 1930. Hän siirtyi patteriston komentajaksi Jääkäritykistörykmenttiin 1929–1934 ja palasi taas patteriston komentajaksi KTR 1:een 1934–1937. Jyväskylän sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1937–1939. Vuosina 1931–1933 Sarparanta oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen. Talvisodan sytyttyä Sarparanta komensi KTR 7:ää, myöhemmin KTR 10:ä. IV armeijakunnan tykistökomentajana hän oli 1940–1941. Jatkosodassa hän toimi VII armeijakunnan tykistökomentajana 1941–1943 ja Aunuksen ryhmän tykistökomentajana 1943–1944
Kokemäenjoen alue

Kokemäenjoen alue (vesistöaluetunnus 35.1) on Kokemäenjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, joka muodostuu Rautavedestä, Kulovedestä, Kokemäenjoesta, Kokemäenjoen lähialueista ja sen suistoalueesta. Kokemäenjoen alueen vesistöalueen pinta-ala on 3 679,21 neliökilometriä ja järvisyys 5,25 %, mikä tekee noin 14 % koko vesistöalueesta . Vesistöalueen pituus on 90 kilometriä ja leveys 75 kilometriä, ja se sijaitsee kokonaan Satakunnassa ja Pirkanmaalla. Vesistöalue sijaitsee Kokemäenjoen vesistöalueen (35) länsiosassa siten, että sen ensimmäisistä jakovaiheista sijaitsevat koillispuolella Ikaalisten reitin valuma-alue (35.5), idässä Näsijärven–Ruoveden alue (35.3) ja Vanajaveden–Pyhäjärven alue (35.2), ja etelässä Loimijoen valuma-alue (35.9). Lisäksi sen pohjoispuolella sijaitsee päävesistöalueisiin kuuluva Karvianjoen vesistö (36) ja eteläpuolella Eurajoen vesistö (34). Kokemäenjoen vesistön pääuoma seuraa seuraavaa vesistöreittiä: Kokemäenjoki on vesistöalueen laskujoki, joka kuuluu Kokemäenjoen alueeseen (35.1)
Loimijoen valuma-alue

Loimijoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.9) on Kokemäenjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 3 138,36 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,74 %. Se käsittää Kokemäenjoen vesistössä valuma-alueen, jonka laskujoki Loimijoki yhtyy Kokemäenjokeen Huittisissa. Valuma-alueella on yli 195 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Seuraavassa on esitetty kooste valuma-alueen vesistöistä ja niiden yhteydestä toisiinsa. Esittelyn päälähteenä on valtionhallinnon vesistöalueiden SYKE-tietokanta. Tekstissä olevien linkkien takaa löytää asian perustelevat lähteet. Loimijoen valuma-alue jakautuu yhdeksään toisen jakovaiheen osa-alueeseen ja useaan kolmannen jakovaiheen alueeseen, jotka luetellaan alempana. Toisen jakovaiheen alueet ja valuma-alueet on kirjoitettu esiintymisjärjestyksessä sisennetyssä luettelossa, jossa oikealle sisentäminen tarkoittaa laskemista yllä olevaan vasemmalle jätettyyn alueeseen. Samalla tasolla olevat laskevat samaan alueeseen. Toisen jakovaiheen Loimijoen alaosan alue (35
Pai Mārire

