nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Matrilineaarisuus

Matrilineaarisia ovat yhteisöt, joissa suku lasketaan äidin, ei isän, mukaan. Kohtulinjainen tarkoittaa, että sukulinja määritellään todellisen äidin suvun mukaan. Tämä ei ole tavanomaista. Matrilineaarisuuden vastakohta on patrilineaarisuus, jossa suku lasketaan isän mukaan. Mitokondrion DNA periytyy matrilineaarisesti. Monissa vanhoissa kulttuureissa ryhmän jäsenyys periytyy matrilineaarisesti. Tyypillisiä matrilineaarisia kulttuureja ovat monet Amerikan intiaanikansat kuten cherokeet ja navajot. Matrilineaarisia kulttuureja löytyy muinaisesta Egyptistä, Minangkabausta, Länsi-Sumatralta, Intian Keralasta, Karnatakasta, Tamil Nadusta, Meghalayasta ja Naxi kansa Kiinasta. Esimerkiksi muinaisessa Elamin kuningaskunnassa kruununperimys oli matrilineaarinen. Juutalaisuus periytyy matrilineaarisesti ortodoksijuutalaisten keskuudessa, samoin romani-suvut. Matrilineaarisuus merkitsee sukulaisuuden laskentatapaa. Se ei viittaa valtasuhteisiin, sillä matrilineaarisessakin yhteisössä miehet ovat usein päättäjien asemassa
Beetahajoaminen

Beetahajoaminen on ydinfysiikassa radioaktiivinen hajoaminen, jossa vapautuu beetahiukkanen (elektroni tai positroni). Beetahajoaminen johtuu energian kannalta epäedullisesta neutronien ja protonien lukumäärien suhteesta atomiytimessä. Beetahajoamisessa ydin siirtyy alempaan energiatilaan siten, että ytimen varaus muuttuu, mutta massaluku ei muutu. Tämä voi spontaanisti tapahtua kolmella tavalla: Vuonna 1911 Lise Meitner ja Otto Hahn tekivät kokeen, jossa beetahajoamisessa vapautuneiden elektronien energiaspektri oli jatkuva eikä diskreetti. Tämä oli selkeästi ongelmallista energian säilymislain kannalta. Vuonna 1930 Wolfgang Pauli ehdotti ongelman ratkaisuksi, että kenties olisi olemassa sähköisesti neutraali hiukkanen, jota siihenastiset kokeet eivät kyenneet havaitsemaan. Pauli nimitti tätä spekuloimaansa hiukkasta ”neutroniksi”, mutta hiukkasen nimeksi vakiintui pian Enrico Fermin ehdottama sana neutriino. Beeta-miinus-hajoamisessa ytimen neutroni muuttuu protoniksi ja samalla vapautuu elektroni ja antineutriino. Beeta-plus-hajoamisessa ytimen protoni puolestaan muuttuu neutroniksi ja samalla vapautuu positroni ja neutriino. Koska neutroni on protonia raskaampi, vapaa neutroni hajoaa protoniksi, mutta vapaa protoni ei voi hajota neutroniksi. Modernin hiukkasfysiikan kannalta beetahajoamisessa on kyse heikon vuorovaikutuksen välittämästä reaktiosta.
Antonio Banderas

Antonio Banderas (kuuntele ääntämysⓘ (ohje), alk. José Antonio Domínguez Bandera, s. 10. elokuuta 1960 Benalmádena, Málagan maakunta, Espanja) on espanjalainen näyttelijä, joka on saavuttanut mainetta myös Hollywoodissa. Banderas on Penélope Cruzin ohella yksi Espanjan ja koko espanjankielisen maailman tunnetuimpia näyttelijöitä ulkomailla. Antonio Banderas syntyi Benalmádenassa andalusialaisperheeseen. Hänen isänsä oli poliisi, ja hänen äitinsä toimi opettajana. Banderasilla on yksi veli, Francisco. Banderasin alkuperäinen haave oli tulla ammattijalkapalloilijaksi, mutta joutui hylkäämään haaveensa vakavan polvivamman takia. Nuorena Banderas opiskeli näyttämötaiteita Málagassa ja aloitti näyttelemisen 19-vuotiaana Madridin pikkuteattereissa. Banderasin elokuvaura lähti nousuun paljolti maanmiehensä ohjaaja Pedro Almodóvarin ansiosta, sillä heidän yhdessä 1980-luvulla tekemänsä elokuvat toivat Banderasin entistä suuremman yleisön tietoisuuteen. Hänen tämän ajan läpimurtoelokuvansa oli vuonna 1989 valmistunut Sido minut! Ota minut!, jonka Almodóvar ohjasi
Säätiö-sarja

