nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Tuotannon talo

Tuotannon talo on Tampereella Hämeenkatu 26:ssa sijaitseva viisikerroksinen liike- ja toimistotalo, jonka suunnitteli arkkitehti Birger Federley vuonna 1914. Talo edusti alun perin tyyliltään myöhäisjugendia, mutta se vaurioitui talvisodan aikana 1940 pommituksessa ja sitä seuranneessa tulipalossa. Arkkitehti Bertel Strömmerin sodan jälkeen 1941 suunnittelemien muutosten jälkeen talo edustaa nykyisin tyyliltään lähinnä funktionalismia. Talo on saanut nimensä sen omistavan SOK:laisen Osuusliike Tuotannon (nykyinen Pirkanmaan Osuuskauppa) mukaan. Tuotannon talon rakennutti alun perin Tampereen Telefooni-Osakeyhtiö asuin- ja liiketaloksi, jossa oli tilat myös puhelinlaitokselle. Syksyllä 1920 Tampereen Telefooni-Osakeyhtiön kaikki omaisuus siirtyi aiemmin keväällä perustetulle Tampereen Puhelinosuuskunnalle. Tampereen Puhelinosuuskunta toimi sitten talossa aina vuoteen 1933 saakka, jolloin sille valmistui arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelema uusi toimitalo Aleksis Kiven kadun ja Hallituskadun kulmaan. Talon katto ja ullakkokerros tuhoutuivat suurelta osin 28. toukokuuta 1920 tapahtuneessa tulipalossa, jossa kuoli myös yksi talon hissiin jäänyt henkilö. Tulipalo sulatti talossa sijainneesta puhelinkeskuksesta Pyynikille johtaneen kaapelin, jolloin noin 200 puhelinta meni epäkuntoon.  Insinööri Arvi Hauvonen perusti Suomen ensimmäisen yleisölle tarkoitetun radioaseman Tuotannon taloon vuonna 1923. Hauvosen 3NB-asema aloitti lähetykset 1
John A. Osbornen lentoasema

John A. Osbornen lentoasema (IATA: MNI, ICAO: TRPG, vuoteen 2008 asti Gerald’sin lentoasema) on Montserratin saaren ainoa lentoasema. Se sijaitsee lähellä Gerald’sin kylää saaren pohjoisosassa. Lentoasema avattiin 11. huhtikuuta 2005. Sitä ennen saarelle pääsi lentokoneella viimeksi vuonna 1997, jolloin saaren aiempi W. H. Bramblen lentoasema tuhoutui Soufrière Hills -tulivuoren purkautuessa. Lentoasema nimettiin vuonna 2008 uudelleen saaren pitkäaikaisen pääministerin, John Osbournen mukaan. FlyMontserratin pääkonttori on John A. Osbornen lentoasemalla.
Mustique

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Mustique [mʌˈstiːk] on yksityisomistuksessa oleva Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva saari Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Sen pinta-ala on 5,7 neliökilometriä, ja se sijaitsee valtion pääsaaresta Saint Vincentistä suoraan etelään. Saari on tunnettu etenkin Britannian kuningasperheen jäsenten ja muiden rikkaiden kuuluisuuksien aurinkolomapaikkana. Vuonna 1958 brittiläinen lordi Glenconner eli Colin Tennant osti koko Mustiquen saaren 45 tuhannella punnalla ja alkoi kehittää siitä aluksi puuvillaplantaasia, mutta hanke epäonnistui. Vuonna 1960 Tennant antoi 40 000 neliömetrin maapalstan saaresta häälahjaksi hyvälle ystävälleen prinsessa Margaretille ja tämän tuoreelle aviomiehelle, valokuvaaja Antony Armstrong-Jonesille. He rakennuttivat saarelle loma-asunnon nimeltä Les Jolies Eaux, mikä lisäsi kansainvälistä kiinnostusta Mustiqueen. Niinpä Colin Tennant päätti rakentaa saaresta kansainvälisten seurapiirien ja median jahtaamien rikkaiden ja kuuluisien henkilöiden hyvin suojatun lomapaikan. Tätä varten hän perusti 1968 yhtiön, joka omistaa koko saaren ja vastaa sen kiinteistökehityksestä. Saaren pääsuunnittelijoina toimivat ruotsalainen arkkitehti Arne Hasselqvist ja brittiläinen teatterilavastaja Oliver Messel, joka oli luonut mainetta näyttävien loma-asuntojen suunnittelusta rikkaille lomailijoille läheisellä Barbadoksen saarella. Saarelle muodostettiin 120 loma-asuntotonttia, joiden ostaja tuli samalla saaren kehitysyhtiön The Mustique Companyn osakkaaksi. Tontin omistajiksi ilmaantui kansainvälisiä kuninkaallisia, muotoilijoita, taiteilijoita ja rocktähtiä, jotka kiinnostuivat mahdollisuudesta omaan eksklusiiviseen ”piilopaikkaan”. Saaren keskukseksi vanhasta puuvillavarastosta kunnostettiin 17 huoneen ylellinen hotelli, The Cotton House
Bequia

