nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Anders Hellander

Anders Hellander (8. joulukuuta 1718, Tornio – 29. toukokuuta 1757, Utsjoki) oli Utsjoen seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra. Hellanderin vanhemmat olivat torniolainen raatimies Abraham Hellander (1686–1747) ja Anna Johansdotter (1690–1723). Hellanderin opinto- ja työelämän taitekohdat olivat: ylioppilas Uppsalan yliopistossa 1733, pappisvihkimys 1740, Ylitornion kappalaisen apulainen 1740, Utsjoen seurakunnan saarnaaja ja koulumestari 1742, Utsjoen kirkkoherra (Turun hiippakunta) 1747. Hellander kuoli Utsjoella 29.5.1757. Hänen toimialueensa Utsjoella oli laaja pinta-alaltaan, mutta asukkaita oli 1700–luvun puolivälissä vain noin 250 henkilöä. Väestö muodostui pääosin porosaamelaisista ja heidän perheistään. Pieni osa asukkaista oli lohenkalastuksella eläviä saamelaisia. Asutus oli keskittynyt Utsjoen ja Tenojoen laaksoihin sekä Utsjoen kylään
Kuparimarkka 1949

Suomalainen kuparimarkka vuodelta 1949 on harvinainen markan kolikko vuodelta 1949. Sitä lyötiin ilmeisesti noin 250 tai 260 kappaletta, ja se on markkina-arvoltaan noin 14 000 euroa. Se on arvokkaimpia markka-aikaisia kolikoita. Silloinen rahapajan johtaja Peippo Uolevi Helle oli itsekin keräilijä ja muiden keräilijöiden manipuloitavissa. Normaalisti markat lyötiin tuolloin raudasta. Helle teki itse kuparimarkan aihiot. Kuparimarkan lyöminen oli kuitenkin jonkinlainen virkavirhe. Asia johti poliisikuulusteluihin, mutta Helle ei saanut asiasta mitään tuomiota. Rahapajan johtaja menetti kuitenkin virkansa ilmeisesti juuri tämän jupakan seurauksena.
Thorsteinn Talonvoiman tarina

Thorsteinn Talonvoiman tarina (isl. Þorsteins þáttr bæjarmagns) on keskiajan islantilaiseen saagakirjallisuuteen kuuluva lyhytsaaga (isl. þáttr). Se on luokiteltu muinaissaagaksi. Thorsteinn Talonvoiman tarina kertoo miehestä nimeltä Þorsteinn, joka on kooltaan tavallista suurempi ja ryhtyy kuningas Olavi Tryggvinpojan (isl. Óláfr Tryggvason) hirdimieheksi. Tarinassa kuvataan Þorsteinnin matkoja itään, joiden aikana hän vierailee muun muassa tuonpuoleisessa ja myyttisen Kaunotantereen (Glæsisvellir) kuninkaan luona. Saaga on kirjoitettu todennäköisesti 1200-luvun lopulla, joidenkin arvioiden mukaan 1300-luvulla, mutta sen pohjana oleva tarina-aineisto on vanhempaa. Saagan vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvun loppupuolelta. Saagan alussa kerrotaan Þorsteinnin lisänimestä, että tämä oli niin suuri, että pärjäsi kokonsa puolesta suurimmalle osalle taloista. Þorsteinn kulkee kauppa- ja ryöstöretkillä, kunnes hänestä tulee kuningas Olavi Tryggvinpojan valtaannousun jälkeen tämän hirdimies. Toiset hirdimiehet eivät juuri pidä Þorsteinnista, mutta kuningas arvostaa häntä ja lähettää hänet usein kauppamatkoille ja suorittamaan sellaisia tehtäviä, joista muut kieltäytyvät
Chris Merritt

Chris Merritt on yhdysvaltalainen tenori. Hän syntyi Oklahoma Cityssä ja valmistui Oklahoma Cityn yliopistosta, josta hän myös sai kunniatohtorin arvon. Merritt on vieraillut useissa maailman johtavista oopperataloista New Yorkissa, Lontoossa, Pariisissa, Milanossa, Hampurissa, Münchenissä, Wienissä, Amsterdamissa, Venetsiassa, Roomassa, Barcelonassa ja Buenos Airesissa. Merritt on tulkinnut muiden muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin, Gioacchino Rossinin, Arnold Schönbergn ja György Ligetin teosten rooleja.
RINA