Pai Mārire, toiselta nimeltään Hauhau, oli 1800-luvun loppupuoliskolla maorien keskuudessa vaikuttanut uskonnollinen liike, joka yhdisti maorien perinteistä uskontoa ja kristinuskoa. Sitä voidaan pitää ensimmäisenä itsenäisenä maorien kristillisenä liikkeenä. Liikkeen perusti Te Ua Haumēne, ja sen nimi Pai Mārire viittaa hänen oppeihinsa hyvyydestä ja rauhasta. Eurooppalaisten ja maorien väliset maakiistat saivat liikkeen muodostumaan lopulta sotilaalliseksi vastarinnaksi, ja etenkin eurooppalaisten siirtolaisten keskuudessa se nähtiin puhtaasti eurooppalaisten vastaisena liikkeenä. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan liikkeellä oli vielä 609 kannattajaa. Te Ua Haumēne tutustui kristittyihin lähetyssaarnaajiin ollessaan erään maoriheimon vankina 1820-luvulla. Häneen vaikutti etenkin uusi Testamentti ja Ilmestyskirja. 1860-luvulla hän otti osaa maorien ja siirtolaisten väliseen niin sanottuun Taranakin sotaan, joka oli puhjennut kiistoista maan myymisestä siirtolaisille. Vuonna 1862 hän sai näyn enkeli Gabrielilta, joka ohjeisti häntä johtamaan israeliitit (tässä yhteydessään maorit) ottamaan takaisin Kanaaninmaan eli Uuden-Seelannin. Pai Māriren kannattajat kulkivat ympäri Pohjoissaarta, ja he joutuivat pian väkivaltaisiin yhteenottoihin muiden maorien ja siirtolaisten kanssa. Osa maorien iweistä eli heimoista vastusti sen nousua, sillä se nähtiin panmaorilaisena liikkeenä, joka näin uhkasi heimojen omaa itsenäistä valtaa. Huhtikuussa 1864 Pai Māriren kannattajat väijyttivät brittien sotilasjoukon ja tappoivat näistä seitsemän
Milton Caniff

Milton Arthur Caniff (28. helmikuuta 1907 Hillsboro, Ohio – 3. huhtikuuta 1988 New York) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi seikkailusarjat Terry and the Pirates ja Steve Canyon. Ne tunnettiin taitavasta piirrostyöstään, jännittävyydestään ja huumoristaan. Caniff valmistui vuonna 1930 Ohion osavaltionyliopistosta. Seuraavina vuosina hän piirsi New Yorkissa Associated Pressille useita sarjakuvia. Caniff kehitti Terry and the Pirates -sarjan vuonna 1934 ja piirsi sitä seuraavan kahdentoista vuoden ajan. Toisen maailmansodan aikana hän piirsi myös Male Call -nimistä sarjakuvaa Yhdysvaltain armeijan lehtiin. Sodan jälkeen hän joutui lopettamaan Terryn piirtämisen vaihdettuaan syndikaattia, jolle jäivät sarjan oikeudet. Niinpä Caniff esitteli 1947 uuden sankarin, lentäjä Steve Canyonin, jonka seikkailuja hän siitä alkaen piirsi. Caniff jatkoi tätä sarjaa kuolemaansa asti. Caniff oli National Cartoonists Societyn perustajajäsen ja sai vuonna 1947 ensimmäisen seuran myöntämän Reuben-palkinnon
Aimo Saukkonen

Aimo Ilmari Saukkonen (12. syyskuuta 1906 Parikkala – 21. heinäkuuta 1994) oli Suomen merivoimien kommodori. Saukkonen kävi kadettikoulun 1924–1927 ja palveli nuorempana upseerina eri yksiköissä 1927–1934. Hän suoritti myös Teknillisen korkeakoulun sotateknisen kurssin ja suoritti opintoja myös ulkomailla useissa eri maissa. Panssarilaiva Ilmarisen tykistöupseerina hän palveli 1935. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1935–1937 ja palveli tämän jälkeen toimistoupseerina 1937–1941. Merivoimien esikunnan operatiivisen toimiston päällikkönä Saukkonen toimi 1941–1942 ja tämän jälkeen hän oli päämajan merivoimatoimiston päällikkönä 1943. Laivaston esikunnan päällikkönä hän oli 1944. Merivoimien yhteysosaston päällikkönä hän toimi 1944–1945. Turun laivastoasemaa Saukkonen johti 1947–1953. Sotilasasiamiehenä Yhdysvaltoihin ja Kanadaan hän oli 1953–1958
Arvonnousuvero