Saaren suurin kaupunki Port Elizabeth. muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Bequia [ˈbɛkweɪ] on Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltioon kuuluva saari Pohjois-Grenadiinien saariryhmässä Karibianmeren itäosassa. Sen pinta-ala on 18 neliökilometriä, mikä tekee siitä Grenadiinien saariston toiseksi suurimman saaren Grenadalle kuuluvan Carriacoun jälkeen. Bequia sijaitsee noin 15 kilometriä etelään Saint Vincent ja Grenadiinien pääkaupungista Kingstownista. Bequian perinteinen elinkeino on ollut ryhävalaiden pyynti harppuunoin, ja saari on yksi harvoista paikoista maailmassa joissa valaanpyynti on yhä hyvin rajoitetusti sallittua, helmikuusta toukokuuhun vain muutamille paikallisille valaanpyytäjille. Nykyisin Bequian pääelinkeino on matkailu. Saarella vierailee monia pienempiä risteilyaluksia ja purjeveneitä ja yhä enemmän myös lentäen saapuvia turisteja, erityisesti sukellusharrastajia. Suurimman kaupungin Port Elizabethin lähellä on hiekkaranta Princess Margaret Beach, joka nimettiin läheisen Mustiquen saaren kuuluisimman loma-asukkaan, Englannin prinsessa Margaretin mukaan. Lentokenttänä toimii saaren eteläosaan vuonna 1992 avattu James F. Mitchell International Airport.
Grenadan historia

Grenadan historia alkoi noin 5000–3000 eaa., jolloin saarelle saapuivat ensimmäiset asukkaat. Heistä tiedetään hyvin vähän, mutta arawakit syrjäyttivät heidät noin 1000–500 eaa. Sotaisat karibit puolestaan kukistivat arawakit vuosien 1000–1300 välisenä aikana. Kristoffer Kolumbus näki ensimmäisenä eurooppalaisena Grenadan 15. elokuuta 1498. Eurooppalaiset antoivat saaren olla rauhassa useiden vuosikymmenien ajan, ja karibit karkottivat ensimmäiset uudisasukkaat pois. Martiniquen kuvernööri Jacques Dyel du Parquet osti Grenadan 1650 ja perusti sinne nykyisen St. George’sin. Ranskalaiset alkoivat viljellä tupakkaa, ja du Parquet’n nimittämä kuvernööri Jean Le Compten kukisti arawakkien kapinan ja hävitti intiaanit käytännössä kokonaan. Grenada siirtyi Ranskalta Britannialle ja takaisin muutamia kertoja 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Britannialle se siirtyi Pariisin rauhassa 1783
Nicolae Golescu