Tarkennus: Puutteellisesti lähteistetty. RINA (lyhenne sanoista Recursive InterNetwork Architecture eli rekursiivinen internet-arkkitehtuuri) on kehitteillä oleva uusi tietoverkkojen arkkitehtuuri. Se on radikaalisti erilainen kuin Internetin tiedonsiirrossa nykyisin käytettävä TCP/IP-arkkitehtuuri. RINA pohjautuu ajatusmalliin, että kaikki tiedonsiirto tietoverkoissa on pohjimmiltaan ohjelmaprosessien välistä kommunikaatiota (Inter-Process Communication, IPC). Perinteisestä, eri tehtäviin erikoistuneisiin kerroksiin (siirtokerros, verkkokerros, kuljetuskerros jne.) pohjautuvasta verkkomallista poiketen RINA lähtee ajatuksesta, että tarvitaan vain yksi toiminnallinen kerros, joka sisältää kaikki verkossa tarvittavat protokollat. Tätä yhtä "rakennuspalikkaa", josta käytetään nimitystä DIF (Distributed IPC Facility), päällekkäin pinoamalla rakennetaan verkkoon niin monta kerrosta, kuin ylläpidollisesti katsotaan tarpeelliseksi. Kaikki kerrokset sisältävät periaatteessa saman toiminnallisuuden, vain niiden näkyvyysalue (scope) on erilainen. Alimpana oleva kerros voi hoitaa esimerkiksi kahden reitittimen välistä fyysistä linkkiä, kun taas ylin kerros voi olla vaikka maailmanlaajuinen ("Public Internet DIF"). Kutakin kerrosta voidaan säätää erikseen erilaisten käytäntöjen (policy) avulla. Käytännöillä säädellään esimerkiksi käytettävää tiedon salausta, laatuasetuksia (QoS) ja kerroksen käyttöön vaadittavaa autentikointia. RINA-arkkitehtuurin idean kehitti alun perin Bostonin yliopistolla työskentelevä John Day, joka on toiminut tietoliikenneprotokollien kehityksessä 1970-luvulta lähtien ja oli mukana muun muassa ARPANETin ja OSI-viitemallin kehitystyössä
Litiumjodidi

Litiumjodidi (LiI) on litium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elektrolyyttinä paristoissa ja orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä ja reagenssina. Huoneenlämpötilassa litiumjodidi on valkoista kiteistä ainetta. Aineen väri on usein kellertävä, johtuen siitä, että se hitaasti hajoaa muodostaen jodia. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen. Kidevedettömän litiumjodidin lisäksi tunnetaan kidevedelliset mono-, di- ja trihydraatit (LiI·H2O, LiI·2H2O ja LiI·3H2O). Kidevesi poistuu näiden rakenteesta kuumennettaessa alennetussa paineessa. Litiumjodidi liukenee erittäin hyvin veteen. Veden lisäksi se liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, etanoliin ja asetoniin. Kidevedetöntä litiumjodidia voidaan valmistaa kuumentamalla litiumin ja jodin seosta tai litiumhydridin ja jodin välisellä reaktiolla dietyylieetterin toimiessa liuottimena. Kidevedellistä litiumjodidia valmistetaan tyypillisimmin neutraroimalla litiumhydroksidia tai -karbonaattia vetyjodidilla. Litiumjodidia käytetään litiumioneja johtavana elektrolyyttinä paristoissa, joilta vaaditaan pitkää kestoaikaa
Jevhenia Tymošenko

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Jevhenija Oleksandrivna Tymošenko (ukr. Євгенія Олександрівна Тимошенко, s. 20. helmikuuta 1980) on ukrainalainen yrittäjä, hyväntekijä ja aktivisti ja Ukrainan entisen pääministerin Julija Tymošenkon tytär. Tymošenko oli naimisissa englantilaisen muusikon Sean Carrin kanssa vuodesta 2005 vuoteen 2012. Joulukuussa 2014 hän meni naimisiin Artur Tšetšotkinin kanssa.
Kymmenvuotinen sota

