nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Tarton taidemuseo

Tarton taidemuseo eli Tartmus on Viron valtion omistama taidemuseo Tartossa. Se on perustettu vuonna 1940 paikallisen taidekoulun Pallaksen aloitteesta. Museon nimi on maaliskuusta 2015 ollut Tartmus. Pääkokoelmassa on 1700-luvulta alkaen virolaisten ja ulkomaalaisten taiteilijoiden teoksia, jotka liittyvät tavalla tai toiselle Viroon. Kokoelmassa on 23 000 näyttelyesinettä. Museo pitää vaihtuvia näyttelyjä omien kokoelmien töistä ja näyttelyjä yhteistyössä virolaisten ja ulkomaisten museoiden ja gallerioiden kanssa. Näyttelyt järjestetään Raatihuoneentorin varrella olevassa historiallisessa Barclay de Tollyn talossa. Jotkut viime vuosien nykytaiteen näyttelyt ovat synnyttäneet runsaasti julkista taiteen ansioista ja rajoista. Ristiriitaisin on ollut vuonna 2012 järjestetty näyttely MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!, jossa oli esillä Viron taiteen skandaalimaisimpia töitä vuoden 1990 jälkeen, sekä vuonna 2012 järjestetty näyttely Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest (Minun Puolani. Muistoja ja unohdusta) vuonna 2015, jossa oli esillä holokausti-aiheista puolalaista nykytaidetta. Tarton taidemuseota johti vuodesta 2013 Rael Artel, joka oli aiemmin itsenäinen kuraattori ja galleristi
Lamminjärvi (Vesilahti)

Lamminjärvi  on kuivatettu järvi Pirkanmaalla Vesilahden Onkemäellä, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen. Lamminjärvi kuivatettiin suoksi ja pelloksi hiljalleen 1900-luvun alkupuoliskon aikana. Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järvi piirrettiin saman kokoiseksi kuin esimerkiksi Sarvijärvi ja se sijaitsi keskellä suota. Kartassa ei ole Lamminjärven nimeä, muuta siihen oli piirretty Inhanoja laskuojaksi ja nykyinen Pussimäenoja, joka laskee Iso Arajärvestä, on vain pienempi sivuhaara. Se on piirretty vielä vuoden 1922 Tampereen taloudellisessa kartassa järvenä, jonka nimi kirjoitettiin siinä ”Lammijärvi”. Lamminjärven lyhyt laskuoja laski Hirvijärveen, jonka vedenpinta on voinut olla samalla korkeudella Lamminjärven kanssa. Vuoden 1959 peruskartassa järven avovesi on kuivunut märäksi suoksi. Suon läpi kulkee kapea oja, jota on vuoden 1980 kartassa merkitty huomattavasti leveämpänä ja suorempana Myllykoskesta Hirvijärveen asti. Vuoden 1993 kartassa näkyy, kuinka entisen järven rantapeltoja on annettu joutamaaksi Tervakorven kohdalla ja siitä ojan yli pohjoisessa.
Kortejärvi (Vesilahti)

Kortejärvi  eli nykyään kartalla Kortejärvenletto  on kuivatettu järvi Pirkanmaalla Vesilahden Kahnassa, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen. Kortejärvi kuivatettiin suoksi ja pelloksi 1910-luvulla tai sitä ennen. Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Kortetjärvi”. Siihen laski etelästä Karstunoja, joka on vieläkin Karstunjärven laskuoja, ja lännestä Onkemäenjärven laskuoja. Kortetjärven ympärillä oli laajat niityt, mutta joitakin peltoja oli raivattu Karstunojan suunnalta. Järvi oli muuten autio. Vuoden 1922 Tampereen taloudellisessa kartassa järveä ei enää näy. Se on kuivatettu suoksi ja pelloksi, jonka matalimpaan kohtaan on avattu Koskenjoelle uusi uoma. Karstunoja käännettiin yhteen uusista kuivatusojista, joka yhtyy suoraan Koskenjokeen. Syntynyttä vetistä suota kutsuttiin vuoden 1959 peruskartassa Kortejärvenletoksi (letto on suo). Osittain järven pohjaa ja ympäröivää suota olivat myös Mustiaiskorpi, Kahnalankorpi ja Kieliö. Vuoden 1976 kartassa Kortejärvenletto sekä Kahnalankorven länsireunaa ja pohjoisreunaa on raivattu pelloksi
Hangon sopimus