Arvonnousuvero on arvonnousuun kohdistuva vero. 1800-luvulla erityisesti Henry George, John Stuart Mill ja joukko muita taloustieteilijöitä vaativat maan ansiottoman arvonnousun siirtämistä maanomistajiin kohdistuvan verotuksen välityksellä yhteiskunnalle, koska arvonnousu oli seurausta yhteiskunnan kehityksestä eikä maanomistajan omista toimenpiteistä. Suomeen suunniteltiin arvonnousuveroa 1960-luvun lopulla. Arvonnousuverolla olisi korvattu satunnaisen myyntivoiton verotus. Arvonnousuverosta laadittiin komiteanmietintö vuonna 1967. Ehdotuksen mukaan maan ja asunto-osakkeiden arvon nouseminen olisi aina veronalaista tuloa. Veroa olisi peritty omistusajasta riippumatta. Asumisaika omassa asunnossa olisi kuitenkin vähentänyt veron määrää siten, että yli 5 vuoden asumisajan jälkeen arvonnousuveroa ei enää olisi peritty. Arvonnousuverolla pyrittiin saamaan arvon kohoaminen verolle; silloisten verosäännösten mukaan myyntivoitot olivat verottomia, jos omistaja oli pitänyt omaisuuden tarpeeksi monta vuotta. Arvonnousuverolla toivottiin myös saatavan rakentamattomia maa-alueita asumiskäyttöön. Arvonnousuvero ei tuolloin toteutunut. Yksityishenkilöiden arvonnousuveroa on esitetty perittäväksi tilanteissa, jossa verovelvollinen muuttaa Suomesta ulkomaille ja myöhemmin myy, lahjoittaa tai jättää perinnöksi omaisuutta, jonka arvo on noussut verovelvollisen asuessa Suomessa
Saikkalanjoen valuma-alue

Saikkalanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.16) on Kokemäenjoen vesistössä (35) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki on Otamusjoki, joka laskee Kokemäenjoen vesistön pääuomaan Kuloveteen Sastamalassa Mouhijärven Salmissa. Kulovesi kuuluu laskukohdassa Kuloveden alueen (35.13) Kuloveden lähialueeseen (35.132). Vesistöalue alkaa Hämeenkyrön ja Ikaalisten väliseltä rajalta Hämeenkankaalta ja päättyy Sastamalan ja Nokian rajan läheisyyteen Kuloveteen. Valuma-alue sijaitsee Pirkanmaalla lähinnä Hämeenkyrössä ja Sastamalassa, mutta vähäisiä alueita ulottuu myös Ikaalisten ja Nokian puolelle. Valuma-alue on 25 kilometriä pitkä ja 20 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 261,50 neliökilometriä (tai 257,17 km² ) ja järvisyys 3,44 %. Saikkalanjoen valuma-alue sijaitsee Kokemäenjoen alueen (35.1) koillisreunassa. Sitä reunustaa etelässä Kuloveden alue (35
James Montgomery Flagg

James Montgomery Flagg (18. kesäkuuta 1877 Pelham Manor, New York – 27. toukokuuta 1960 New York, New York) oli yhdysvaltalainen kuvittaja, julistetaiteilija ja muotokuvamaalari. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäisen maailmansodan aikana tekemästään ikonisesta propagandajulisteesta, jossa Setä Samuli osoittaa sormella katsojaa sanoen ”I Want You” (”Minä haluan sinut”). Samaa julistetta käytettiin myös toisen maailmansodan aikana. Flagg lainasi idean Alfred Leeten vuonna 1914 suunnittelemasta brittiläisestä värväysjulisteesta, jossa oli sotaministeri Herbert Kitchenerin kuva. Flaggin ensimmäinen piirros julkaistiin St. Nicholas -lastenlehdessä hänen ollessaan 12-vuotias. Vuodesta 1892 alkaen hänen piirroksiaan julkaistiin aikakausjulkaisuissa ja niistä koottiin kirjoja. Hän maalasi myös muotokuvia öljy- ja vesiväreillä, mutta ei tehnyt muuta ”vakavaa” taidetta. Hän julkaisi vuonna 1946 omaelämäkerran Roses and Buckshot.
William K. Howard

