nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Johannes I Tzimiskes

Johannes I Tzimiskes (kreik. Ιωάννης Α΄ Τζιμισκής; noin 925 – 10. tammikuuta 976) oli Bysantin keisari vuosina 969–976. Hän oli keisari Nikeforos II Fokasin sisarenpoika. Tzimiskes oli yksi Nikeforoksen uskollisimmista kannattajista ennen kuin joutui epäsuosioon. Tzimiskes johti yhdessä Nikeforoksen vaimon Theofanon kanssa salaliittoa, joka murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969, jonka jälkeen hänet kruunattiin keisariksi. Konstantinopolin patriarkan Polyeuktoksen vaatimuksesta Tzismiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja rangaistava muita salaliittolaisia. Tzimiskes antoi myös kumota Nikeforoksen säätämiä lakeja, jotka rajoittivat kirkon maiden kasvua. Tzimiskesin valtakaudella bysanttilaiset kukistivat Bulgariaan hyökänneet Kiovan Rusin ruhtinaan Svjatoslav I:n joukot vuonna 971 ja valloittivat osan maasta. Vuonna 972 Tzimiskes liittoutui Saksan keisarin Otto I:n kanssa ja lähetti veljen- tai sisarentyttärensä Theofanon Oton pojan Otto II:n vaimoksi. Liiton ansiosta Tzimiskes pystyi vapaasti hyökkäämään arabeja vastaan valtakunnan itärajalla. Vuonna 975 Tzimiskes soti menestykkäästi fatimideja vastaan eteläisessä Syyriassa ja pakotti Damaskoksen maksamaan veroa
Akko

Koordinaatit: 32°55′40″N, 35°04′54″E Akko (hepr. ‏עכו‎, Ako; Akka, aiemmin Antiokia Ptolemais) oli yksi keskeisiä ristiretkeläisten tukikohtia ristiretkikaudella. Ristiretkeläiset kutsuivat kaupunkia Saint-Jean-d'Acreksi tai vain Acreksi. Sen vanhakaupunki on Unescon maailmanperintöluettelon kohde. Kaupunki sijaitsee nykyisen Israelin alueella läntisessä Galileassa. Vuonna 2018 kaupungin asukasluku oli 48 930. Arabit muodostavat noin neljänneksen kaupungin väestöstä. Akko sijaitsee Haifanlahden pohjoisosassa pienellä niemimaalla Belusjoen suulla. Haifan kaupunki sijaitsee kymmenisen kilometriä Akkosta etelään ja Tyros Libanonissa noin 30 kilometriä pohjoiseen. Lähialueen rannikkotasanko on viljeltyä ja kaakossa sijaitsee Jisreelin laakso. Akko on yksi vanhimmista nykypäiviin saakka asutetuista kaupungeista. Kaupungin nimi Akko on peräisin kanaanilaisilta ja se tarkoittaa ehkäpä kuumaa hiekkaa
Deflate

DEFLATE on häviötön pakkausmenetelmä, joka on yhdistelmä LZ77-algoritmia ja Huffmanin koodausta. Alun perin sen määritteli Phil Katz PKZIP-pakkausohjelmansa kakkosversiota varten. Sen määritys on myöhemmin julkaistu Internet-standardina RFC 1951. PKZIP tuottaa pakattuja ZIP-tiedostoja, jotka ovat nykyisin laajasti käytettyjä ja tuettuja. Deflate-algoritmia pidetään yleisesti vapaana voimassa olevista patenteista. Tämä on ollut algoritmin merkittävä etu verrattuna etenkin GIF-kuvien pakkaamisessa käytettyyn LZW-pakkausmenetelmään, joka on ollut patentoitu useissa länsimaissa 2000-luvun alkuun saakka. Nykyisin Deflate on saanut hyvin vankan aseman tietotekniikassa ja sitä sovelletaan monissa tallennusmuodoissa ja tiedonsiirrossa. Suosittuja Deflateen pohjautuvia tallennusmuotoja ovat ZIP-tiedostomuodon lisäksi esimerkiksi Gzip ja PNG-kuvatiedostot. Deflate-pakkausmenetelmän lähdekoodi löytyy osana esimerkiksi zlib-kirjastoa, joka on vapaasti saatavilla.
Suomensukuinen