Nicolae Golescu (1810 Câmpulung Muscel, Valakia – 10. joulukuuta 1877 Bukarest) oli romanialainen poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä vuonna 1868. Sveitsissä opiskellut Golescu palveli nuorena Valakian armeijassa, jossa hän yleni lopulta kenraaliksi. Hän oli myös lyhyen aikaa Valakian ulkoministerinä ruhtinas Alexandru II Ghican aikana. Vuoden 1848 vallankumousyrityksen aikana hän oli vallankumoushallituksen sisäministeri ja joutui sen jälkeen asumaan maanpaossa Pariisissa vuoteen 1857. Palattuaan hän oli niin sanotun ad hoc -divaanin varapuheenjohtajana. Golescu osallistui vuonna 1866 Romanian ruhtinas Alexandru Ioan Cuzan syrjäyttämiseen ja kuului sen jälkeen asetettuun lyhytaikaiseen valtionhoitajakuntaan. Hän oli Romanian pääministerinä toukokuusta marraskuuhun 1868. Golescu oli myös 1868–1869 Romanian senaatin puhemies. Häntä syytettiin vuonna 1870 tasavaltaisen vallankumousliikkeen johtamisesta, mutta oikeudenkäynnissä valamiehistö totesi hänet syyttömäksi. Nicolae Golescun veli Ștefan Golescu toimi Romanian pääministerinä välittömästi ennen häntä 1867–1868. Heidän serkkunsa Alexandru G
Empower

Empower Oyj on suomalainen energia- ja tietoliikenneyhtiöiden sekä teollisuuden alan palvelukonserni, joka toimii Pohjoismaissa ja Baltiassa. Empower-konserni koostuu emoyhtiöstä Empower Oyj:stä sekä sen tytäryhtiöistä, jotka ovat Suomessa Empower IN Oy, Empower PN Oy sekä Empower TN Oy. Lisäksi Empower-konsernilla on tytäryhtiöt Virossa, Liettuassa ja Latviassa. Empower on osa kotimaista Enersense International Oyj:tä. Empowerin juuret ovat Pohjolan Voima -konsernissa, jonka palveluyhtiö PVO-Palvelut Oy nimettiin vuonna 1999 Empower Oy:ksi. Empower uudisti vuonna 2015 konsernin juridisen rakenteen. Liiketoiminnot ryhmiteltiin tytäryhtiöihin, ja Empower Oyj -niminen yhtiö perustettiin uudeksi emoyhtiöksi kaikille konsernin yhtiöille. Heinäkuussa 2020 konsernin omistus muuttui, kun Enersense International Oyj osti Empower-konsernin koko osakekannan. Yrityskaupan johdosta Empowerista tuli Enersensen 100-prosenttinen tytäryhtiö. Konsernin liiketoiminta jakautuu kolmeen osa-alueeseen: tietoverkkopalvelut, teollisuuspalvelut ja sähköverkkopalvelut.
Gheorghe Grigore Cantacuzino

Gheorghe Grigore Cantacuzino (22. syyskuuta 1837 Bukarest – 23. maaliskuuta 1913 Bukarest) oli romanialainen ruhtinas ja poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä vuosina 1899–1900 ja 1905–1907. Hän toimi sitä ennen useissa ministerinviroissa vuodesta 1870 alkaen, muun muassa valtiovarainministerinä 1875–1876. Hän oli myös edustajainkamarin puhemiehenä 1889–1891 ja 1900–1901 sekä senaatin puhemiehenä 1892–1895 ja 1911–1913. Cantacuzinon toinen hallitus joutui eroamaan maaliskuussa 1907 suuren talonpoikien kapinan puhjettua Romaniassa. Gheorghe Cantacuzino kuului romanialaiseen Cantacuzinon ruhtinassukuun, joka polveutuu vanhasta kreikkalaisesta Kantakuzenos-suvusta.
Grenadan maantiede