William K. Howard (16. kesäkuuta 1899 St. Marys, Ohio – 21. helmikuuta 1954 Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli vuonna 1921 valmistunut Get Your Man. Howard teki paljon yhteistyötä elokuvaaja James Wong Howen kanssa. Howardin muihin elokuviin kuuluvat muun muassa Transatlanticin salaisuus (1931) ja Britanniassa tehty pukudraama Kuningatar Elisabeth (1937). Palattuaan Britanniasta Howardilla oli vaikeuksia löytää ohjaustöitä. Hän toivoi paluun takaisin eturivin ohjaajien joukkoon onnistuvan elokuvan Hänen viimeinen ottelunsa avulla, mutta Warner Bros siirsi hänet syrjään kesken kuvausten, sillä häntä pidettiin liian hitaana. Loppu-uransa ajan Howard ohjasi B-elokuvia, kunnes vetäytyi ohjaamisesta 1946. Howard on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle
Lakenhal

Lakenhal on hollanninkielinen nimitys keskiaikaisille verkahalleille. Flanderin alueella flaamin murteella vastaava nimitys on lakenhalle.
H. V. Kaltenborn

Hans von Kaltenborn (9. heinäkuuta 1878 Milwaukee, Wisconsin – 14. kesäkuuta 1965 New York, New York) oli yhdysvaltalainen radiokommentaattori. Hän opiskeli Harvardin yliopistossa politiikan tutkimusta ja valmistui vuonna 1909. Hän aloitti newyorkilaisella radioasemalla vuonna 1922. Tunnetuksi Kaltenborn tuli vuonna 1938 Münchenin sopimusta ja sudeettialueiden miehitystä käsittelevien lähetystensä ansioista. Vuodesta 1940 alkaen Kaltenborn toimi NBC:llä. Hän oli presidentti Franklin D. Rooseveltin ja Yhdysvaltain ulkopoliitikan tukija, mutta hän kritisoi muun muassa ammattiliittoja, joiden toiminnan hän koki haittaavan sotatuotantoa. Lakkojen arvostelu jatkui myös sodan jälkeen. Kritiikin seurauksena ammattiliitot boikotoivat Kaltenbornin radio-ohjelmaa, tosin epäonnistuneesti. Kaltenbornin ura kääntyi laskuun television myötä, sillä televisioon haluttiin neutraalimpia esiintyjiä, eikä hänen radiossa hyvin toiminut esiintymistyylinsä ollut enää vakuuttava
Salpausselän kirkko

Salpausselän kirkko on Lahdessa sijaitseva evankelis-luterilainen kirkko, joka valmistui vuonna 1972. Keltatiilisen kirkon suunnitteli Helmer Löfström. Salpausselän kirkko on matala ja eleettömäksi luonnehdittu rakennus, jonka eri osat muodostavat suorakulmion mallisen sisäpihan. Salpausselän kirkosta järjestettiin suunnittelukilpailu vuonna 1967, jonka voitti arkkitehti Kristian Gullichsenin työryhmä. Heidän ehdotuksensa korosti taloudellisuutta, muunneltavuutta ja nykyaikaisuutta. Lopulta kirkon kuitenkin suunnitteli helsinkiläinen Woldemar Baeckmanin ja Helmer Löfströmin arkkitehtitoimisto, vaikka he tulivat suunnittelukilpailussa vasta kolmansiksi. Heidän toteuttamansa lopulliset suunnitelmat valmistuivat vuonna 1971.
SpaceX CRS-5

SpaceX CRS-5 (myös SpX-5) oli SpaceX:n rahtilento Kansainväliselle avaruusasemalle. Se oli Dragon-kapselin viides lento asemalle. Lento kuului NASAn Commercial Resupply Services -ohjelmaan. Raketti laukaistiin Cape Canaveral Air Force Stationin SLC-40-laukaisualustalta 10. tammikuuta 2015 kello 9.47 UTC-aikaa. Lento päättyi onnistuneesti 11. helmikuuta 2015 Dragonin laskeuduttua Tyyneenmereen kello 0.44 UTC-aikaa. Lennolla Spacex yritti Falcon 9 -raketin ensimmäisen vaiheen talteenottoa. Rakettivaiheen oli tarkoitus laskeutua Atlantilla olevalle autonomous spaceport drone ship -lautalle. Rakettivaihe saatiin osumaan alustalle mutta se osui siihen liian suurella nopeudella ja tuhoutui
Church of God (Anderson)