Suomensukuinen tarkoittaa suomensukuista eli uralilaista kieltä puhuvaa kansaa tai ihmistä, tai suomalais-ugrilaista kieltä puhuvaa kansaa tai ihmistä. Niistä muita kuin itämerensuomalaisia kieliä sanotaan usein suomen kielen etäsukukieliksi. Kansainvälistä sukukansapäivää vietetään lokakuun kolmantena lauantaina. Käsite suomensukuinen on kuitenkin alun perin viitannut kielellisen sukulaisuuden lisäksi geneettiseen ja kulttuuriseenkin sukulaisuuteen, joiden on ajateltu yhdistävän uralilaisia kieliä puhuvia kansoja. Nykyään tiedetään, että uralilaisten kielten puhujat todella ovat myös geneettisesti sukua keskenään. Neuvostoliitossa suomensukuisia kansoja venäläistettiin keinotekoisesti. Suomensukuisten kielten puhujien muodostama Suomen suku ajateltiin 1800-luvulla kansallisen heräämisen aikana ja vielä pitkälle 1900-luvullekin usein ryhmäksi, jolla on yhteinen geneettinen alkuperä. Esimerkiksi Aarno Karimo kirjoitti kirjassaan Kumpujen yöstä (1929–1932): Suomen suvun alkukoti on monien tutkijain mielestä etsittävä Uralin vuoriston ja Volgan mutkan väliseltä alueelta. Useat otaksuvat suomalaisten asuneen alkujaan Volgan ja Väinäjoen latvoilla... Kirjassa on myös kuvitteellinen kertomus Uralin lähistöllä asuvan suvun päämiehestä Jorosta, joka käskee poikansa Tuiran etsiä maata lännestä
Jan Mayen

Jan Mayen muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Jan Mayen on Norjalle kuuluva Pohjoisen jäämeren saari, jonka pinta-ala on 373 neliökilometriä. Saari on vuoristoinen ja ilmastoltaan arktinen, tuulinen ja sumuinen. Jan Mayenin saaren löysi 500-luvulla irlantilainen Pyhä Brendan. Brendan-munkki purjehti saaren ohitse juuri, kun alueella oli paljon vulkaanista toimintaa. Brendan oli näkemästään niin vaikuttunut, että hän vakuuttui nähneensä helvetin portit. Henry Hudson löysi saaren vuonna 1607, ja antoi sille nimen Hudson's Tutches tai Touches. Saaren löysi uudestaan vuonna 1614 hollantilainen Jan Jacobs May van Schellinkhout, jonka mukaan saari on nimetty. Saari on kuulunut Norjalle vuodesta 1929 lähtien. Aikaisemmin Jan Mayen oli tärkeä valaanpyytäjien tukikohta, ja saarta ympäröivät edelleenkin tärkeät kalastusalueet. Grönlannin ja Norjan välillä oli pitkään kiistaa kalastusoikeuksien ja mahdollisten kaasu- ja öljyesiintymien hallinnasta, mutta sopu syntyi vuonna 1993 kansainvälisen oikeuden välittämänä. Saarella ei ole luonnonvaroja. Sillä on sääasemia ja radiomastoja sekä yksi päällystämätön lentokenttä: pelkkä 1 585 metrin pituinen kiitotie
Kurdistan