Hangon sopimus oli Suomen sisällissodan aikana 5. huhtikuuta 1918 Suomeen sijoitettujen Venäjän Itämeren-laivaston joukkojen ja Hangossa maihinnousseen Saksan Itämeren-divisioonan välillä solmittu sopimus, jonka mukaan pääosin Helsinkiin sijoitettu Venäjän laivasto jäisi puolueettomaksi ja saksalaiset takaisivat sille ja sen aluksille turvallisen poistumisen. Hangon sopimuksen ansiosta venäläisten ja saksalaisten ei tarvinnut rikkoa Suomessa Brest-Litovskin rauhansopimusta, joka oli solmittu kuukautta aiemmin Saksan keisarikunnan ja Neuvosto-Venäjän välillä. Kun saksalaiset viikkoa myöhemmin valtasivat Helsingin suomalaisilta punaisilta, Helsingissä ja Viaporissa olleet venäläiset joukot pysyivät sovitusti puolueettomina. Neuvosto-Venäjä oli 3. maaliskuuta 1918 allekirjoittanut Brest-Litovskin rauhansopimuksen, joka velvoitti sen vetämään joukkonsa pois Suomesta ja jätti Saksalle vapaat kädet Suomen alueella. Sopimus ratifioitiin 16. maaliskuuta. Venäjän Itämeren-laivaston uusi komentaja, 1. luokan kapteeni Aleksei Štšastnyi sai määräyksen evakuoida laivaston alukset Helsingistä Kronstadtiin, mutta jäätilanteen ja laivojen huonon kunnon vuoksi ”Itämeren laivaston jäämarssina” tunnettu evakuointi viivästyi. Samaan aikaan Saksa päätti Suomen valkoisen hallituksen eli Vaasan senaatin esittämän avunpyynnön nojalla lähettää joukkojaan tukemaan valkoisia sisällissodassa. Kenraali Rüdiger von der Goltzin komentama 10 000 miehen vahvuinen Itämeren-divisioona nousi maihin Hangossa 3
Sigmund Freudin käsitys uskonnosta

Sigmund Freudin käsitys uskonnosta ilmenee hänen kirjoistaan ja artikkeleistaan. Psykoanalyysin perustaja Sigmund Freud oli ateisti. Freudin näkemyksen mukaan uskonto oli verrattavissa lasten ja vanhempien suhteeseen, eli ihminen hakee korvaajaa, kun häneltä otetaan vanhemmat pois. Freud piti uskonnollisia käsityksiä ”harhoina, ihmiskunnan vanhimpien, voimakkaimpien ja sitkeimpien toiveiden kuviteltuina toteutumina”. Ateismistaan huolimatta Freud oli ylpeä juutalaisesta syntyperästään eikä koskaan yrittänyt kätkeä sitä: ”Vanhempani olivat juutalaisia, minä myös olen pysynyt juutalaisena”, hän kirjoitti omaelämäkerrassaan vuonna 1925. Filosofeista nuori Freud mainitsi arvostavansa eniten ateisti Ludwig Feuerbachia. Franz Brentanolla oli voimakas mutta ohimenevä teis­tinen vaikutus. Friedrich Nietzscheä Freud kielsi lukeneensa nuorena, mutta tästä on eriäviä käsityksiä. Kirjassaan Erään toivekuvitelman tulevaisuus Freud piti uskontoa ihmismielen puolustuskeinona pelottavia luonnonilmiöitä, sairautta ja kuolemaa vastaan. ”Nämä voimat luonto on suurena, julmana ja kiivaana nostattanut vastaamme ja muistuttaa mieliin heikkoutemme ja avuttomuutemme.” Ihmisen mielikuvitus muuntaa luonnonvoimat henkilöllisiksi, yliluonnollisiksi valloiksi, joihin voidaan vedota samalla tavoin kuin lapsi vetosi vanhempiinsa. »Persoonattomille voimille ja kohtalolle ihminen ei mahda mitään, vaan ne jäävät lopullisesti vieraiksi
Viron korkein oikeus