Grenada on maantieteellisesti monimuotoinen, vaikka sen kokonaispinta-ala on vain 344 neliökilometriä. Grenadaan kuuluu useita saaria, joista suurin on samanniminen pääsaari, pinta-alaltaan 310 neliökilometriä. Seuraavaksi suurimmat saaret ovat Carriacou ja Petite Martinique, jotka kuuluvat Grenadiinien saariryhmään. Grenada on vuoristoinen ja Carriacou kukkulainen. Petite Martinique on muodostunut yhdestä tulivuoresta. Saaret ovat vulkaanisia, mutta niiden tulivuoret ovat jo sammuneet. Grenadan pääsaaren vuoristoja halkovat monet pienet joet, jotka ovat uurtaneet vuoristoon jyrkkäreunaisia ja syviä laaksoja. Grenadan ilmasto on trooppinen, ja päivän keskilämpötila on noin 25–31 astetta vuoden ympäri. Vuosi jakaantuu sadekauteen ja kuivaankauteen. Vuotuinen sadanta vaihtelee vuoristojen 3 500 millimetristä alankojen 1 500 millimetriin. Vaikka Grenada sijaitsee pyörremyrskyjen pääreitin eteläpuolelle, sinne on iskenyt useita tuhoisia hurrikaaneja. Kasvillisuus vaihtelee Grenadan pääsaarella korkeuden mukaan, korkeimpien huippujen pilvimetsistä sademetsiin ja rannikoiden kuiviin metsiin
Martiniquen jalkapallomaajoukkue

Barbados 3–2 Martinique(11. helmikuuta 1933, Martinique) Martiniquen jalkapallomaajoukkue edustaa Martiniqueta miesten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Sitä hallinnoi Martiniquen jalkapalloliitto. Martinique on CONCACAFin jäsen, mutta ei ole FIFA:n jäsen. Maa on voittanut Caribbean Cupin kerran vuonna 1993. Martinique on isännöinyt kertaalleen Caribbean Cupia. Tämä tapahtui vuonna 2010. 1 Maa on CONCACAF:n jäsen, mutta ei kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n jäsen.
Alexandru Vaida-Voevod

Alexandru Vaida-Voevod (27. helmikuuta 1872 Olpret, Transilvania, Itävalta-Unkari – 19. maaliskuuta 1950 Bukarest, Romania) oli romanialainen poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä vuosina 1919–1920, 1932 ja 1933. Vaida-Voevod oli kotoisin Transilvaniasta, joka hänen nuoruudessaan kuului Itävalta-Unkariin. Hänet valittiin vuonna 1906 Unkarin parlamenttiin, jossa hän liittyi Romanian kansallispuolue -nimiseen pieneen romanialaisten nationalistien ryhmään. Hän vastusti voimakkaasti Unkarin hallituksen vähemmistökansallisuuksiin kohdistamaa pakkounkarilaistamista ja tuki Itävallan arkkiherttua Frans Ferdinandin ajatusta valtakunnan muuttamisesta liittovaltioksi. Itävalta-Unkarin hajotessa Vaida-Voevodista tuli Transilvanian Romaniaan liittämisen johtava puolestapuhuja. Lokakuussa 1918 hän esitti Unkarin parlamentille julistuksen, jossa ilmoitettiin Transilvanian oikeudesta itsehallintoon. Joulukuussa 1918 hänet valittiin Transilvanian ohjaavaan neuvostoon (Consiliul Dirigent), joka julisti alueen liittyneeksi Romaniaan. Vaida-Voevod oli yhtenä Romanian valtuuskunnan jäsenistä Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919. Kansallispuolue menestyi hyvin Romanian parlamenttivaaleissa marraskuussa 1919, joten Vaida-Voevodista tuli koalitiohallituksen pääministeri. Hänen hallituksensa ehdotus maareformiksi oli kuitenkin niin radikaali, että kuningas Ferdinand I määräsi hallituksen eroamaan maaliskuussa 1920
Nicolae Iorga