Kurdistan (”Kurdien maa”) on Lähi-idässä sijaitseva pääasiassa kurdien asuttama maantieteellinen alue, joka sijaitsee Turkin, Iranin, Irakin ja Syyrian raja-alueilla.  Kurdistanin rajoja on vaikea määritellä, sillä mikään edellä mainituista valtioista ei tunnusta Kurdistania väestöllisenä tai maantieteellisenä kokonaisuutena. Kurdit ovat usein näissä maissa olleet sorrettuja ja syrjittyjä.  Erään arvion mukaan maailmassa on 30–35 miljoonaa kurdia, ja heidän maansa kattaa Ranskan kokoisen alueen. Tarkkaa arvioimista vaikeuttaa se, että valtiot pyrkivät aliarvioimaan rajojensa sisäpuolella olevien kurdien lukumäärän. Kurdit ovat Lähi-idän neljänneksi suurin kansanryhmä arabien, persialaisten ja turkkilaisten jälkeen.  Lähi-idän ulkopuolella kurdeja asuu myös mm. entisen Neuvostoliiton alueella ja siirtolaisina Länsi-Euroopassa. Kurdit käyttävät eri nimityksiä eri Kurdistanin alueista. Turkin kurdialuetta (Pohjois-Kurdistan tai Turkin Kurdistan) he nimittävät Bakuriksi, joka on kurdinkielinen sana ja tarkoittaa pohjoista. Iranin kurdialue (Itä-Kurdistan tai Iranin Kurdistan) on Rojhelat (Itä), Irakin kurdialue (Etelä-Kurdistan tai Irakin Kurdistan) Bashur (Etelä) ja Syyrian kurdialue (Länsi-Kurdistan tai Syyrian Kurdistan) Rojava (Länsi).  Kurdistanin provinssi Iranissa ja Kurdien itsehallintoalue Irakissa sisällytetään yleensä Kurdistanin määritelmään
Suomenlahden tykistösulku

Suomenlahden tykistösulku oli 1930-luvulla Suomen ja Viron salaisena yhteistyönä kehitetty strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostoliiton Itämeren laivasto Suomenlahden itäosiin ja siten turvata Suomen ja Viron länsirannikot maihinnousulta ja Itämeren laivaliikenne kauppasaarrolta sodan aikana. Sulku olisi toteutettu Suomenlahden kapeimpaan kohtaan keskitetyillä järeiden rannikkotykkien ristitulella, panssarilaivoilla, sukellusveneillä ja merimiinoitteilla. Pääkalusto olivat Suomen ja Viron linnakesaarilla sijaitsevat järeät 12-tuumaiset kaksoistykkitornit, joista suurimpien kantama oli 43 kilometriä,. Yhteensä vuonna 1939 järjestelmässä oli 29 järeää ja 16 raskasta rannikkotykkiä. Ne olisivat teoriassa pystyneet ampumaan tuhat kranaattia 5–6 minuutissa Suomenlahden poikki pyrkivää laivaosastoa kohti. Panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen, joilla kummallakin oli neljä 10 tuuman tykkiä, kuuluivat myös järjestelmään, sekä seitsemän sukellusvenettä. Suomalaiset sukellusveneet olivat Saukko, Vesikko, Vesihiisi, Vetehinen ja Iku-Turso, sekä virolaiset Kalev ja Lembit. Väli Mäkiluodosta Naissaareen oli mahdollisen sodan syttyessä tarkoitus miinoittaa tuhansilla miinoilla. Lisäksi Suomenlahti oli tarkoitus sulkea Suomesta Viroon kulkevan sukellusveneverkon avulla, kuten jatkosodan aikana meneteltiinkin. Suomen ja Viron puolustusyhteistyö haki muotoa Viron vapaussodasta lähtien. Viron pääministeri Konstantin Päts ehdotti Suomelle ensimmäisen kerran tammikuussa 1919 Suomenlahden sulkua Viron ja Suomen rannikkotykistöjen yhteistyönä. Viro oli itsenäistyttyään kunnostanut vetäytyneiden venäläisten jättämät Pietari Suuren merilinnoituksen tuliasemat muutamassa vuodessa
Amharat