Säätiö-sarja on eeppinen tieteiskirjasarja, jonka on kirjoittanut Isaac Asimov 45 vuoden aikana. Alun perin trilogiana (Säätiö, Säätiö ja imperiumi sekä Toinen säätiö) alkanut sarja on laajennut seitsemän kirjan mittaiseksi. Säätiö-trilogia oli alun perin Astounding Stories -lehdessä toukokuun 1942 ja tammikuun 1950 välillä ilmestynyt kahdeksan novellin sarja. Gnome Press julkaisi ensimmäiset neljä tarinaa yhdessä uuden viidennen tarinan kanssa kirjana Säätiö vuonna 1951. Loput novelleista julkaistiin kahtena kirjana vuosina 1952 ja 1953, jolloin kokonaisuus muodosti Säätiö-trilogian. Vuonna 1982, kun sarja oli saavuttanut maineen yhtenä nykyaikaisen scifi-kirjallisuuden tärkeimmistä teoksista, Asimov kirjoitti neljännen kirjan Säätiö veitsen terällä, jota seurasi neljä vuotta myöhemmin Säätiö ja Maa. Näitä seurasivat ennen trilogian kertomaa aikaa sijoittuvat Säätiön alkusoitto (1988) ja Kohti Säätiötä (1993). Nämä uudet neljä kirjaa sitoivat Säätiö-sarjan maailman muihin Asimovin aikaisempaan aikaan sijoittuvien Robotit-sarjan ja Imperiumi-sarjan kirjojen kanssa. Muutamia Asimovin kirjoittamia viimeisiä Säätiö-kirjoja ei yleensä pidetä yhtä hyvinä kuin Asimovin nuoruusvuosinaan kirjoittamaa Säätiö-trilogiaa. Varsinkin kirjaa Säätiö ja maa pidetään laajalti lukijoiden keskuudessa sarjatuotteena. Näiden lisäksi Asimovin kuoleman jälkeen on ilmestynyt kolmen eri kirjailijan kirjoittama Toinen Säätiö -trilogia. Ajallisesti ne sijoittuvat Kohti Säätiötä ja Säätiö -kirjojen väliin
Osmo Laakso

Osmo Tapio Laakso (11. toukokuuta 1916 Hämeenlinna – 10. marraskuuta 2004 Hämeenlinna) oli Mannerheim-ristin ritari numero 61. Hän oli sotilasarvoltaan majuri ja koulutukseltaan varatuomari ja työskenteli vuosina 1976–1979 Hämeenlinnan raastuvanoikeuden pormestarina. Osmo Laakso kirjoitti vuonna 1935 ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta, jonka oppilaista myös vänrikki Torsten Korkkinen ja luutnantti Esko Kausti saivat Mannerheim-ristin. Laakso oli liittynyt Hämeenlinnan suojeluskuntaan heti kun se oli iän puolesta mahdollista vuonna 1931. Sodan jälkeen Laakso toimi yhtyneiden Paperitehtaiden sosiaalipäällikkönä Simpeleellä. Tämän jälkeen hän jatkoi oikeustieteen opintojaan Helsingin yliopistossa. Hämeen lääninhallituksen esittelijänä ja tarkastajana hän toimi suoritettuaan ylemmän oikeustutkinnon. Tämän jälkeen oli vuorossa ura Hämeenlinnan raastuvanoikeudessa, jossa hän toimi kaupunginviskaalina, oikeusneuvosmiehenä ja vuosina 1976―1979 pormestarina. Varatuomari Osmo Laakso otti osaa myös kotikaupunkinsa yhteiskunnalliseen elämään toimien Hämeenlinnan kaupunginvaltuustossa Kansanpuolueen edustajana vuosina 1954-1969. Kirkkovaltuuston jäsen hän oli vuosina 1952–1961
Johannes Linnankoski

