nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Wolfgang Pauli

Wolfgang Ernst Pauli (25. huhtikuuta 1900 Wien – 15. joulukuuta 1958 Zürich) oli itävaltalainen fyysikko. Paulin tutkimuksiin kuuluvat Nobel-palkittu Paulin kieltosäännön nimellä kulkeva kvanttimekaniikkaan liittyvä perustavanlaatuinen periaate ja spintiloihin liittyvät tutkimukset. Paulin kieltosäännön myötä hänelle myönnettiin fysiikan Nobel-palkinto vuonna 1945. Wolfgang Pauli syntyi Wienissä Wolfgang Joseph Paulin ja Berta Camilla Schützin perheeseen.lähde? Wolfgang kasvoi älymystön parissa Wienissä, joka oli 1900-luvun alussa yksi maailman keskeisimpiä tiedekaupunkeja. Hänen kummisetänsä ja mentorinsa oli fyysikko-filosofi Ernst Mach, jolta Wolfgang oli saanut myös toisen nimensä. Paulin matemaattinen lahjakkuus ilmeni jo nuorena. Hän opiskeli lukioaikana itsenäisesti suhteellisuusteoriaa ja kirjoitti siitä 18-vuotiaana ensimmäisen tutkielmansa. Münchenin yliopistossa Pauli opiskeli fysiikkaa. Hän tutki muun muassa Arnold Sommerfeldin alaisuudessa Bohrin–Sommerfeldin atomiteoriaa
Itäfriiseinsaaret

Itäfriiseinsaaret on Saksalle kuuluva saariketju Pohjanmerellä. Ne rajoittuvat lännessä Alankomaille kuuluviin Länsifriiseinsaariin. Itäfriiseinsaarilla on seitsemän asuttua saarta. Ne ovat: Lisäksi saariketjussa on pienempiä, asumattomia saaria ja luotoja.
Pohjoisfriiseinsaaret

Pohjoisfriiseinsaaret (tansk. Nordfrisiske Øer, saks. Nordfriesische Inseln) on saariryhmä Pohjanmerellä, Jyllannin niemimaan länsirannikolla. Se muodostaa osan Friiseinsaarista ja kuuluu osin Saksalle, osin Tanskalle. Pohjoisfriiseinsaariin kuuluvat muun muassa Sylt, Rømø, Fanø, Föhr, Amrum, Nordstrandischmoor ja Pellworm. Suurin saarista on Sylt, joka on pinta-alaltaan noin sata neliökilometriä. Lisäksi saariryhmään kuuluu useita pienempiä saaria ja luotoja. Aiemmin saariin kuului myös vuonna 1987 valmistuneen polderin avulla mantereeseen yhdistetty Nordstrand.  Monet saarista ovat varakkaiden saksalaisten suosima lomakohde.
Karsastus

Karsastus (lat. strabismus) on silmien virheasento, jossa silmät ovat kohdistuneet eri kohteisiin. Tällöin oikean ja vasemman silmän verkkokalvon keskikuoppaan tarkentuu eri alue näkökentästä. Isoaivojen näkökuorialueen hermosolujen väliset yhteydet muotoutuvat ensimmäisten kahden–kolmen elinvuoden aikana. Yleensä toinen silmä on hallitseva. Ellei karsastusta korjata ajoissa, hermosto alkaa hyljeksiä ”heikommasta” silmästä tulevaa informaatiota. Tällöin näkökenttä kapenee ja stereonäkökyky voi kadota kokonaan. Karsastus voi kehittyä myös aikuisiällä, jolloin vaivana on kahtenanäkeminen. Karsastusta voidaan hoitaa silmälihaksiin kohdistuvalla kirurgialla. Väliaikaista helpotusta voi saada valon tulosuuntaa muuttavilla silmälasien prismalinsseillä.
Meritorjuntaohjus

Meritorjuntaohjus on pinta-alusten tuhoamiseen tarkoitettu ohjus. Useimmat meritorjuntaohjukset ovat lähellä merenpintaa lentäviä, nopeudeltaan alle äänennopeuden ja ovat inertia- ja tutkaohjautuvia. Meritorjuntaohjus voidaan laukaista lentokoneesta, laivasta, sukellusveneestä tai maalla sijaitsevasta laukaisualustasta. Ohjusvene on meritorjuntaohjuksin käytävään taisteluun kehitetty pieni 200–300 tonnin sota-alus. Meritorjuntaohjuksia voidaan torjua ohjustentorjuntaohjuksilla, kuten Sea Sparrow ja Sea Wolf tai konetykkijärjestelmillä, kuten Phalanx CIWS sekä erilaisilla harhautusjärjestelmillä.
Peukaloisen retket