Amharat ovat Etiopian ylängöillä Addis Abeban pohjoispuolella asuva amharan kieltä puhuva kansa. Amharat ovat suurimpia Etiopian etnisistä ryhmistä ja he dominoivat maan talous- ja poliittista elämää. Amharoja on noin 15 000 000. Amharojen esivanhemmat ovat eläneet Etiopiassa ainakin 2 000 vuotta. He kuuluivat ensimmäisten maanviljelijöiden joukkoon Afrikassa. 100-luvulla jaa. amharojen maille muodostui Aksumin kuningaskunta. Perimätiedon mukaan Saban kuningatar vieraili Salomon luona Jerusalemissa ja nämä kaksi saivat lapsen nimeltä Menelik. Tämä valmisti kopion liitonarkista ja vaihdatti alkuperäisen salaa tekemäänsä jäljennökseen. Tämän jälkeen hän kuljetti arkun Aksumiin, jonne hän perusti kuningaskunnan. Ensimmäiset todisteet Aksumin kuningaskunnasta ovat kuitenkin vasta 100-luvulta. Kuningas Ezanan kääntyi kristinuskoon vuosien 320–355 välillä ja tätä myöten myös amharoista tuli kristittyjä
2004 FH

2004 FH on lähellä Maata oleva asteroidi. Se löydettiin NASAn LINEAR-ohjelmassa 15. maaliskuuta 2004. Kappale on läpimitaltaan noin 30 metriä, massaltaan 27 000 tonnia ja se ohitti maapallon vain 43 000 km:n päästä 18. maaliskuuta 2004. Vertailun vuoksi esimerkiksi TV-satelliitit kiertävät maapalloa n. 36 000 km:n korkeudessa. 2004 FH kuuluu Atenin asteroidiperheeseen. Jos kappale olisi osunut maapalloon, ilmakehässä syntynyt räjähdys olisi vastannut satoja kilotonneja TNT:tä tai pientä ydinasetta, mutta vaikutus tuskin ulottunut maanpinnalle asti merkittävästi. Seuraavan kerran 2004 FH tulee lähelle maata 2044.
Musiikkipeli

Musiikkipeli on videopelilajityyppi, jossa pelaaminen on vuorovaikutusta musiikkikappaleen kanssa. Musiikkipelit voi jaotella tanssipeleihin, soittopeleihin ja laulupeleihin. Rytmipelit vaativat ajoitettuja näppäinpainalluksia, mutta vapaamuotoisemmissa peleissä musiikkia voi myös tuottaa itse. Tunnetuin musiikkipelejä julkaiseva peliyhtiö on japanilainen Konami, mutta pelejä julkaisevat myös useat muut yhtiöt. Tanssipelit ovat Euroopan markkinoilla näkyvämpi rytmipelien alalaji. Tanssipeleissä tarkoituksena on heittäytyä musiikkiin mukaan ja seurata sitä mahdollisimman tarkasti ruudulla näkyvien nuottimaisten ohjeiden mukaan. Peleihin liittyy myös vahva fyysinen suoritus: useimmissa tanssipeleissä vaikeimmat kappaleet käyvät raskaasta liikunnasta. Tätä ominaisuutta pitävät useimmat tanssipelaajat ratkaisevana tekijänä sen viehättävyydessä. Tanssipelit ovat myös ystävällisiä freestyle-esityksille, joissa normaalin pelaamisen tyyliä muokataan tai rikotaan oikeaksi tanssimiseksi asti. Nykyään Japanissa – rytmipelien kehdossa – menestyvämpi laji on soittopelien alalaji. Soittopeleissä musiikki soitetaan itse. Peliä pelataan lukemalla ruudulta tulevia nuotteja ja soittamalla ne mahdollisimman tarkasti omasta ohjaimesta
Istukkanisäkkäät

Istukkanisäkkäät Wikispeciesissä Istukkanisäkkäät Commonsissa Istukkanisäkkäät eli istukalliset nisäkkäät (Eutheria) on synnyttävien nisäkkäiden (Theria) alaluokkaan kuuluva nisäkkäiden osaluokka, jonka lajeille tyypillinen piirre on selvästi kehittynyt istukka. Suurin osa nykyään elävistä nisäkkäistä on istukallisia, ja myös ihminen ja kaikki Suomessa tavatut nisäkäslajit kuuluvat istukkanisäkkäisiin. Nykyisin elävistä nisäkkäistä vain pussieläimet ja nokkaeläimet eivät kuulu istukkanisäkkäisiin. Istukkanisäkkäät eroavat muista nisäkkäistä siinä, että sikiö saa ravintonsa raskauden aikana istukan kautta. Emo kantaa jälkeläisiä kohdussaan, kunnes ne ovat täysin kehittyneet ja voivat syntyä. Raskausaika vaihtelee lajin koon mukaan pienien jyrsijöiden muutamasta viikosta norsujen 22 kuukauteen. Alaluokan lajeja tavataan jokaisella mantereella ja jokaisessa meressä. Varhaisin tunnettu istukkanisäkäs Eomaia scansoria on liitukaudelta. Sen jäänteet on löydetty Kiinasta.
Hellraiser