Nicolae Iorga (18. kesäkuuta 1871 Botoşani – 28. marraskuuta 1940 Strejnicu) oli romanialainen historioitsija, kirjallisuuskriitikko ja konservatiivinen poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä vuosina 1931–1932. Hänen kansallismielisillä kirjoituksillaan ja luennoillaan oli suuri vaikutus Romaniassa. Hän kirjoitti elämänsä aikana arviolta yli tuhat kirjaa ja noin 25 000 artikkelia useilla eri kielillä. Iorga opiskeli Iașin, Pariisin, Berliinin ja Leipzigin yliopistoissa, ja valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1893. Hänet nimitettiin vuonna 1895 keskiajan ja uuden ajan historian professoriksi Bukarestin yliopistoon. Iorga julkaisi seuraavina vuosina lukuisia teoksia Romanian ja romanialaisen kirjallisuuden historiasta. Hänen huomattavimpia teoksiaan olivat kolmiosainen ristiretkiä koskenut tutkimus Notes et axtraits pour servir à l’histoire des croisades (1899–1902), kaksiosainen Romanian kansan historia Geschichte des rumänischen Volkes (1905) ja viisiosainen Osmanien valtakunnan historia Geschichte des osmanischen Reiches (1908–1912). Iorga toimitti Romanian historiaa koskeneita lähdejulkaisukokoelmia ja julkaisi vuonna 1892 yhden oman runokokoelman. Vuodesta 1905 hän toimitti Neamul Românesc -nimistä aikakauslehteä ja vuodesta 1909 Neamul Românesc literar -nimistä kirjallista kuukausilehteä. Iorgan toiminnan keskus oli Vălenii de Munten kylä Karpaateilla, johon hän oli asettunut asumaan
Take Ionescu

Take Ionescu (synt. Dumitru Ionescu; 25. lokakuuta 1858 Ploești – 21. kesäkuuta 1922 Rooma, Italia) oli romanialainen poliitikko, joka toimi Romanian ulkoministerinä 1920–1921 ja lyhyen aikaa pääministerinä vuodenvaihteessa 1921–1922. Ionescu kouluttautui Pariisissa lakitieteen tohtoriksi ja toimi sen jälkeen asianajajana Bukarestissa. Hänet valittiin vuonna 1884 Romanian parlamenttiin liberaalien ehdokkaana, mutta hän siirtyi seuraavana vuonna konservatiiveihin. Hän oli konservatiivien hallituksissa opetusministerinä 1891–1895 ja 1899 sekä valtiovarainministerinä 1900 ja 1905–1907. Erottuaan konservatiiveista Ionescu perusti vuonna 1908 oman konservatiivis-demokraattisen keskustapuolueen. Hän oli 1912–1914 sisäministerinä Titu Maiorescun hallituksessa ja vaikutti Romanian osallistumiseen toiseen Balkanin sotaan vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan aikana Ionescu kannatti innokkaasti Romanian liittymistä sotaan ympärysvaltojen puolelle, ja onnistui vaikuttamaan tässä kysymyksessä merkittävästi yleiseen mielipiteeseen. Sodanjulistuksen ja Romanian armeijan katastrofaalisten vastaiskujen jälkeen Ionescu liittyi Ionel Brătianun kokoamaan kansalliseen yhtenäisyyden hallitukseen, jossa hän oli joulukuusta 1916 heinäkuuhun 1917 salkuttomana ministerinä ja sen jälkeen helmikuuhun 1918 saakka varapääministerinä. Romanian antauduttua keskusvalloille Ionescu siirtyi kesällä 1918 Pariisiin, jossa hän toimi maailmansodan loppuvaiheessa Romaniaa epävirallisesti edustaneen kansallisen neuvoston puheenjohtajana
Andrei Levtšenko