1868 – 1878 Kuuba Kapinallisten tappio Kuubalaiset kapinalliset Espanja huipussaan 40 000 70 000 Kymmenvuotinen sota (esp. Guerra de los Diez Años) oli vuosien 1868 ja 1878 välillä käyty sota Kuubaa hallineen Espanjan ja maan itsenäisyyttä ja aluksi myös orjuutta vastustaneiden kapinallisten välillä. Kymmenvuotinen sota oli ensimmäinen laajamittainen kapina Kuuban itsenäisyyden puolesta, mutta sodan ankarimmat taistelut rajautuivat tuolloiseen Orientesin maakuntaan. Sota päättyi kapinallisten tappioon heidän suostuessa lopulta solmimaan sodan päättäneen Zanjónin sopimuksen, mutta itsenäisyysliike kyti yhä ja johti 1890-luvulla Kuuban itsenäisyyteen johtaneeseen itsenäisyyssotaan. Kuuban itsenäisyysliike syntyi verrattain myöhään. Monissa muissa Espanjan siirtokunnissa syntyi itsenäisyysliikkeitä 1810- ja 1820-luvuilla, mutta Kuubassa vastaavaa suurta liikettä ei ollut. Kun muut siirtomaat oli paljolti menetetty, Kuuba saikin mainesanan siempre leal eli "aina uskollinen". Mainesanojen ohella Espanja myös varmisti asemiaan esimerkiksi lähettämällä Kuubaan lisäjoukkoja. Espanjan ja kuubalaisten välejä huononsivat ajan myötä esimerkiksi espanjalaisten kuvernöörien toiminta. Kuvernööreillä oli käytännössä diktaattorin oikeudet. Paikalliseen kuubalaiseen kreoliyläluokkaan suhtauduttiin ylemmyydentuntoisesti. Paikallista kreoliyläluokkaa jakoi puolestaan kysymys orjuudesta
Vepsäläisten lippu

Vepsäläisten lippu on pohjoismainen ristilippu, jonka värit ovat sininen, vihreä ja keltainen. Se on vepsäläisten kansallislippu. Keltainen symboloi peltoja, sininen järviä ja jokia, ja vihreä metsiä. Lipun suunnitteli taiteilija Vitali Dobrinin, ja se otettiin käyttöön kesäkuussa 1992 vepsäläisten kesäjuhlassa. Lippu perustuu Akseli Gallen-Kallelan suunnittelemaan Uhtuan tasavallan lippuun. Lippua käytettiin 16. toukokuuta 2000 ja 31. joulukuuta 2005 välisenä aikana Vepsän kansallisen volostin lippuna.
Lada Vesta

Lada Vesta on AvtoVAZin vuodesta 2015 lähtien valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Lada Prioran. Vesta esiteltiin konseptiautona Moskovan autonäyttelyssä elokuussa 2014. Tuotantomallin valmistus alkoi seuraavana vuonna. Sedanin rinnalle esiteltiin myöhemmin farmarimalli SW, josta on myös saatavana maastohenkisempi Cross-versio korotetulla maavaralla. Moottorivaihtoehtoina ovat 1,6- ja 1,8-litraiset bensiinimoottorit. Molempien yhteydessä on viisivaihteinen manuaalivaihteisto, mutta pienemmän moottorin yhteyteen on saatavana portaaton CVT-automaattivaihteisto ja suurempaan viisiportainen robottivaihteisto.
Lada Granta

Lada Vesta on AvtoVAZ:in valmistama C-segmentin henkilöauto. Sitä myydään Lada -brändin alla. AvtoVAZ suunnitteli mallin yhdessä Renaultin kanssa. Se suunniteltiin Lada Kalinan pohjalle. Auton myynti alkoi Venäjällä 1. joulukuuta 2011. Grantaa valmistetaan Venäjällä, Egyptissä, Ukrainassa ja Kazakstanissa. Granta oli Venäjän myydyin auto vuosina 2013-2015.
Kuuban itsenäisyyssota