Johannes Linnankoski (oik. Vihtori Johan Peltonen 18. lokakuuta 1869 Askola – 10. elokuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Laulu tulipunaisesta kukasta. Hänen kirjojensa kantavia teemoja ovat syyllisyyden, rangaistuksen ja sovituksen moraaliset ongelmat. Peltosen kasvuympäristö oli uusmaalaisen Askolan talonpoikaisseutu. Hänen vanhempansa olivat Juho ja Maria Peltonen. Maanviljelijäperheessä oli seitsemän lasta, joista Vihtori oli nuorin. Vihtorin syntymän aikoihin hänen vanhempansa olivat vuokraviljelijöinä Maria Peltosen kotitilalla, mutta myöhemmin perhe rakensi uuden Niemenpelto-nimisen talon, joka toimii nykyisin Linnankosken museona Askolan Vakkolassa. Vihtori Peltonen kävi vuosina 1877–1882 Askolan kansakoulun hyvällä menestyksellä. Tämän jälkeen hän työskenteli talvet metsätöissä ja keväisin tukinuitossa Porvoonjoella
Gynekologia

Gynekologia (kreikan sanoista γυνή gynē ’nainen’, genetiivissä γυναικός gynaikos, ja λόγος logos ’oppi’) eli naistentautioppi on lääketieteen ala, joka käsittää naisen sukuelinten sairaudet, sekä sisältää myös raskausaikaan ja synnytyksiin, vaihdevuosien ongelmiin, ehkäisyyn sekä perhesuunnitteluun liittyviä häiriöitä, sairauksia, ja tutkimusta, samoin kuin eri sairauksien vaativien leikkaushoitojen suunnittelun ja toteutuksen. Gynekologian tutkimusalaan kuuluvat muun muassa emättimen ja kohdunseudun sairaudet sekä synnyttäminen. Erilaiset kivut ja poikkeavat vuodot ovat tavallisimpia gynekologilla käynnin aiheita. Esimerkiksi runsaat tai epäsäännölliset kuukautiset, kuukautisten poisjäänti tai normaalista poikkeava valkovuoto on syytä tutkia. Alan erikoislääkäriä kutsutaan gynekologiksi. Vastaavaa oppia miehen sukupuolielimistä kutsutaan andrologiaksi.
Nico Rosberg

Tarkennus: Suurelta osin lähteetön Nico Erik Rosberg (s. 27. kesäkuuta 1985 Wiesbaden, Hessen, Länsi-Saksa) on saksalais-suomalainen uransa lopettanut rata-autoilija ja Formula 1 -sarjan maailmanmestari kaudelta 2016. Rosberg voitti GP2 -sarjassa mestaruuden kaudella 2005 ART Grand Prix -tallissa 15 pisteen erolla suomalaiseen Heikki Kovalaiseen. Marraskuussa 2005 Rosberg teki sopimuksen Formula 1 -sarjan Williams -tallin kanssa kilpakuljettajan paikasta kaudelle 2006. Kaudella 2010 hän siirtyi Mercedekselle, jossa hän voitti 23 osakilpailua ja sarjan maailmanmestaruuden. F1-mestaruutensa 2016 jälkeen Rosberg ilmoitti lopettavansa F1-uransa välittömästi. Hän jatkaa vuonna 2017 Mercedeksen brändilähettiläänä. Rosbergin isä on kauden 1982 maailmanmestari Keke Rosberg. Nico Rosbergilla on sekä Saksan että Suomen kansalaisuudet. Hän kilpaili Formula 1:ssä Saksan lipun alla, mutta on esimerkiksi Formula BMW -luokassa edustanut Suomea. Hän puhuu sujuvasti viittä eri kieltä, mutta hän ei puhu suomea
Islanninhevonen