Andri Levtšenko (ukr. Андрій Левченко, s. 1. tammikuuta 1985 Harkova) on ukrainalainen lentopalloilija, joka edustaa Mestaruusliigassa pelaavaa Vammalan Lentopalloa. Pelipaikaltaan 204-senttinen ja 100-kiloinen Levtšenko on keskitorjuja. Levtšenkon iskulyönti ylettyy 354 senttimetrin korkeuteen. Vuodet 2004-2008 ja 2009-2011 Levtšenko edusti kotimaansa pääsarjan Lokomotiv Harkovaa voittaen neljä kertaa maan mestaruuden ja viisi kertaa cup-mestaruuden. Kauden 2008-2009 hän pelasi latvialaisessa Elvi Kuldigassa. Kauden 2011-2012 Levtšenko pelasi Ranskan Pro A-liigan Arago de Sètessä. Vuodet 2012-2014 hän edusti valkovenäläistä Šah’tsjor Salihorskia. Kauden 2014-2015 Levtšenko pelasi kazakstanilaisessa TNK KazChromessa. Syyskuussa 2015 hän siirtyi Suomen Mestaruusliigan Vammalan Lentopalloon
Ford Transit (1965)

Ensimmäisen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1965–1978. Ensimmäinen Transit-nimeä kantanut pakettiauto oli Fordin Saksassa Kölnin tehtaalla vuosina 1961–1965 valmistama Ford Taunus Transit. Tätä mallia ei kuitenkaan suuressa määrin viety ulkomaille, joten Saksan ulkopuolella ensimmäisellä sukupolvella tarkoitetaan vuonna 1965 esiteltyä mallia. 1960-luvun alussa Euroopan Fordin eri maiden tehtailla ei ollut juuri minkäänlaista yhteistyötoimintaa, ja tuntuikin kuin ne kilpaisivat toisiaan vastaan – vaikkakin automalleja myytiin samalla merkillä. Tuohon aikaan Ford valmisti Euroopan markkinoille kahta pakettiautoa: Länsi-Saksassa Taunus Transitia ja Englannissa Thames 400E:tä. Kumpikin malli menestyi hyvin kotimarkkinoillaan, muttei kuitenkaan ulkomailla. Fordin pääkonttorissa Yhdysvalloissa tilanteesta oltiin tietoisia, ja kilpailua jopa rohkaistiin, sillä sen arveltiin pitävän yllä kehitystä. Henry Ford II alkoi kuitenkin tuntea kilpailutilanteen epätoivottuna ja toi mielipiteensä selvästi esille. Hän halusi panna pisteen eri tehtaiden väliselle kilpailulle, kun Englannin ja Saksan tehtaat alkoivat kumpikin suunnitella itsenäisesti korvaajaa pakettiautoilleen. Tässä vaiheessa Englannissa Thames 400E:n korvaavan 800E:n kehitys oli jo pitkällä, samoin kuin Saksassa Taunus Transitin seuraajamallin. Uuden yhtenäisen pakettiautomalliston työnimeksi tuli ”Project Redcap”, eikä Transit-nimeä ollut alun perin tarkoitus käyttää uudesta mallista. Saksalais-englantilainen yhteistyöprojekti käynnistyi kuitenkin nihkeästi, ja amerikkalainen suunnitteluosastolla työskennellyt Ed Baumgartner totesikin, että ”olisi varmasti ollut helpompaa lähettää miehet Kuuhun kuin yhdistää Englannin ja Saksan Fordit
Ford Transit (1978)