Hellraiser on Clive Barkerin käsikirjoittama ja ohjaama kauhuelokuva, joka perustuu hänen tarinaansa Helvetilliset (Hellbound Heart). Elokuva sai ensi-iltansa vuonna 1987. Elokuvan työnimi oli Sadomasochists from Beyond the Grave. Kenobiitit ja Doug Bradleyn esittämä Pinhead-hahmo esiintyvät elokuvassa ensimmäista kertaa. Elokuvalle on tehtailtu useita jatko-osia, suurin osa suoraan videolevitykseen.
W- ja Z-bosonit

Fysiikassa W- ja Z-bosonit ovat alkeishiukkasia, jotka välittävät heikkoa ydinvoimaa. Niiden löytämistä CERNissä vuonna 1983 on pidetty hiukkasfysiikan standardimallin merkittävimpänä onnistumisena. W-hiukkanen on saanut nimen heikosta ydinvoimasta (weak). Z-hiukkanen on saanut nimen puolileikillisesti siitä, että sen sanottiin olevan viimeinen hiukkanen, joka tarvitsi löytää. Toisen selityksen mukaan Z-hiukkanen sai nimensä siitä tosiasiasta, että sen sähkövaraus on nolla (zero). W- ja Z-bosoneilla on hiukkasfysiikan skaalassa hyvin suuri massa. W-bosonin massa on noin 80 GeV/c², Z-bosonin massa on puolestaan noin 91 GeV/c². Suuresta massasta johtuen niiden välittämän heikon vuorovaikutuksen kantama on hyvin lyhyt, suuruusluokkaa 10-17 m. Sekä W- että Z-bosonien spin on yksi. Kaikki heikon vuorovaikutuksen välittäjäbosonit hajoavat hyvin nopeasti. Esimerkkejä hajoamiskanavista ovat Jokaisella näistä on lukuisia muitakin hajoamiskanavia. CERNin LEP-kiihdytintä käytettiin loppuvaiheessa Z-bosonitehtaana
Liikeri

Liikeri eli leikeri (engl. liger) on hybridikissa, urosleijonan ja naarastiikerin jälkeläinen; urostiikerin ja naarasleijonan jälkeläisistä puolestaan käytetään nimitystä tiikoni. Liikeri näyttää suurelta leijonalta, jolla on tiikerin raidat. Koko ja ulkonäkö vaihtelevat sen mukaan, mitä alalajia isä ja emä ovat olleet. Liikereitä syntyy tarhaoloissa. Luonnossa risteytyminen on nykyään lähes mahdotonta, koska tiikereiden ja leijonien elinalueet eroavat toisistaan. Girin metsässä Intiassa elävät viimeiset aasianleijonat. Lähimmät tiikerit elävät noin 160 kilometrin päässä. Urosliikerit ovat steriilejä, mutta naaraspuoliset liikerit voivat lisääntyä. Elokuussa 2012 siperialaisessa eläintarhassa Zita-liikeri synnytti pentuja, joita pidetään ensimmäisinä tunnettuina liikerin ja leijonan pentuna. Liikeri on risteymä eikä siten maailman suurin kissaeläin joka on tiikeri. Liikerin suuri koko johtuu siitä, että urostiikerin ja naarasleijonan kasvua rajoittavat geenit eivät ilmenny liikerissä
Haisuli