Islanninhevonen kuuluu maailman vanhimpiin hevosrotuihin. On arveltu, että ensimmäiset hevoset tulivat saarelle viikinkien mukana Islannin asuttamisen yhteydessä 700–800-luvulla, ja että nämä hevoset olivat eurooppalaisia metsähevosia sekä poneja. Rotua on kotimaassaan Islannissa jalostettu täysin puhtaana lähes tuhat vuotta, koska hevosten tuonti Islantiin on kiellettyä. Tarkoituksena on säilyttää rodun ainutlaatuisuus sekä estää eläintautien pääsy maahan. Myöskään maasta vietyä hevosta ei enää saa tuoda takaisin. Niinpä islantilaiset kilparatsastajat matkustettuaan muualle maailmaan kilpailemaan yleensä tapahtuman jälkeen myyvät hevosensa tai pitävät omaa kilpatallia esimerkiksi Manner-Euroopassa. Suomessa on yli 2 000 islanninhevosta, joista noin 900 on Suomen Hippos ry:n rekisterissä. Islanninhevosen nimi koostuu yleensä kolmesta osasta: etunimestä, frá-prepositiosta (”kotoisin -sta”) ja syntymäpaikan nimestä. Islanninhevonen nimetään yleensä islanniksi, ja muunmaalaiset kasvattajat saattavat tätä tarkoitusta varten antaa tallilleen myös islanninkielisen nimen. Islanninhevosen etunimi viittaa tavallisesti johonkin sen ominaisuuteen; esimerkiksi Kjarni tarkoittaa pähkinää, jonka kovan kuoren alla on pehmeä sydän. Säkäkorkeudeltaan islanninhevonen on suhteellisen pieni (yleisin korkeus 122–142 cm), mutta kokoonsa nähden se on hyvin vahva, eikä sitä ponikokoisuudesta huolimatta lueta poni- vaan hevosroduksi muun muassa tyypillisistä poneista poikkeavan rakenteensa vuoksi. Normaalikokoinen aikuinenkin pystyy hyvin ratsastamaan islanninhevosella
Uranuksen kuut

Tarkennus: Vain yksi viite, sekin triviaa. Uranuksen kuut ovat planeetta Uranuksen kiertolaisia. Kuita lasketaan olevan 27 kappaletta. Kaksi suurinta kuuta, Titanian ja Oberonin, löysi William Herschel 13. maaliskuuta 1787 päivälleen seitsemän vuotta sen jälkeen, kun hän oli tehnyt ensihavaintonsa Uranuksesta. William Lassell löysi Arielin ja Umbrielin vuonna 1851. William Herschelin poika John nimesi vuotta myöhemmin silloin tunnetut neljä kuuta. Seuraavan kuun, Mirandan, löysi Gerard Kuiper vuonna 1948. Voyager 2 -avaruusluotaimen ohitus tammikuussa 1986 lisäsi tunnettujen kuiden määrää kymmenellä, ja myöhemmin löydettiin vielä yksi kuu lisää luotaimen vanhoja kuvia tutkimalla. Maasta käsin planeettaa kiertäviä kappaleita on löydetty sittemmin vielä lisää: kaksi vuonna 1997, kolme vuonna 1999, kolme vuonna 2001 ja kolme vuonna 2003. Uusimmat löytyneet kuut ovat pienikokoisia ja todennäköisesti planeetan kiertoradalleen kaappaamia asteroideja. On hyvin luultavaa, että Uranuksella on vastaavanlaisia satelliitteja yhä löytämättä
Cordelia

Cordelia on Uranuksen sisin kuu. Se löydettiin Voyager 2-luotaimen ottamista kuvista 20. tammikuuta 1986, ja sille annettiin väliaikainen nimi S/1986 U 7. Kuu tunnetaan myös nimellä Uranus VI.
Portia