Church of God (suom. Jumalan kirkko) on Yhdysvalloista käsin toimiva kristillinen yhteisö, joka oman katsomuksensa mukaan ei ole erillinen kirkko vaan kaikkien kristittyjen parissa toimiva uudistusliike. Sen katsotaan olevan niin sanottu pyhityskirkko, joka korostaa kääntymisen jälkeen tapahtuvaa ihmisen synnillisestä elämästä vapauttavaa uskonnollista kokemusta. Sen päämaja on Andersonin kaupungissa Indianan osavaltiossa. Sillä ei ole historiallista yhteyttä muihin Yhdysvalloissa toimiviin Church of God -nimisiin kirkkoihin. Church of Godin opin mukaan kirkko muodostuu kaikkien kristittyjen yhteisöstä eikä voi rajoittua mihinkään tiettyyn organisaatioon. Yhteisö kutsuu itseään kirkoksi vain käytännöllisistä syistä. Church of Godin perusti pastori Daniel Sidney Warner, joka yhdessä viiden muun miehen kanssa erosi vuonna 1881 General Eldership of the Churches of God in North America -nimisestä kirkosta. Church of Godin tarkoitus oli tavoittaa alkukristillisyyttä vastannut tilanne, jossa organisaatiot eivät rajoittaneet uskovien yhteisöä. Teologisissa kysymyksissä Warner seuraajineen oli lähellä John Wesleyn varhaista metodismia. Church of God kielsi pitkään jäseniltään alkoholin käytön, tupakanpolton ja ”maallisiin huveihin” osallistumisen. Church of Godilla on oman ilmoituksensa mukaan yli 7 300 seurakuntaa ja 875 000 jäsentä 89 eri maassa
Augé (Deux-Sèvres)

Koordinaatit: 46°26′23″N, 00°17′10″W Augé on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee Niortin koillispuolella. Kunnan pinta-ala on 23,3 neliökilometriä ja siellä on arviolta 923 asukasta (vuonna 2016). Enimmillään 1800-luvun lopulla kunnassa on ollut yli 1 500 asukasta.
Dieu et l’État

Jumala ja valtio (Dieu et l’État) on vuonna 1882 ilmestynyt venäläisen anarkistin Mihail Bakuninin teos, joka julkaistiin postuumisti kuusi vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Se on hänen merkittävin ja laajimmalle levinnyt teoksensa ja yksi anarkistisen liikkeen perusteoksista Pjotr Kropotkinin kirjan Taistelu leivästä (1892) ohella. Sitä pidetään modernin anarkismin alkupisteenä, joka nosti Bakuninin Karl Marxin rinnalle aikakauden suurten vaikuttajien joukkoon, ja samalla anarkismista tuli myös osa vallankumouksellista työväenliikettä. Bakunin kirjoitti Jumalan ja valtion tekstin helmi-maaliskuussa 1871 eli juuri ennen Pariisin kommuunin perustamista 18. maaliskuuta, joskaan hän ei osallistunut kommuunin tapahtumiin. Sen oli alun perin tarkoitus olla toinen osa laajempaa teosta, jonka nimi oli L’Empire knouto-germanique et la Révolution sociale (”Knoutogermaaninen valtakunta ja sosiaalinen vallankumous”). Ensimmäisen osan piti käsitellä vuosina 1870–1871 käydyn Saksan–Ranskan sodan taustoja sekä Euroopan imperialismin vastaisen toiminnan yleistä historiaa. Dieu et l’État on lähes kaikkien muiden Bakuninin teosten tavoin jäsentelemätön käsikirjoitus, joka sisältää keskeneräisiä lauseita ja pitkiä sivuhuomautuksia. Se myös päättyy kesken katkeavaan lauseeseen. Aiheesta saamaansa kritiikkiin Bakuninin kerrottiin vastanneen, että hänen elämänsäkin koostuu samanlaisista katkelmista. Jumalan ja valtion toimittivat esipuheineen julkaisukuntoon Carlo Cafiero ja Élisée Reclus, jotka yrittivät Bakuninin jäämistöstä etsiä myös teoksen puuttuvia osia. He joutuivat tekemään joitakin muutoksia alkuperäiseen tekstiin, koska eivät saaneet täysin selvää Bakuninin käsialasta