Haisuli (ruots. Stinky) on pieni, karvainen hahmo Tove Janssonin Muumi-sarjakuvissa ja niihin perustuvissa animaatioissa. Haisulilla on merkittävä rooli myös Tove Janssonin kuvakirjassa Outo vieras Muumitalossa (1980), joka on sarjakuvien ohella Janssonin ainoa Muumi-teos, jossa Haisuli esiintyy. Kirjassa Haisuli esiintyy nimellä Merirosvo-Haisuli, joka tulee keskellä yötä Muumitaloon. Muumitalossa nousee kova meteli, kun kaikki huonekalut ovat hajalla ja kaikkialla leijailee "kammottava haisu". Esi-isä esittää valituksia kaakeliuunin takaa ja lukuisat Muumitalon asukkaat kokoontuvat pitämään neuvottelua. Pikku Myy lähtee alas kellariin tutkimaan, kuka vieras on ja löytää tämän. Haisuli istuu keittiössä tuolilla, kun Muumipappa tulee paikalle ja huomaa, että vieras on Merirosvo-Haisuli, jonka hän on tuntenut nuoruudessaan. Animaatiosarjassa hänelle on kuvattu violetit, palloihin päättyvät tuntosarvet. Haisulia kuvataan Muumi-sarjoissa varkaaksi. Haisuli asuu Muumilaaksossa Yksinäisten vuorten juurella olevassa metsässä puun rungon sisällä (näytetään muun muassa jaksossa 92 Muumipeikko ja Haisuli vaihdokkaina ja jaksossa 98 Punainen täysikuu). Yleisesti hän lepäilee pensaissa, puissa tai kivikasoissa
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1978

Vuoden 1978 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Argentiinassa. Turnauksen vei isäntämaa Argentiina, joka voitti loppuottelussa Alankomaat jatkoajalla luvuin 3–1. Alankomaiden Rob Rensenbrink oli ratkaista ottelun varsinaisen peliajan lopussa tilanteessa 1–1, mutta osui vain tolppaan. Voitto oli Argentiinalle ensimmäinen ja täten siitä tuli kuudes maailmanmestaruuden voittanut joukkue Uruguayn, Italian, Saksan, Brasilian ja Englannin lisäksi. Pronssia otti Brasilia, joka kukisti Italian 2–1. Turnauksen kaava oli sama kuin vuoden 1974 kisoissa: lopputurnaukseen pääsi 16 joukkuetta, jotka jaettiin neljään neljän joukkueen lohkoon. Jokaisen lohkon kaksi parasta joukkuetta jatkoi toiselle kierrokselle, jossa joukkueet jaettiin kahteen neljän joukkueen lohkoon. Jatkolohkojen voittajat kohtasivat loppuottelussa ja toiseksi tulleet pronssiottelussa. Sarjamuotoinen järjestelmä sai osakseen kritiikkiä, kun isäntämaa Argentiina ratkaisuottelussa voitti Perun 6–0 ja meni loppuotteluun ohi Brasilian, jonka maalisuhde jäi huonommaksi. Sopupelipuheet alkoivat heti suurinumeroisen voiton jälkeen. Suoria todisteita vilpistä ei ole noussut esiin, mutta joka tapauksessa isäntien onnistui muun muassa lykätä pelin alkua niin että samaan aikaan pelattavaksi tarkoitetun Brasilian ottelun lopputulos oli jo tiedossa. Perun pelaajat ovat myös kertoneet eräiden korkea-arvoisten poliittisten vaikuttajien kuten Argentiinan sotilasjuntan johtajan Jorge Videlan ja näiden vieraan Henry Kissingerin vierailleen ennen ottelun alkua pukukopissaan
Jerusalemin patriarkaatti