Viron korkein oikeus (vir. Riigikohus) on Viron korkein tuomioistuin. Se on sekä muutoksenhakutuomioistuin (kassaatiotuomioistuin) että perustuslakituomioistuin. Korkein oikeus sijaitsee Tartossa. Viron perustava kokous perusti Viron korkeimman oikeuden muutoksenhakutuomioistuimeksi 21. lokakuuta 1919. Tuomioistuimen ensimmäiset tuomarit olivat Kaarel Parts (presidentti), Paul Beniko, Rein Koemets, Jaan Lõo, Hugo Reiman, Martin Taevere ja Peeter Puusepp. Tuomioistuin piti ensimmäisen istuntonsa Tarton raatihuoneella 14. tammikuuta 1920. Kun valtaa keskitettiin 1935, Korkein oikeus siirrettiin Tallinnaan, jossa se sijaitsi tarkoitukseen remontoidussa rakennuksessa Wismari tänavilla. Tuomioistuimen viimeinen istunto pidettiin 31. joulukuuta 1940, jolloin se hyväksyi Viron sosialistisen neuvostotasavallan määräyksen lopettaa toimintansa 1
Vaasan kaupungintalo

Vaasan kaupungintalo (ruots. Vasa stadshus) sijaitsee Vaasan Senaatinkadulla, kaupungin keskustassa. Rakennuksen on suunnitellut ruotsalainen arkkitehti Magnus Isaeus, ja se rakennettiin vuosina 1879–1883. Kaupunginvaltuuston rakennuspäätös on vuodelta 1875. Vaasan kirkon länsipuolelle oli vuonna 1864 valmistunut raatihuone, jonka arkkitehti Carl Axel Setterberg oli piirtänyt, mutta se oli vuonna 1872 myyty valtiolle koulutaloksi. Kaupunki velvoitettiin viiden vuoden kuluessa rakentamaan uusi raatihuone. Tontiksi osoitettiin asemakaavassa koululle varattu tontti kirkon itäpuolella. Rakentamisaikaan jouduttiin kahdesti anomaan jatkoa piirustusten viivästymisen vuoksi. Rakennuksen suunnitteli tukholmalainen arkkitehti Magnus Isaeus (1841–1890) ja se valmistui vuonna 1883. Rakennustyöt aloitettiin kuitenkin vasta vuonna 1879, sillä hanketta vastustettiin kaupunkilaisten valituksella: “Kaupungin kunnallishallinnon tehtävä on kaupungin järjestystä ja taloudenpitoa koskevien asioiden hoito, joihin juhlahuoneiston hankkiminen ei kuulu.” Senaatti hyväksyi kuitenkin kaupunginvaltuuston rakennussuunnitelmat juhlasaleineen. Rakennusta alettiin käyttää kaupungin virasto- ja hallintotalona
Täydennyslentolaivue 25

Täydennyslentolaivue 25 (T-LLv 25) oli Suomen ilmavoimien koulutuslentolaivue jatkosodassa. Laivue perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuussa 1941, mutta se lakkautettiin jo saman vuoden lokakuussa lentäjien koulutustarpeen täytyttyä. Lentokoulutusta antavan Täydennyslentorykmentin ja sen alaisten lentolaivueiden perustamisesta seuraavan liikekannallepanon sattuessa päätettiin ilmavoimien esikunnan heinä-elokuussa 1940 tekemillä päätöksillä. Täydennyslentolaivue 25 perustettiin 18. kesäkuuta 1941 osana jatkosodan liikekannallepanoa. Sen tehtäväksi tuli pääasiassa lentorykmentti 2:een sijoitettavien reservistä palaavien ohjaajien jatkokoulutus, jonka tavoitteena oli saavuttaa koulutettavan henkilöstön rintamakelpoisuus. Ylivieskaan sijoitetun laivueen komentajaksi määrättiin kapteeni Eino Carlsson, joka oli saanut tunnustusta toimittuaan talvisodassa lentolaivue 24:n lentueenpäällikkönä. T-LLv 25:n antaman hävittäjälentäjien jatkokoulutuksen pohjana oli tarkoitus käyttää Carlssonin vuonna 1940 laatimaa Hävittäjä Täydennyslaivueen koulutusohjelmaa, mutta tämä jäi suunnitelmaksi laivueen opettajapulan takia. T-LLv 25:n kalusto koostui noin kymmenestä VL Pyrystä ja Gloster Gauntletista, jotka jaettiin kolmen lentueen käyttöön. Lentueista ensimmäinen oli Pyry-lentue, toinen Gauntlet-lentue ja kolmas sekakalustoinen. Laivueella oli käytössään myös yksi VL Kotka ja VL Tuisku. Pyryjä piinasivat alkuun sadesäällä esiin tulleet ongelmat, ja koneita oli yleensä käyttökunnossa 3–4
Veikko Linnakko