1895 – 1898 Kuuba Espanjan tappioPariisin rauha (1898) Espanjan–Yhdysvaltain sotaKuuban itsenäisyys Kuubalaiset kapinalliset Yhdysvallat Espanja José MartíMáximo GómezCalixto GarcíaAntonio Maceo Arsenio Martínez CamposValeriano Wyeler Kuuban itsenäisyyssota Espanjan valtaa vastaan Kuubassa syttyi vuonna 1895 ja se sai nopeasti hieman aiemmin käytyä kymmenvuotista sotaa enemmän kannatusta. Espanjalaiset vastasivat sissien toimintaan Valeriano Wyelerin johdolla esimerkiksi keskitysleirein ja teloituksin, mikä käänsi lehdistön laajan uutisoinnin johdosta julkisen mielipiteen Espanjaa vastaan Yhdysvalloissa. USS Mainen räjähdys Havannan satamassa vuonna 1898 johti Espanjan–Yhdysvaltain sotaan, joka päättyi Pariisin rauhaan saman vuoden joulukuussa. Espanjan valtakausi Kuubassa päättyi Pariisin rauhaan, mutta sotaa seurasi amerikkalinen miehistyshallinto. Amerikkalaiset poistuivat maasta Kuuban ensimmäisten vaalien jälkeen vuonna 1902, mutta Yhdysvallat säilytti huomattavan vaikutusvallan maan asioissa. Kuuban itsenäisyyssotaa oli edeltänyt vuosien 1868 ja 1878 välillä käyty kymmenvuotinen sota, joka oli samaan tapaan tähdännyt Kuuban itsenäistymiseen. Kapinalliset oli kuitenkin tuolloin voitettu, mutta sodan päättäneessä Zanjónin sopimuksessa Espanja teki kuubalaisille joitakin myönnytyksiä. Kuubalaisilla oli tarkoitus olla esimerkiksi edustus Espanjan cortesissa, mutta espanjalaisista poiketen cortesin vaaleissa kaikilla Kuubassa asuvilla espanjalaisilla virkamiehillä oli äänioikeus, kun taas kuubalaisilla oli äänioikeus vain tietyn veronmaksurajan ylittämisen jälkeen. Näin kuubalaisista vain noin 3 % oli äänioikeutettuja. Lisäksi emämaan veropolitiikkaan kuului, että Kuubasta saadut tulot käytettiin ensisijaisesti virkamiesten ja sotilaiden palkkoihin ja julkisille hankkeille ei jäänyt varoja. Kuubalaisten vaatimusten huomiotta jättäminen johti alati kasvavaan tyytymättömyyteen. Kuubassa oli ollut kymmenvuotisen sodan jälkeen muutamia yrityksiä nostattaa uusi kapina Espanjaa vastaan
Eyrin asukkaiden saaga

Eyrin asukkaiden saaga (isl. Eyrbyggja saga) on muinaisislannin kielellä kirjoitettu keskiaikainen saaga, joka luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin. Saagan tapahtumat sijoittuvat noin vuosien 880–1030 väliseen aikaan Snæfellsnesin niemimaalle Länsi-Islantiin. Eyrin asukkaiden saga kertoo nimestään huolimatta alueen kolmen merkkisuvun, Eyrin asukkaiden (Eyrbyggjar), Joutsenvuonolaisten (Álptfirðingar) ja Þórsnesin asukkaiden (Þórsnesingar), vaiheista, jotka jollain tapaa linkittyvät myös muista islantilaissaagoista (Gísli Súrinpojan saaga, Poltetun Njállin saaga, Lohilaaksolaisten saaga) tunnetun päällikön, Snorri goðin elämään. Saaga on kirjoitettu todennäköisesti 1200-luvun puolivälin tienoilla, ennen vuotta 1262, jolloin islantilaiset siirtyivät Norjan kuninkaan alaisuuteen. Sen kirjoittaja on oletettavasti ollut islantilainen Sturlungien sukuun (isl. Sturlungar) kuulunut Sturla Þórðarson (1214–1284), jonka esi-isä Snorri goði oli ja joka tunsi alueen, jolle saagan tapahtumat keskittyvät. Eyrin asukkaiden saagaa ei ole suomennettu, mutta siinä esiintyvä episodi Kuohuvirran (isl. Fróðá) tilalle palaavista rauhattomista vainajista, jotka hätyyttelevät ja sairastuttavat tilan asukkaita, on ilmestynyt nimellä ”Kummittelua maailmanääressä” Marko Lambergin toimittamassa ja kääntämässä keskiaikaisten kummitustarinoiden kokoelmassa Päätön ritari – Kauhutarinoita keskiajalta (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2012). Eyrin asukkaiden saagasta tunnetaan kolme erilaista versiota, jotka ovat säilyneet neljässä fragmentaarisessa pergamenttikäsikirjoituksessa sekä useissa nuoremmissa paperikäsikirjoituksissa. Yksi versioista oli osa Vatnshyrna-nimellä tunnettua islantilaissaagojen kokoelmakäsikirjoitusta, jonka islantilainen Jón Hákonarson laati vuoden 1400 tietämillä. Useiden Vatnshyrnassa olevien saagojen kerronta sisältää runsaasti yliluonnollisia elementtejä Eyrin asukkaiden saagan tavoin
Lada Largus