Jerusalemin patriarkaatti eli Jerusalemin kreikkalais-ortodoksinen kirkko on ortodoksisen kirkon piiriin kuuluva autokefaalinen paikalliskirkko. Sen keskuspaikka on Jerusalem Israelissa ja vaikutusalue lähinnä Palestiinassa ja Jordaniassa sekä muissa Lähi-idän arabivaltioissa. Vaikka suurin osa kirkon jäsenistä ja papistosta on arabeja, sen johtava papisto on perinteisesti kreikkalaista, ja tämä tilanne on aiheuttanut hankausta kirkon sisällä. Historiallisesti Jerusalemin patriarkaatti on yksi viidestä alkuperäisestä ns. vanhasta patriarkaatista. Neljä muuta ovat Rooman, Konstantinopolin, Aleksandrian ja Antiokian patriarkaatit, joista Rooman päämies paavi johtaa katolista kirkkoa. Ortodoksit pitävät Jerusalemin kirkkoa koko kristinuskon äitikirkkona, koska seurakunta sai alkunsa ensimmäisenä helluntaina Jerusalemissa. Jerusalemin patriarkaattia on vuodesta 2005 alkaen johtanut Jerusalemin ja koko Palestiinan patriarkka Teofilos III. Piispanistuin on Jerusalemin Pyhän haudan kirkossa.
Bulgarian ortodoksinen kirkko

Bulgarian ortodoksinen kirkko - Bulgarian patriarkaatti on yksi ortodoksisen kirkon autokefalisista paikalliskirkoista. Se toimii lähinnä Bulgariassa ja siihen kuuluu noin kahdeksan miljoonaa henkeä. Kirkon johdossa on vuodesta 2024 Sofian Metropoliitta ja Bulgarian patriarkka Daniel. Häntä edelsi vuosina 2013-2024 patriarkka Neofit. Historiallisesti Bulgarian patriarkaatti on yksi viidestä niin sanotusta uudesta patriarkaatista, jotka ovat ajan myötä eronneet niin sanotuista vanhoista patriarkaateista (Rooma, Konstantinopoli, Aleksandria, Antiokia ja Jerusalem). Konstantinopoli tunnusti Bulgarian kirkon autokefalisena patriarkaattina ensimmäisen kerran jo vuonna 927, mutta se on välillä menettänyt itsenäisen asemansa. Kristinusko saapui nykyisen Bulgarian alueelle melko varhain, ja vuonna 343 Sardicassa, nykyisessä Sofiassa pidettiin suuri piispainkokous. Myöhemmin alue joutui pakanallisten bulgaariheimojen valtaamaksi, joiden parissa kristityt lähetystyöntekijät olivat jo aiemmin olleet aktiivisia. Merkittävä käänne oli bulgaarien kuninkaan Boris I:sen kääntyminen kristinuskoon vuonna 865. Hänet kastoi bysanttilainen piispa. Tämä johti vähitellen bulgarialaisten kääntymiseen kristityiksi. Bulgaria huojui jonkun aikaa Rooman ja Konstantinopolin välillä, mutta päätyi lopulta Konstantinopoliin, mikä johti kirkon sijoittumiseen bysanttilaiseen traditioon ja siten ortodoksisuuteen
Teoctist

Teoctist (siviilinimeltään Toader Arăpaşu, 7. helmikuuta 1915 Tocilen, Botoşanin maakunta, Moldova – 30. heinäkuuta 2007 Bukarest) oli Romanian patriarkka, Romanian (ortodoksisen) patriarkaatin johtaja vuosina 1986-2007. Hänen koko arvonimensä oli Bukarestin arkkipiispa, Muntenian ja Dobrogean metropoliitta, koko Romanian patriarkka, Kappadokian Kesarean Locum tenens. Teoctistiä pidetään ekumenian edistäjänä. Hän kutsui paavi Johannes Paavali II:n vierailemaan Romaniaan, mikä oli ensimmäinen paavin vierailu ensisjaisesti ortodoksisessa maassa sitten suuren skisman v. 1054. Teoctist johti patriarkaattiaan kuolemaansa asti 92-vuotiaana.
Niulakita

Satelliittikuva Niulakitasta muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa Niulakita on eteläisin ja pienin saari Tuvalun saarivaltiossa. Sen pinta-ala on 0,42 neliökilometriä, ja siellä oli vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan 30 asukasta. Niulakitaa hallitaan Niutaon paikallishallinnon kautta. Ensimmäinen Niulakitan löytänyt eurooppalainen oli espanjalainen Alvaro de Mendana, joka löysi saaren vuonna 29. elokuuta 1595. Hän nimesi saaren "La Solitaria"ksi. 6. marraskuuta 1821 kapteeni George Barrett löysi saaren uudelleen. Niulakita oli alun perin asumaton, mutta osa Niutaon saaren asukkaista muutti sinne vuonna 1949. Niutaota pidettiin tuolloin liikakansoitettuna.
Nukulaelae