Toisen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1978–1986. Koska ensimmäisen sukupolven Transitia myytiin edelleen yli kymmenen vuoden ikään ehtineenä erinomaiseen tahtiin, Ford päätyi lopputulokseen, että täysin uuden mallin sijaan tässä vaiheessa riittäisi perusteellinen kasvojenkohotus. Uudistunut Transit esiteltiin yleisölle maaliskuussa 1978. Suurimmat ulkonäölliset muutokset kohdistuivat keulaan, joka oli suunniteltu siten, että kaikki moottorit mahtuisivat sen sisään, eikä pidennettyä keulaa enää tarvittaisi osassa malleista. Etupuskuri ja -pelti olivat myös irrotettavissa huoltotöiden helpottamiseksi. Sisällä kojelauta oli aikaisempaa huomattavasti henkilöautomaisempi – siksikin että mittaristo ja muutama muu osa oli lainattu Ford Cortinasta. Perusrakenne pysyi muuttumattomana pyöräntuentoja myöten. Moottoriosastolla nelisylinteriset V-moottorit jäivät historiaan. Tarjolla oli nyt York-diesel sekä kannen yläpuolisella nokka-akselilla varustettuja bensiinimoottoreita. Englantilaisten V6-moottorien valmistukseen käytettävät koneet ja työkalut siirrettiin Etelä-Afrikan tehtaalle, joka hyödynsi niitä vielä useiden vuosien ajan. Yhdysvalloissa uudet nelisylinteriset bensiinirivimoottorit tunnettiin nimellä Pinto, mutta Euroopassa niistä käytettiin koodimerkintää T88. Transitiin Pinto-moottoreita oli tarjolla kaksi: 1,6-litrainen (65 hv) ja 2,0-litrainen (75 hv)
Ford Transit (1986)

Kolmannen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1986–1994. Täysin uuden Transitin suunnitteluprojekti käynnistettiin 1980-luvun alussa koodimerkinnällä VE6. Tarkoituksena oli luoda edeltäjäänsä sekä suurikokoisempi että monikäyttöisempi auto, jonka paino ei kuitenkaan kohoaisi ratkaisevasti aikaisempaa suuremmaksi. Muotoilu muuttui vanhaan malliin verrattuna radikaalisti; se oli huomattavasti aiempaa pyöreämpää ja linjakkaampaa. Fordin ilmoittama ilmanvastuskerroin 0,37 edusti pakettiautomarkkinoilla aikakauden huippua. Kehittyneemmän teknologian ja alhaisemman ilmanvastuksesen ansiosta polttoaineenkulutusta saatiin pudotettua noin kahdeksalla prosentilla. Koska suuren suosion saavuttaneen automallin täydellinen uudistaminen on aina riskialtista, ottivat autolehdet uutuusmallin heti suurennuslasin alle. Ford oli käyttänyt valtavasti rahaa, vaivaa ja aikaa uuden Transitin kehitykseen, ja siksi sopi myös odottaa lopputuloksen olevan onnistunut suoritus. Sekä asiakaskunta että lehditö ottivat kolmannen sukupolven Transitin vastaan innolla, ja mallin myynti alkoi toivotulla tavalla. 1980-luvun puoliväliin tultaessa autonvalmistajat yksi toisensa jälkeen alkoivat siirtyä erilliseen etupyöräntuentaan pakettiautoissaan. Näin päätettiin tehdä myös Transitin tapauksessa. Kuitenkin pitkäakselivälisessä mallissa säilytettiin yksinkertaisempi jäykkä akselirakenne
Ford Transit (1994)

Neljännen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1994–2000. Kolmannen sukupolven Transitille suoritettiin perusteellinen kasvojenkohotus syyskuussa 1994, jonka myötä Transitin voidaan katsoa siirtyneen neljänteen sukupolveensa. Nämä mallit saivat koodimerkinnäkseen VE83. Muotoilua uudistettiin Fordin uuden tyylisuunnan mukaiseksi, johon kuului muun muassa ”hymynaamainen” etusäleikkö. Ohjaamossa kojelauta uudistui täysin ja oli aiempaa henkilöautomaisempi. Erotukseksi pakettiautosta ja suuremmista pikkubusseista, kahdeksan- ja yhdeksänpaikkaisista tila-autoversioista alettiin käyttää nimeä Ford Tourneo. 1990-luvun puoliväliin tultaessa turvallisuusasiat tulivat yhä tärkeämmiksi automarkkinoilla, minkä seurauksena Transiteihin tuli saataville turvatyynyt. Suomessa kuljettajan turvatyyny oli vakio- ja matkustajan lisävaruste. Toinen merkittävä turvallisuusratkaisu oli keskimmäisen istumapaikan kolmipisteturvavyö, joka oli aikansa pakettiautoissa edistyksellinen. Keväästä 1995 lähtien myös kaikissa pikkubussimalleissa oli kolmipisteturvavyöt jokaisella istumapaikalla. Pinto-bensiinimoottorit alkoivat pikku hiljaa käydä jo vanhentuneiksi, ja henkilöauto-osastolla Ford olikin siirtynyt jo käyttämään nykyaikaisempia DOHC-moottoreita. Tämäntyyppisessä moottorissa on kaksi nokka-akselia avaamassa imu- ja pakoventtiileitä, ja joka sylinteriä kohden on kaksi venttiiliä, eli siis venttiileitä on yhteensä kahdeksan
Ford Transit (2000)