Lada Largus on Ladan valmistama tila-automalli, joka on uudelleennimetty Dacia Logan MCV.
Mutnedjmet

Mutnedjmet oli Egyptin 21. dynastian kuningatar. Hän oli naimisissa veljensä Psusennes I kanssa. Hän oli faarao Amenemopen ja prinssi Ankhefemutin äiti. Kuva hänestä nuorena löytyy kahden siskonsa kanssa Luxorin temppelistä. Hänen aviomiehensä haudalla Tanisissa hänet on kuvattu kuningattarena.
Fibox

Fibox on suomalainen perheyritysryhmä, joka valmistaa sähkölaitteiden koteloita ja tarkkuuspuristettuja muoviosia. Vuonna 1991 perustettu yritys pohjautuu Fiskars-yhtiön 1960-luvun alussa aloittamaan muovikoteloiden valmistukseen, jonka Fiskars myi toimivalle johdolle 1990-luvun alussa. Fibox-konsernin vuosiliikevaihto oli 2010-luvun puolenvälin paikkeilla noin 95 miljoonaa euroa, ja konserni työllisti noin 600 henkilöä. Tehtaita on Suomessa, Puolassa, Kiinassa ja Etelä-Koreassa.. Monialayritys Fiskars aloitti sähkökeskuksissa tarvittavien muovikoteloiden tuotannon 1960-luvun alussa. Iskunkestävästä polykarbonaatista valmistetut kytkinkotelot muodostuivat menestystuotteiksi. 1980-luvulla valikoimaan lisättiin teollisuusautomaatioon sopivia pikkukoteloita. 1990-luvulla Fiskarsin myymästä liiketoiminnasta syntynyt Fibox alkoi kansainvälistyä perustamalla myyntikonttoreita tärkeimmille markkinoille. Tuolloiset tehtaat sijaitsivat Kirkkonummen Jorvaksessa ja Etelä-Korean Incheonissa. 2000-luvun alussa Fibox osti Suomesta Tamplast Oy:n ja Haloset Oy:n. Vuonna 2003 liiketoiminnot jaettiin kahtia, muoveja ja alumiinia materiaaleinaan käyttävään kotelobisnekseen (Fibox Enclosures) ja muovisten tarkkuusosien valmistukseen monille eri toimialoille (Fibox Plastic Mechanics)
Alkanoliamiinit

Alkanoliamiinit eli aminoalkoholit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa on sekä alkoholeille tunnusomainen hydroksyyliryhmä että amiineille tunnusomainen aminoryhmä. Alkanoliamiinit ovat tärkeitä yhdisteitä liuottimina sekä orgaanisen kemian synteeseissä. Alkanoliamiinien rakenteessa sekä amino- että hydroksyyliryhmät voivat olla joko primäärisiä, sekundäärisiä tai tertiäärisiä. Molekyylimassaltaan pienet ja rakenteeltaan yksinkertaiset alkanoliamiinit ovat huoneenlämpötilassa olomuodoltaan nesteitä ja suuremmat kiteisiä kiinteitä aineita. Useat alkanoliamiinit liukenevat hyvin veteen ja poolisiin orgaanisiin liuottimiin. Amiinien tavoin alkanoliamiinit ovat emäksisiä ja reagoivat happojen kanssa muodostaen suoloja. Karboksyylihappojen ja happokloridien kanssa reagoidessaan alkanoliamiinit muodostavat huoneenlämpötilassa amideja ja kuumennettaessa estereitä. Dikarboksyylihapot reagoivat muodostaen poly(amidiesteri)polymeerin. Alkanoliamiinien valmistamiseen on kaksi pääasiallista tapaa. Ammoniakki tai amiini reagoi epoksidien kanssa nukleofiilisella substituutioreaktiolla, jolloin epoksidin rengasrakenne avautuu ja muodostuu alkanoliamiini. Tyypillisimmät käytetyt epoksidit ovat etyleenioksidi ja propyleenioksidi. Toinen tapa on pelkistää nitroalkoholeja vedyttämällä, ja tässä menetelmässä katalyyttinä käytetään Raney-nikkeliä
Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta

Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta (isl. Illuga saga Gríðarfóstra) on islantilainen saaga, joka kertoo talollisen pojasta, Illugista, joka kohtaa viikinkiretkellä ystävästä kuninkaanpoika Sigurðrin kanssa kaukana pohjoisessa peikkoämmäksi loihditun prinsessan ja tämän tyttären. Saaga Illugista luetaan myöhäisiin muinaissaagoihin. Se on kirjoitettu todennäköisesti 1400-luvulla, vaikkakin sen keskiaikaista alkuperää on myös epäilty. Saagan varhaisin käsikirjoitus, muinais- ja ritarisaagoja sisältävä AM 123 8vo, on 1500-luvulta. Saaga Illugista on kuitenkin osa laajempaa skandinaavista tarinaperinnettä, josta on säilynyt jälkiä norjalaisissa, tanskalaisissa ja färsaarelaisissa kansanballadeissa. Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta on ilmestynyt suomeksi käännettynä muinaissaagojen kokoelmassa Egill Yksikätinen – Muinaissaagoja Pohjolasta (Finn Lectura 2013). Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta kertoo Sviði-nimisen talollisen pojasta nimeltä Illugi, joka on Tanskanmaan kuningas Hringrin pojan Sigurðrin hyvä ystävä. Kuninkaan neuvonantaja Björn ei pidä Illugista, ja kun Sigurðr pyytää Illugia mukaansa viikinkiretkelle, jonne hänen isänsä on määrännyt mukaan myös Björnin, Illugin äiti estelee ensin. Hän epäilee Illugin joutuvan Björnin taikojen alaiseksi. Äiti teettää kuitenkin Illugilla kokeen, jossa tämä osoittaa, ettei ole altis noituudelle. Sigurðr lähtee viikinkiretkille Illugi ja Björn mukanaan
Skandinavisen pronssikauden pitkätalo

Skandinavisen pronssikauden pitkätalo on lähinnä Skandinavisella pronssikaudella vallinnut rakennustraditio, jolla on vastineita etelässä Keski- ja Länsi-Euroopassa. Rakennustraditiolla on pitkät omakohtaiset juuret, mutta sen kehittymiseen vaikutti myös se, miten eteläisillä alueilla toimittiin. Tämä näkyy selvästi, kun pitkätalot muuttuivat äkisti kaksilaivaisuudesta kolmilaivaisiksi taloiksi koko eteläisessä Skandivaviassa. Traditioon kuuluu käsitteet kaksi- ja kolmilaivainen rakennustraditio. Tällä tarkoitetaan samaa, mitä on ollut tapana ilmaista kirkkojen rakenteista. Kaksilaivaisen talon kattorakenne nojasi harjan suuntaiseen kurkihirteen, jota kannattelivat lattian keskelle pystytettyt tolpat. Harjaa seuraavien tolppien rivi jakoi talon pituussuunnassaan kahteen ”laivaan”. Kun myöhemmin talon kattorakennetta muutettiin sellaiseksi, että sitä tukemaan tarvittiin kaksi rinnakkaista pylväsriviä, aletaan tästä variaatiosta käyttämään nimitystä kolmilaivainen talo. Pitkätalot liittyviät Keski-Euroopassa nauhakeraamiseen kulttuuriin (noin 5400–4900 eaa.), joka oli varhainen kivikauden maatalouskulttuuri Euroopassa. Talot oli rakennettu niin, että katto tuettiin puunrungoista katkaistujen ja maahan kaivettujen pylväiden varaan ja seinät rakennettiin seipäistä ja risuista, jotka tiivistettiin savella. Talolla saattoi olla pituutta 15–45 metriä, leveyttä 6–8 metriä ja ne saattoivat olla jopa neljälaivaisia
Ernest MacMillan