Portia on Uranuksen kuu. Portia löydettiin Voyager 2-luotaimen ottamista kuvista 3. tammikuuta 1986. Vuorovesi-ilmiön takia se lähestyy Uranusta joka kierroksella ja tulevaisuudessa se tuleekin joko hajoamaan Uranusta kiertäväksi renkaaksi tai törmäämään itse planeettaan. Kuu on nimetty William Shakespearen näytelmän Venetsian kauppias sankarittaren mukaan.
Puck (kuu)

Puck on Uranuksen kuu. Puck löydettiin Voyager 2 -luotaimen ottamista kuvista 30. joulukuuta 1985, jolloin sille annettiin väliaikainen nimi S/1985 U 1. Sillä on myös designaatio Uranus XV. Voyager 2 -luotaimen löytämistä Uranuksen kuista vain Puck havaittiin tarpeeksi aikaisin, jotta luotain pystyttiin ohjelmoimaan kuvaamaan sitä yksityiskohtaisesti. Puckin albedo on alhainen (noin 0,07). Kooltaan se on kuudenneksi tai seitsemänneksi suurin Uranuksen kuista. Sen kiertorata on Uranuksen uloimman tunnetun renkaan (R/2003 U 1) sisäpuolella. Puck on Portia-ryhmän suurin kuu.
Miranda (kuu)

Miranda on Uranuksen kuu, jonka löysi hollantilais-amerikkalainen tähtitieteilijä Gerard Kuiper vuonna 1948. Se on saanut nimensä William Shakespearen näytelmässä Myrsky esiintyvän Prosperon tyttären mukaan. Mirandan koko on 480 × 468,4 × 465,8 kilometriä. Miranda on Uranuksen ainoa geologisesti aktiivinen kuu. Se koostuu lähinnä silikaattimineraaleista ja metaanin orgaanisista yhdisteistä, ja sen pinta on todennäköisesti vesijäätä. Sitä halkovat paikoin 20 kilometrin syvyiset kanjonit sekä teräväpiirteiset rikkoutuneen maaston alueet, jotka kertovat kuun aktiivisesta menneisyydestä. On arveltu, että aktiivisuus on peräisin Uranuksen aiheuttamista vuorovesivoimista. Toisen, epätodennäköisemmän teorian mukaan tormäys toisen kappaleen kanssa on halkaissut Mirandan palasiksi, jotka myöhemmin ovat liittyneet jälleen yhteen eri tavoin. Lisäksi Mirandan pinnalla on soikeita koronoja, syvennyksiä, jotka ovat syntyneet mahdollisesti lämpimän jään purkautuessa ylöspäin. Kraattereita on havaittavissa myös monien muiden muodostumien päällä, mikä kertoo niiden suhteellisen vanhasta iästä. Mirandan radan kaltevuus Uranuksen päiväntasaajan suhteen (yli neljä astetta) on poikkeuksellisen suuri niin lähellä emoplaneettaansa kiertävälle kuulle. On mahdollista, että Mirandan kiertorata on joskus ollut 3:1 resonanssissa Umbrielin radan kanssa, mikä olisi aiheuttanut vuorovesivoimien välityksellä kitkaa kuun sisäosiin lämmittäen niitä ja siten mahdollistaen geologiset muutokset
Titania

Titania (tunnetaan myös nimellä Uranus III) on Uranuksen suurin kuu. Se on samalla Aurinkokunnan kuista kahdeksanneksi suurin. Sen koostumuksesta puolet on vesijäätä, 30 % silikaattikiveä ja 20 % metaanin muodostamia orgaanisia yhdisteitä. Titanian löysi William Herschel vuonna 1787. Titania sisältää lähes yhtä suuret määrät jäätä ja kiveä, ja sillä on luultavasti kivinen ydin ja jäinen vaippa. Myös nestemäistä vettä voi olla ytimen ja vaipan rajalla. Titanian pinta on melko pimeä ja väriltään aavistuksen punertava. Se on muotoutunut meteoriittien törmäyksissä ja endogeenisen prosessin avulla. Titanian pinnalla on lukuisia törmäyskraattereita, joiden koko voi yltää jopa 326 kilometriin, mutta se ei ole niin paljon kraatterien peitossa kuin Uranuksen ulkoisin kuu, Oberon. Suurin osa Titanian pinnanmuodoista syntyi luultavasti kauan sitten tapahtuneessa endogeenisessä tapahtumassa, joka peitti aiemman, kraattereisemman pinnan. Titanian pinnassa on paljon erilaisia kanjoneita ja halkeamia. Kuten kaikki Uranuksen suuret kuut, Titania syntyi luultavasti planeettaa ympäröineestä kiekosta juuri sen muodostumisen jälkeen
Oberon