Veikko Aukusti Linnakko (7. joulukuuta 1921 Inkeroinen – 2. kesäkuuta 1997) oli suomalainen upseeri, joka toimi Savon prikaatin komentajana ja Reserviupseerikoulun johtajana. Linnakon vanhemmat olivat Kalle Lindström ja Elsa Tökkäri. Hänen puolisonsa vuodesta 1948 oli Vappu Miettinen (er. 1981). Linnakko tuli ylioppilaaksi Inkeroisen yhteiskoulusta 1942. Talvisodassa hän toimi Erillinen pataljoona 22:n Laatokan ilmapuolustuksessa 1940, jatkosodassa nuorempana upseerina Jalkaväkirykmentti 25:ssä ja Jalkaväkirykmentti 56:ssä. Hän haavoittui Loimolassa 1944 eli samana vuonna, jolloin hän valmistui Kadettikoulusta. Linnakko toimi jatkosodan jälkeen ensin nuorempana upseerina Jääkäripataljoona 2:ssa 1945 ja Jalkaväkirykmentti 8:ssa vuodesta 1946, sitten vuodesta 1950 3. divisioonan esikunnan toimistoupseerina, komppanianpäällikkönä ja koulutusupseerina 5. prikaatissa–Karjalan prikaatissa 1953–1957 ja Pääesikunnan koulutusosaston toimistoupseerina vuodesta 1959
Nikolai Tšaikovski

Nikolai Vasiljevitš Tšaikovski (ven. Никола́й Васи́льевич Чайко́вский; 7. tammikuuta 1851 (J: 26. joulukuuta 1850) Vjatka, Venäjän keisarikunta – 30. huhtikuuta 1926 Lontoo, Iso-Britannia) oli venäläinen poliittinen aktivisti. Hän vaikutti nuoruudessaan 1870-luvun alussa maanalaisessa narodnikkiliikkeessä ja myöhemmin sosialistivallankumouksellisen puolueen maltillisella siivellä. Venäjän sisällissodan aikana hän kuului näkyviin valkoisten tukijoihin ja johti vuosina 1918–1919 Arkangeliin perustettua valkoista hallitusta. Aatelisperheeseen syntynyt Tšaikovski valmistui Pietarin yliopiston fyysis-matemaattisesta tiedekunnasta vuonna 1872. Hän kuului vuodesta 1869 Tšaikovskin piirinä (Tšaikovtsy) tunnettuun, lähinnä opiskelijoista muodostuneeseen vallankumoukselliseen opintopiiriin, joka levitti kiellettyä vapaamielistä kirjallisuutta ja agitoi työläisten keskuudessa. Tšaikovskin piiri vastusti Sergei Netšajevin väkivaltaista vallankumouksellisuutta. Tšaikovski ei ollut ryhmän perustaja eikä johtaja, mutta piiri jäi silti historiaan hänen mukaansa nimettynä, sillä hän vaikutti keskeisesti sen omaksumaan linjaan. Tšaikovski oli varsinkin 1870-luvun alussa vaikutusvaltainen nuorten narodnikkien liikkeessä, mutta hän muutti vuonna 1874 Yhdysvaltojen Kansasiin, jossa hän kuului jonkin aikaa venäläisten emigranttien muodostamaan ”jumalallisen ihmisyyden” (bogotšelovetšestvo) kristilliseen lahkoon
Läntisen alueen niemimaan kansallispuisto