Viidennen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 2000–2006. Se valittiin Vuoden pakettiautoksi 2001. Ford oli jo vuonna 1993 perustanut suunnitteluryhmän pohtimaan tulevaisuuden markkinoiden Transit-mallistoa. Näihin alkoi jo olla selvää, että kevyemmät, niin sanotun ”tonniluokan” pakettiautot siirtyisivät vähitellen etuvetoon. Kahden tonnin autoissa takaveto joka tapauksessa säilyisi, koska suurella kuormalla lastattuna etuveto ei painojakauman vuoksi ole toimiva ratkaisu. Fordilla päädyttiin lopputulokseen, että hyötyajoneuvomallistoon tarvittaisiin kaksi erillistä mallia yhden sijasta: Transit olisi aina etuvetoinen, ja sen yläpuolelle tulisi suurempi takavetoinen malli. Ideaa pidettiin sinänsä järkevänä, mutta kahden hyötyajoneuvon kehittäminen erillisinä projekteina aiheuttaisi turhan paljon ylimääräisiä kustannuksia. Tästä syystä päätettiin alkaa valmistaa sekä etu- että takavetoisia Transit-malleja, joissa perusrakenne kuitenkin olisi sama. Takavetomalleissa luonnollisesti olisi pitkittäin, ja etuvetoisissa poikittain asennettu moottori. Tällainen ratkaisu vaati paljon rahaa ja aikaa, mutta Ford päätti ottaa haasteen vastaan. Uuden Transitin suunnitteluprojekti käynnistyi 1990-luvun puolivälin tienoilla Yhdysvalloissa, josta se pikku hiljaa tuotiin Eurooppaan loppuun vietäväksi. Lisäkustannusten pitämiseksi niin alhaisina kuin mahdollista, haluttiin molempien vetotapojen perusrakenteiden olevan niin lähellä toisiaan kuin suinkin mahdollista
Ford Transit (2006)

Kuudennen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 2006–2013. Se valittiin Vuoden pakettiautoksi 2007. Vuonna 2006 viidennen sukupolven Transit kävi läpi perusteellisen kasvojenkohotuksen. Eniten muotoilu muuttui keulan osalta, johon tuli samankaltainen ilme kuin vuoden 1998 konseptimallissa. Ulkonäön ohella muutoksia tehtiin myös ohjaamossa, jossa kojelauta ja ohjauspyörä vaihdettiin täysin uusiin. Aiempi bensiinimoottori korvattiin Rangerin 2,3-litraisella 146-hevosvoimaisella, mutta Suomen tuontiohjelmasta se jätettiin pois. Kaikissa dieselmoottoreissa siirryttiin käyttämään yhteispaineruiskutusta. 2,0-litrainen diesel vaihtui 2,2-litraiseen, josta oli kolme tehovaihtoehtoa (85/110/130 hv). 2,4-litraisia oli myös tarjolla kolme eritehoista versiota (100/115/140 hv). Vuonna 2007 130-hevosvoimaisen 2,2 litran dieselin teho nousi 140 hevosvoimaan. Transit-malliston uusi moottori oli viisisylinterinen 3,2-litrainen diesel, joka tuotti 200 hevosvoimaa tehoa. Kyseinen moottori oli saatavana ainoastaan takavetoiseen versioon