Oberon on Uranuksen kuista toiseksi suurin ja neljästä suuresta kuusta uloin. Oberonin designaatioselvennä on Uranus IV. Kuun löysi William Herschel vuonna 1787 samaan aikaan Titanian kanssa. John Herschel nimesi Oberonin vuonna 1852 yhdessä kolmen muun silloin tunnetun Uranuksen kuun kanssa. Oberon on saanut nimensä William Shakespearen näytelmässä Juhannusyön uni esiintyvän keijukaisten kuninkaan mukaan. Ainoa Oberonia lähietäisyydeltä tutkinut luotain on Voyager 2, joka ohitti kuun tammikuussa 1986. Ohilennon aikana kuun eteläinen pallonpuolisko oli kääntyneenä Aurinkoon päin, joten ainoastaan sitä puolta kyettiin tutkimaan. Oberonista noin 50 prosenttia on vesijäätä, 30 prosenttia silikaattikiveä 20 prosenttia metaanin muodostamia orgaanisia yhdisteitä. Pinta on jäinen, vanha ja voimakkaasti kraattereiden peittämä. Monien kraattereiden pohjaa peittää tunnistamaton tumma materiaali. Kraattereiden lisäksi Oberonista tunnetaan pitkiä, kapeita ja jyrkkäreunaisia vajoamia (Chasma).
Ariel (kuu)

Ariel on Uranuksen neljänneksi suurin kuu, jonka löysi William Lassell vuonna 1851 samaan aikaan Umbrielin kanssa. Lassellin pyynnöstä John Herschel antoi nimen Arielille ja Uranuksen kolmelle muulle silloin tunnetulle kuulle vuonna 1852. Arielin designaatio on Uranus I. Voyager 2-avaruusluotain on toistaiseksi ainoa Arielia tutkinut luotain. Tammikuussa 1986 se ohitti kuun kuvaten sen eteläistä pallonpuoliskoa, joka tuolloin oli kääntynyt Aurinkoon päin. Arielin koostumus on karkeasti arvioiden 50 % vesijäätä, 30 % silikaattikiveä ja 20 % metaanijäätä. Paikoin pinnalla näyttää olevan varsin tuoretta jäätä, ja kraattereiden vähyys tai puuttuminen monin paikoin kertoo kuun hiljattain tapahtuneesta geologisesta aktiivisuudesta. Pinnalla on havaittavissa lukuisia siirroskanjoneita ja nestemäisen veden purkauksien jäänteitä.
Arto Salomaa

Arto Kustaa Salomaa (6. kesäkuuta 1934 Turku – 26. tammikuuta 2025 Kauhajoki) oli suomalainen matemaatikko, tietojenkäsittelytieteilijä ja akateemikko. Salomaa tutki muun muassa kryptografiaa ja DNA-laskentaa. Salomaa valmistui filosofian kandidaatiksi 1954 ja lisensiaatiksi vuonna 1959 sekä väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1960. Salomaa toimi Turun yliopiston assistenttina vuosina 1957–1965 ja matematiikan professorina vuosina 1966–1999. Hän oli vuosina 1966–1999 vieraileva tietojenkäsittelytieteen professori University of Western Ontariossa Kanadassa, vuosina 1973–1975 Århusin yliopiston vieraileva professori, vuosina 1981–1982 Kanadan University of Waterloon vieraileva professori ja 1990–2005 apulaisprofessori University of Western Ontariossa Kanadassa. Suomen Akatemian akatemiaprofessorina hän oli kaksi jaksoa vuosina 1975–1980 ja 1990–1999. Salomaa sai Suomen Kulttuurirahaston 40 000 markan tunnustuspalkinnon vuonna 1986. Professori Salomaa oli ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1970, Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1980 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1992 sekä Unkarin tiedeakatemian jäsen. Professoriliitto valitsi hänet vuoden professoriksi vuonna 1993. Akateemikon arvonimen hän sai vuonna 2001
Suomenhevonen