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Läntisen alueen niemimaan kansallispuisto (engl. Western Area Peninsula National Park) on Sierra Leonen Läntisellä alueella, aivan pääkaupunki Freetownin eteläpuolella sijaitseva kansallispuisto. Se on perustettu vuonna 2013. Puiston pinta-ala on 176,88 neliökilometriä (toisen lähteen mukaan 183,37 km2). Kansallispuisto on nimetty Sierra Leonen aielistaan mahdollisena tulevina maailmanperintökohteena. Kansallispuisto kattaa Leijonan vuoristona tunnetun metsäisen alueen Läntisen alueen niemimaalla. Vuoriston korkein huippu kohoaa 971 metriä merenpinnan yläpuolelle. Metsästä yhä 60 prosenttia on luonnontilassa, ja eläimistö on monipuolinen suojelualueen uloittuessa lännessä Atlantin valtameren rannikolle. Kansallispuisto on yksi Sierra Leonen kahdeksasta biodiversiteetin keskeisimmästä alueesta (hot spot), ja sen kuvataan sisältävän 80–90 % maansa maa-alueen biodiversiteetistä. Kansallispuiston suuria nisäkkäitä ovat muun muassa guineansimpanssi (Pan troglodytes verus, simpanssin alalaji), piliocolobus-suvun apinoita (guineanruostegueretsa), läntinen musta-valkea colobus (Colobus polykomos), Cercocebus atys (eräs mangabeihin kuuluva häntäapinalaji), dianamarakatti, leopardi, jentinkinsukeltaja-antilooppi (Cephalophus jentinki), mustasukeltaja-antilooppi, kääpiöfilantomba (Philantomba maxwellii). Läntisen alueen niemimaan kansallispuistossa on havaittu ainakin 316 lintulajia. Joukossa on uhanalaisia tai lähesuhanalaisiakin lajeja kuten keltasukasnokka ja keltapääkaljukas, joka on löydetty uudelleen alueelta
Paleoliittinen Kreikka

Paleoliittinen Kreikka viittaa nykyisen Kreikan alueeseen paleoliittisella kaudella eli vanhemmalla kivikaudella. Tässä siihen luetaan myös mesoliittinen kausi eli keskinen kivikausi. Aikakausia luonnehtii varhaisten ihmisten toiminta ja metsästäjä-keräilijä-kulttuuri, ja ne kattavat yhdessä ajan ensimmäisten ihmisten saapumisesta viimeistään noin 400000–300000 eaa. aina noin vuoteen 7000–6800 eaa. saakka. Kreikasta on tehty löytöjä kaikilta paleoliittisen kauden vaiheilta: varhaiselta tai alapaleoliittiselta kaudelta noin vuoteen 148000 eaa. saakka, keskiseltä paleoliittiselta kaudelta noin 148000–28000 eaa. ja myöhemmältä eli yläpaleoliittiselta kaudelta noin 28000–9000 eaa.; sekä mesoliittiselta kaudelta noin 9000–7000 eaa. Näitä kausia seurasi neoliittinen kausi eli uudempi kivikausi (Neoliittinen Kreikka). Ihmisasutus levisi Kreikkaan idästä tai pohjoisesta. Varhaisin löytö on Petrálonan luolasta Chalkidikílta vuonna 1959 löydetty ihmisen kallo, jonka iäksi on esitetty eri arvioissa noin 700 000–300 000 vuotta, useimmiten noin 400 000–300 000 vuotta
Mario Pomilio

Mario Pomilio (14. tammikuuta 1921 – 3. huhtikuuta 1990) oli italialainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Il quinto evangelio ('viides evankeliumi'). Pomiliolle myönnettiin vuonna 1965 Campiello-palkinto, vuonna 1983 Strega-palkinto ja vuonna 1978 Prix du Meilleur livre étranger -palkinto. Pomilio on opiskellut Pisan yliopistossa. Esikoisteosta L'uccello nella cupola (1954) ja teosta Il cimitero cinese (1957) leimaa katolinen maailmankatsomus. Myöhemmin seurannut uskonnollinen kriisi näkyy teoksessa La compromissione (1965). Hänen pääteoksensa on Il quinto evangelio (1975), jossa paljastuu Pomilion perehtyneisyys historiaan ja uskontoon. Tyylillisesti taitava teos muodostuu viidettä evankeliumia eri vuosisadoilla etsivien kirjeistä. Pomilio oli Euroopan parlamentin jäsen Euroopan kansanpuolueen ryhmässä vaalikaudella 1984–1989.
Alt-right

Alt-right eli alternative right (suom. vaihtoehtoinen oikeisto tai vaihtoehto-oikeisto) viittaa yhdysvaltalaiseen aatteellisesti laaja-alaiseen ja löyhästi järjestäytyneeseen äärioikeistolaiseen liikkeeseen. Alt-rightin kannattajat ovat järjestäytyneet internetissä ja erityisesti kuvafoorumeilla kuten 4chanissa. Se sai kannatusta nuorten miesten keskuudessa ja kasvoi keskustelufoorumeilla. Julkisuutta alt-right sai ennen kaikkea Breitbart-uutissivuston ansiosta, josta tuli sen "puhujakoroke". Kannattajien viestintätyyliin kuuluu oleellisena osana trollaaminen ja ironia. Alt-right sai alkunsa vuonna 2008 konservatiiviälymystön liikkeenä, jonka pani alulle paleokonservatiivi ja akateemikko Paul Gottfried. Gottfried ja etnonationalisti Richard B. Spencer kehittivät alt-right-käsitettä Taki's Magazine -verkkolehdessä ja Spenceristä tuli liikkeen johtohahmo National Policy Institute -ajatushautomonsa kautta. Alt-right tuli laajemmin tunnetuksi Donald Trumpin presidentinvaalikampanjan aikana 2016, sillä liikkeen kannattajat asettuivat Trumpin taakse. Liikkeen keulahahmoihin kuuluu Spencerin ohella muun muassa Breitbartin entinen johtaja Steve Bannon. Liike oli Spencerin johdolla vahvasti etnonationalistinen
ARM Holdings