Ernest MacMillan (18. elokuuta 1893 Mimico – 6. toukokuuta 1973 Toronto) oli kanadalainen kapellimestari ja säveltäjä. Hän aloitti urkujensoiton opiskelun Arthur Blakeleyn johdolla Torontossa 8-vuotiaana ja teki julkisen ensiesiintymisensä 10-vuotiaana. Hän jatkoi urkujensoiton opintojaan myöhemmin Skotlannissa ja Englannissa. Hän sai Oxfordin yliopistosta musiikin kandidaatin arvon. MacMillan opiskeli nykyajan historiaa Toronton yliopistossa 1910-luvun alussa ja lähti sitten Pariisiin opiskelemaan pianonsoittoa Therese Chaigneaun johdolla. Hänet internoitiin ensimmäisessä maailmansodassa, mutta hän sai poissaolevana taiteiden kandidaatin arvon Toronton yliopistosta vuonna 1915. Vuonna 1918 hän sai Oxfordin yliopistosta musiikin tohtorin arvon. Vapauduttuaan MacMillan palasi Torontoon, jossa hän työskenteli urkurina ja kuoromestarina. Hän oli myös Toronton musiikkikonservatorion rehtorina vuosina 1926–1942 ja Toronton yliopiston musiikin tiedekunnan dekaanina 1927–1952. Hän toimi Toronton sinfoniaorkesterian kapellimestarina 1931–1956 ja Mendelssohn-kuoron johtajana samassa kaupungissa 1942–1957
Peter Paul Koprowski

Peter Paul Koprowski (s. 24. elokuuta 1947 Lodz) on puolalaissyntyinen, kanadalaistunut säveltäjä ja pianisti. Hän on saanut vahvoja vaikutteita renessanssin aikana vaikuttaneilta Johannes Ockeghemilta ja Josquin Despreziltä, mutta myös Karol Szymanowskilta, joka uskoi vanhojen ja uusien vaikutteiden yhdistelemiseen. Koprowski opiskeli vuoteen 1969 saakka Krakovassa. Suoritettuaan opintoja Nadia Boulangerin johdolla hän muutti Kanadaan vuonna 1971 ja pääsi sävellyksen tohtorikoulutettavaksi Toronton yliopistossa. Hän on opettanut McGillin yliopistossa ja Länsi-Ontarion yliopistossa. Hän on myös toiminut Banff-keskuksen nimikkosäveltäjänä. Samassa asemassa hän toimi 1980-luvun lopussa Kanadan oopperayhtiössä, jolle hän sävelsi oopperan Dulcitius. Pianolle ja orkesterille sävelletty teos Souvenirs de Pologne (1983) syntyi ensimmäisen Kanadaan muuton jälkeen tehdyn Puolan-matkan innoittamana. Koprowski voitti Jules Léger -palkinnot teoksillaan Sonnet for Laura (huilulle ja pianolle, 1989) ja Puhallinkvintetto (1994). Hän on tehnyt kymmenittäin tilaustöitä ja säveltänyt muiden teostensa ohessa konserttoja sekä sinfonioita
Linnunrata (kirjasarja)

Linnunrata on Douglas Adamsin kirjoittama romaanisarja, joka perustuu hänen kuunnelmasarjaansa Linnunradan käsikirja liftareille. Romaanisarja Linnunrata ilmestyi vuosina 1979–1992 viitenä osana, jotka muodostavat yhdessä Adamsin sanoin ”maailman ainoan viisiosaisen trilogian”. Sarjaan kuuluu viisi romaania: Ennen kuolemaansa vuonna 2001 Douglas Adams myös vihjaisi, että hän olisi kirjoittamassa kirjasarjalle vielä kuudetta osaa, joka päättäisi tarinan hänelle mieluisalla ja iloisella tavalla. Douglas olikin kirjoittamassa kirjaa Salmon of Doubt, joka kertoi Adamsin toisen kirjasarjan päähenkilön, "holistisen etsivän" Dirk Gentlyn, kolmannesta seikkailusta. Adams oli kuitenkin ilmeisesti muuttamassa mieltään ja tekemässä tästä teoksesta juuri Linnunrata-sarjan kuudennen teoksen, joka mahdollisesti olisi myös saattanut nivoa nämä kaksi erillistä kirjasarjaa yhteen. Artemis Fowl -kirjoistaan tunnettu irlantilainen kirjailija Eoin Colfer on kirjoittanut sarjalle kuudennen osan nimeltään Vielä yksi juttu… (And another thing…), joka ilmestyi vuonna 2009. WSOY julkaisi vuonna 1996 Pekka Markkulan käännöksen sekä vuonna 2009 sen ja loput neljä osaa yhteispainoksena. Kirjasarja on julkaistu myös äänikirjoina Aku Laitisen lukemana.