Suomenhevonen on hevosrotu, joka polveutuu sekä ratsu- että työhevosista, ja jolla on molempien hevostyyppien ominaisuuksia. Se on ainoa täysin Suomessa kehitetty hevosrotu. Sitä kutsutaan englanniksi joskus nimityksellä Finnish Universal (suomalainen yleishevonen), sillä sen katsotaan sopivan liki kaikkiin hevosen käyttötarkoituksiin Suomessa: maatalous- ja metsätöihin, raviurheiluun, ratsastukseen ja vikellykseen.lähde? Suomenhevonen valittiin vuonna 2007 Suomen viralliseksi kansallishevosroduksi. Suomenhevosta pidetään yhtenä maailman nopeimmista ja monipuolisimmista kylmäveriroduista, vaikka rodun luokittelu aidoksi kylmäveriseksi on kiistanalaista. Eri lähteiden mukaan suomenhevonen voidaan luokitella kevyeksi kylmäveriseksi, raskaaksi lämminveriseksi tai yleishevoseksi. Suomessa rotua ei kuitenkaan koskaan pidetä lämminverisenä. Suomenhevosen kantakirja jakautuu neljään jalostussuuntaan, jotka pyrkivät kehittämään rotua eri tyyppeinä: raskaanpuoleisena työhevosena, kevyenä ravurina, monipuolisena ratsuhevosena sekä sopusuhtaisen pienenä pienhevosena. Jalostussuunnille yhteinen rotumääritelmä määrittelee suomenhevosen voimakkaaksi, monipuoliseksi ja miellyttäväluonteiseksi. Rodun keskikorkeus on 155 senttimetriä ja tyypillisin väritys on rautias, usein liinakko valkoisin merkein. Hautalöytöjen perusteella hevosia on Suomen alueella ollut jo keskirautakaudella, mutta näiden hevosten alkuperää ei tunneta. Suomenhevonen ja sitä edeltänyt suomalainen maatiaishevoskanta oli kuitenkin Suomen ainoa hevosrotu vuosisatojen ajan, joten Suomen hevoshistoria on ylipäätään miltei sama kuin suomenhevosen historia
Ford Fiesta

Ford Fiesta on Fordin vuosina 1976–2023 valmistama pieni henkilöautomalli. Fiesta tunnettiin ennen ainoana etuvetoisena Fordina, vaikkakin Ford oli valmistanut etuvetoista Taunus 12M -mallia jo 1960-luvulla. Fiestasta on normaalin henkilöautomallin lisäksi valmistettu myös pakettiautoversiota nimeltään Fiesta Van, josta takaistuimet on poistettu tavaratilan suurentamiseksi. Helsingin Sanomien autotoimittaja Matti Jansson piti ensimmäisen sukupolven Fiestaa esimerkkinä siitä, miten pikkuautojen rakenne oli 1970-luvun alkuvuosina yhtenäistynyt: hatchback eli monikäyttökori, moottori edessä poikittain ja etuveto. Fiestaa luuli hänen mukaansa moni Volkswagen Poloksi. Tiloiltaan se oli hieman kilpailijoitaan suurempi ja olemukseltaan urheilullisempi. Fiestaa tuotiin Suomeen aluksi kahtena moottoriversiona (957 ja 1 117 cm³) ja neljänä varusteluversiona, Saloon, L, S ja Ghia, joista muodostui yhteensä kuusi versiota. Fiestaa myytiin ensimmäisen valmistusvuoden mittaan enemmän kuin mitään muuta automallia Euroopassa, ja keväällä 1979 valmistui miljoonas Fiesta. Ford Fiestan menestys on jatkunut läpi sen 45-vuotisen historian: esimerkiksi Britanniassa se oli myydyin automalli vielä vuosina 2008–2020, kunnes sen paikan otti kilpailija Vauxhall Corsa. Fiestan valmistus päättyi kesäkuussa 2023. Muutkin B-segmentin polttomoottorimallit, kuten Volkswagen Polo, ovat joutuneet 2020-luvulla vaikeuksiin Euroopan unionin kiristyvien päästö- ja turvalaitesäädösten takia.
Waldemar Bonsels