Arm on puolijohteiden ja ohjelmistojen suunnitteluyhtiö, jonka omistaa SoftBank Group. Yhtiön päämaja sijaitsee Cambridgessä Britanniassa. Yhtiön historia juontaa Acorn Computers -yritykseen. Yhtiön tunnetuin tuote on ARM-suoritin. Lyhenne ARM esiintyi ensi kerran vuonna 1983 ja tarkoitti Acorn RISC Machine. Suoritinta käytettiin ensi kerran Acorn Archimedes -tietokoneessa. Yhtiö ei itse valmista suorittimia vaan lisensoi immateriaalioikeuden. Yhtiöllä on 6 500 työntekijää, joista 3 000 henkilöä Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Yhtiö on perustettu marraskuussa 1990 nimellä Advanced RISC Machines Acorn Computersin, Apple Computerin ja VLSI Technologyn yhteisyrityksenä. Acorn siirsi uuteen yritykseen kaksitoista työntekijää ja ARM-suorittimen immateriaalioikeudet, VLSI toi yritykseen tietoja ja työkaluja ja Apple rahoitti yritystä. Alkuvuodesta 1991 yrityksen ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi tuli Robin Saxby, joka perusti liiketoimintamallin tekniikan lisensoitiin ja rojalteihin. Kilpailevat RISC-suorittimet oli suunnattu tehokkaisiin työasemiin ja Saxby tähtäsi sen sijaan sulautettuihin järjestelmiin
Almagro

Koordinaatit: 38°53′16″N, 3°42′44″W Almagro on kaupunki Kastilia-La Manchan itsehallintoalueella Espanjassa. Almagron väkiluku on noin 9000 (2016).
Sega Nomad

Sega Nomad (myös Sega Genesis Nomad) on Segan valmistama käsipelikonsoli, joka julkaistiin vain Pohjois-Amerikassa vuonna 1995. Konsoli on kannettava versio Sega Mega Drive -pelikonsolista, jonka nimi on Sega Genesis Pohjois-Amerikassa. Nomadissa on 3,25 tuuman passiivimatriisi-LCD-näyttö. Konsoli käyttää kuutta AA-kokoista paristoa. Konsolissa on yhdeksän pinnin liitin, jolla RGB-kuvan voi näyttää televisiossa, mutta kaapeli ei tullut konsolin mukana. Lisävarusteena konsoliin sai virtalähteen, jolloin paristojen sijaan pystyi käyttämään verkkovirtaa. Konsolin prosessorina oli Motorola 68000.
Subminolainen ja submykeneläinen kausi

Subminolainen kausi (aliminolainen kausi) ja submykeneläinen kausi (alimykeneläinen kausi) ovat pronssikautisen Kreikan korkeakulttuurien minolaisen ja mykeneläisen kulttuurin romahdusta välittömästi seuranneen ajanjakson nimityksiä. Kaudet kestivät noin vuodet 1100–1050/1000 eaa. Ne ovat Kreikan varhaisen rautakauden ja niin kutsuttujen ”pimeiden vuosisatojen” ensimmäisiä vuosikymmeniä. Termejä käytetään ennen kaikkea arkeologiassa ajan keramiikasta puhuttaessa. Subminolaisella ja submykeneläisellä kaudella osa varhaisemmasta asutuksesta säilyi samoilla paikoilla tai uusissa, turvallisemmissa paikoissa, mutta aikaisempaa pienemmässä mittakaavassa. Talous ja kulttuuri taantuivat. Keramiikka poikkesi aikaisemmasta sekä astioiden muodoissa että koristelussa sen verran, että voidaan puhua uudesta, erillisestä kaudesta. Se perustui vanhaan perintöön, mutta sai myös uusia vaikutteita. Subminolaista ja submykeneläistä kautta seurasi protogeometrinen kausi, ja kaudet voidaan nähdä keramiikassa siirtymävaiheena kohti tätä kautta. Siksi kausia ei ole aiemmin aina erotettu erilliseksi minolaisen ja mykeneläisen kulttuurin viimeisistä kausista tai protogeometrisesta kaudesta. Subminolaiselle ja submykeneläiselle kaudelle ja niitä ympäröineille kausille on kehitetty seuraavanlainen ajoituskehikko. Vertailun vuoksi on esitetty myös Kyproksen vastaavan ajan kaudet
Pirttilammi (Urjala)