Nukulaelae on atolli Tuvalun saarivaltiossa ja yksi sen kahdeksasta hallintoalueesta. Se koostuu 19 saaresta, joiden pinta-ala on yhteensä noin 1,8 neliökilometriä. Atollilla on laguuni, jonka pinta-ala on 43 km². Nukulaelaen nimi tarkoittaa tuvalun kielellä "hiekkojen maata". ja sen asukasluku oli 324 vuoden 2012 väestönlaskennassa. Atollin suurin saari on Niuoko. Muita suurempia saaria ovat esimerkiksi Tumiloto, Fangaua ja Fetuatasi. Nukulaelaeta johtaa saarineuvosto ja atollilla on yksi paikka Tuvalun 15-paikkaisessa parlamentissa. Nukulaelaen 19 saaresta koostuva atolli sijaitsee Tyynellämerellä noin 110 kilometriä kaakkoon Funafutista, Tuvalun väkirikkaimmasta atollista. Nukulaelae on maan itäisin atolli. Saarien yhteenlaskettu pinta-ala on 1,8 neliökilometriä ja atollin laguunin pinta-ala on 43 km². Atollin saaret ovat pääosin hiekkarantaisia laguunin puolella
Michael Caine

Michael Caine (alun perin Maurice Joseph Micklewhite; s. 14. maaliskuuta 1933 Lontoo) on kahdesti Oscar-palkittu englantilainen näyttelijä. Michael Caine (alku­peräiseltä nimeltään Maurice Micklewhite) syntyi vuonna 1933 työ­väen­luokkaiseen perheeseen Bermondeyssa Etelä-Lontoossa. Hänen isänsä oli kalan­kantaja ja äitinsä talouden­hoitaja. Caine palveli Korean sodassa. Caine ryhtyi näyttelijäksi saatuaan työ­paikan Horsham Repertory Company -teatterissa. Hän otti esiintyjä­nimensä suosikki­elo­kuvansa Cainen kapina (1954) mukaan. Caine sai vuosina 1956–1962 pieniä rooleja elo­kuvissa ja televisiossa sekä pää­osia Edgar Wallacen sala­poliisi­romaanien televisio­kuvauksissa. Caine teki läpi­murtonsa historiallisessa seikkailu­elo­kuvassa Zulu (1964). Sitä seurasi joukko muita merkittäviä rooleja. Kansain­välisen läpi­murtonsa Caine teki elo­kuvassa Alfie – naisten viettelijä (1966), jossa hän esitti naisiin­menevää cockneya ja sai suorituksestaan Golden Globe -palkinnon ja Oscar-ehdokkuuden
Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (elokuva)

Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (engl. The Lord of the Rings: The Two Towers) on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut toinen osa Peter Jacksonin ohjaamasta Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiasta, joka pohjautuu J. R. R. Tolkienin fantasiaromaaniin Taru sormusten herrasta. Se on elokuvan Sormuksen ritarit (2001) jatko-osa ja sitä seuraa elokuva Kuninkaan paluu (2003). Elokuvan ensi-ilta oli Uuden-Seelannin Wellingtonissa 1. joulukuuta 2002. Elokuva kestää teatteriversiona 2 tuntia 59 minuuttia ja pidennettynä erikoisversiona 3 tuntia 43 minuuttia. Elokuva voitti vuoden 2002 Oscar-gaalassa kaksi Oscar-palkintoa. Tämän lisäksi elokuva sai 55 voittoa ja 70 ehdokkuutta muissa gaaloissa.lähde? Frodo Reppuli jatkaa matkaansa Samvais Gamgin kanssa, ja he yrittävät päästä Mordoriin Emyn Muilin kukkuloiden yli