Waldemar Bonsels (21. helmikuuta 1880 – 31. heinäkuuta 1952) oli itävaltalais-saksalainen lastenkirjailija. Bonselsin tuotanto käsittelee usein kaiken olemassa olevan suhdetta Jumalaan. Elinaikanaan Bonsels matkusti runsaasti Euroopassa ja Aasiassa. Bonsels oli avoimen juutalaisvastainen ja tuki Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen kansallissosialismia julkaisemalla propagandateoksia, mikä on sittemmin vaikuttanut hänen maineeseensa kielteisesti. Hänen äitinsä oli tanskalainen ja isä lääkäri ja luonteeltaan kulkuri, tämä piirre periytyi myös pojalle. Teoksiinsa hän upotti usein yhteiskunnallisia ulottuvuuksia, kuten kirjaan Himmelsvolk ja faabeliin Maija Mehiläinen (Die Biene Maja), josta myöhemmin tehtiin alkuperäisteoksesta huomattavasti poikkeava tv-piirrossarja.
Gravitaatiosäteily

𝐺𝜇𝜈=8𝜋𝐺𝑐4𝑇𝜇𝜈 Schwarzschild · Kasner · KerrMilne · Reissner-NordströmFLRW-metriikka Einstein · Minkowski · EddingtonLemaître · SchwarzschildRobertson · Kerr · FridmanChandrasekhar · Hawking Gravitaatiosäteily on eräs yleisen suhteellisuusteorian ennustama ilmiö. Säteily koostuu avaruudesta etenevistä gravitaatioaalloista, jotka kuljettavat energiaa valon nopeudella aika-avaruudessa. Gravitaatioaallot ovat suhteellisuusteoreettinen ilmiö, jota klassinen mekaniikka ei tunne. Aalto-hiukkasdualismissa gravitaatioaaltoja vastaa gravitoni. Suhteellisuusteorian gravitaatioaaltoja ei pidä sekoittaa hydrodynamiikassa esiintyviin painovoima-aaltoihin. Albert Einsteinin kenttäyhtälöt kuvaavat matemaattisesti sitä, miten gravitaatioaallot syntyvät massan ollessa kiihtyvässä liikkeessä samalla tavoin kuin sähköopin Maxwellin yhtälöt kuvaavat sähkömagneettisen säteilyn muodostumista sähkövarauksen kiihtyessä. Havaittavia gravitaatioaaltoja voi syntyä esimerkiksi pulsarien, neutronitähtien tai vastaavien suurimassaisten systeemien ollessa nopeasti kiihtyvässä liikkeessä. Voidaan osoittaa että kun massat 𝑚1 ja 𝑚2 kiertävät toisiaan etäisyydellä 𝑟, systeemi säteilee gravitaatioaaltoja teholla missä 𝐺 on gravitaatiovakio ja 𝑐 valonnopeus tyhjiössä. Miinusmerkki ilmaisee, että kyse on nimenomaan menetetystä energiasta. Ilmiön havaitsemisen vaikeutta kuvastaa se, että esimerkiksi Maapallon ja Auringon muodostamassa systeemissä, gravitaatioaaltoja syntyy vain noin 200 watin teholla. Gravitaatioaaltojen havaitseminen on äärimmäisen vaikeaa. Ensimmäinen koe, jolla aaltoja yritettiin havaita oli amerikkalaisfyysikko Joseph Weberin koe vuodelta 1968