Pirttilammi  on Pirkanmaalla Urjalan Halkivahasta kaakkoon sijaitseva järvi. Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueesta erotetaan vielä Lumijoen valuma-alue, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 118,4 metriä meren pinnan yläpuolella ja se on syntynyt Jeltinkankaan kautta kulkevan harjujakson eteläreunalle Lamminmäen länsipuolelle. Harjun kainalossa on myös suota, jossa lampi sijaitsee. Lammella ei ole tulo-ojia, mutta siitä on kaivettu oja, joka yhtyy Jouttunkulman suuntaan virtaavaan johto-ojaan. Ojan nimi on kuivatetun Jouttunjärven alapuolella Jouttunkulmanoja, mutta sen nimi on myöhemmin Riehunoja, joka laskee Laadunjärveen. Lampi on 150 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä ja lampi on autio.
Mustalammi (Urjala)

Mustalammi  on Pirkanmaalla Urjalassa sijaitseva järvi. Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue jaetaan neljännessä jakovaiheessa vielä Jokikulman alueeseen, johon lampi kuuluu. Lampi sijaitsee Huhdin taajaman itäpuolella. Se on syntynyt Hyrsynharjun pohjoispuolelle mälien väkiseen painaumaan. Lammen vedenpinnan korkeus on 102,6 metriä meren pinnan yläpuolella. Siihen ei tule ojia, mutta sillä on laskuoja, joka lähtee länsirannasta kohti Kangasniemensuota. Ojitetun suon kautta se yhtyy pohjoispuolella virtaavaan Tarpianjokeen. Lampi on 150 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 350 metriä ja sen rannalla on asutusta. Pohjoispuolella on entinen maatila, länsipuolella neljä asuintaloa ja rannassa sijaitsee kaksi vapaa-ajan asuntoa. Yhdystie 2847 ohittaa lammen Hyrsynharjun päällä kulkien
Pitkälammi (Urjala)

Pitkälammi  on Pirkanmaalla Urjalan Huhdissa sijaitseva pieni järvi. Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue jaetaan neljännessä jakovaiheessa vielä Jokikulman alueeseen, johon lampi kuuluu. Lampi sijaitsee Huhdin taajaman itäpuolella. Se on syntynyt Hyrsynharjun eteläpuolelle ja lammen pohjoisrannat ovat kin jyrkkää harjunrinnettä. Lammen vedenpinnan korkeus on 105,3 metriä meren pinnan yläpuolella. Siihen laskee harjun eteläpuolelta Pitkäsuon kuivatusvedet. Lammen laskuoja on 100 metriä pitkä yhdysoja Paskolammiin. Lampi on 550 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 5,0 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä. Lammen rantoja kiertää kävelypolku ja sen itäpäässä sijaitsee vapaa-ajan asunto. Yhdystie 2847 ohittaa lammen Hyrsynharjun päällä kulkien
Pellavalammi (Urjala)

Pellavalammi  on Pirkanmaalla Urjalan Perhossa ja Hämeenlinnan kalvolan Ahlajärvellä sijaitseva järvi. Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue jaettiin neljännessä jakovaiheessa vielä Tarpianjoen yläosan valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 135,9 metriä meren pinnan yläpuolella. Sillä ei vaikuta olevan selvää laskuojaa, vaikka järveen on johdettu viisi suo-ojaa, jotka tuovat ympäristönssä olevan ojitetun suon kuivatusvesiä. Lampi on 350 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä ja sen kaikki rannat ovat soistunutta metsää. Lammen itäpuolella mäen laella sijaitsee kolme maatilaa, joista yhden piha-alueelta johtaa lammen rantaan kärrypolku. Muuten lampi on autio.