Peukaloisen retket (jap. ニルスのふしぎな旅, Nirusu no Fushigi na Tabi) on japanilais-itävaltalainen, Studio Pierrot'n tuottama vuonna 1980 valmistunut 52-osainen animepiirrossarja. Sarja perustuu Selma Lagerlöfin kirjoittamaan kirjaan Peukaloisen retket villihanhien seurassa. Sarjan tunnusmusiikin sävelsi tšekkoslovakialainen Karel Svoboda. Japaninkielisessä dubbauksessa tunnusmusiikkina on eri kappale, joka on tyyliltään lähempänä tyypillistä anime-musiikkia. Toisin kuin monet länsimaisiin teoksiin perustuvat animet, Peukaloisen retket on erittäin uskollinen alkuperäisteokselle lukuun ottamatta Nilsin lemmikiksi lisättyä hamsteria ja Smirre-ketun suurempaa roolia sarjan antagonistina. Nils Holgersson on 14-vuotias poika köyhästä maalaisperheestä. Hän on laiska ja epäkunnioittava lähimmäisiään kohtaan. Vapaa-aikanaan hän nauttii kotitilan eläinten härnäämisestä. Eräänä päivänä kun Nilsin vanhemmat ovat lähteneet kirkkoon ja jättäneet pojan yksinään kotiin lukemaan Raamattua, Nils näkee sattumalta pienen kotihaltijan kävelemässä huoneen lattialla. Nils onnistuu pyydystämään haltijan haaviin, jolloin tämä sanoo, että jos Nils päästää hänet vapaaksi, haltija antaisi tälle ison kultakolikon. Nils hylkää ehdotuksen, jolloin haltija suuttuu ja muuttaa hänet peukalon mittaiseksi
Elinkelpoinen vyöhyke

Elinkelpoinen vyöhyke on jokin maailmankaikkeudessa oleva tila, jolla voi ainakin teoriassa esiintyä elämää. Yleensä elinkelpoisella vyöhykkeellä tarkoitetaan Tähteä ympäröivää elämänvyöhykettä, jossa vesi voi esiintyä nestemäisenä planeetan pinnalla. Tämän vyöhykkeen sisäpuolella on liian kuumaa ja ulkopuolella liian kylmää elämälle. Tähteä elinkelpoisella vyöhykkeellä kiertävää planeettaa sanotaan usein kultakutriplaneetaksi vanhan kansansadun ”Kultakutri ja kolme karhua” mukaan. Lisäksi voidaan määritellä ns. galaktinen elämän vyöhyke eli se alue galaksissa, jossa olot ovat elämän olemassaololle suotuisimmat. Maan elinkelpoinen osa on biosfääri.
Elinkelpoinen planeetta

Elinkelpoisena planeettana pidetään planeettaa, jolla voi esiintyä jonkinlaista elämää. Kapeamman määritelmän mukaan elinkelpoinen planeetta tarkoittaa Maata muistuttavaa planeettaa, jossa voisi elää edes osa Maapallon asutuksesta. Muihin yhdisteisiin, kuin hiiliyhdisteisiin ja veteen perustuva vaihtoehtoinen biokemia, saattaisi mahdollistaa elämän monentyyppisillä taivaankappaleilla. Kaikki elinkelpoiset planeetat eivät tällöin olisi suoraan ihmisen asutettavissa. Vaihtoehtoisella biokemialla eläviä eliöitä ei kuitenkaan ole toistaiseksi löydetty. Ihmiselle soveltuvaa Maata muistuttavaa planeettaa kutsutaan tarkemmin asuinkelpoiseksi planeetaksi. Meidän tuntemamme elämä vaatii muun muassa hiiltä, vetyä, happea, typpeä, rikkiä ja fosforia. Vety ja happi muodostavat vettä. Elinkelpoinen planeetta määritelläänkin usein planeetaksi, jonka pinnalla voi esiintyä pitkiä aikoja nestemäistä vettä. Jotkut planeetat ovat varmasti elinkelvottomia. Kuun ja Merkuriuksen kokoisella kappaleella ei ole kunnollista kaasukehää. Jos planeetan massa on alle 0,07 Maan massaa, se on varmasti elinkelvoton
Henrich Focke

Henrich Focke (8. elokuuta 1890 Bremen – 25. helmikuuta 1979 Bremen, Länsi-Saksa) oli saksalainen lentokoneinsinööri, joka kehitti ensimmäiset helikopterit. Hän rakensi liitokoneen vuonna 1909 ja moottorilentokoneen, joka oli Kolthoff-Focke A III, vuonna 1910. A III oli alitehoinen, mutta lentokelpoinen. Seuraava kone vuonna 1912 A IV oli se, jolla hän itse lensi ensi kerran moottorikoneella. Hän aloitti yhteistyön Georg Wulfin kanssa 1913 ja he suunnittelivat Focke-Wulf A VI -koneen. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen he jatkoivat kehittelyä. Seuraava kone sai tunnuksen A VII. Vuonna 1923 Wulf, tohtori Werner Neumann ja Focke perustivat Focke-Wulf-yhtiön, joka kehitti 1933–1945 Luftwaffelle suuren määrän lentokoneita. Focke meni naimisiin Louise Meyerin kanssa vuonna 1926. Focke-Wulf valmisti Juan de la Ciervan kehittämää autogiroa lisenssillä vuodesta 1933
Maankaltainen planeetta

Maankaltainen planeetta eli kiviplaneetta tai terrestrinen planeetta (engl. terrestrial planet) on Maan, Venuksen, Marsin ja Merkuriuksen tyyppinen planeetta, jolla on enimmäkseen raudasta ja jossain määrin myös muista metalleista muodostunut ydin, kiviaineksesta muodostunut sula vaippa sekä kiinteä kuori. Suurin osa maankaltaisten planeettojen aineesta on yleensä silikaattikiveä. Vaikka niin kutsuttuja supermaapalloja jo tunnetaankin, toistaiseksi varmoja havaintoja varsinaisista maankaltaisista planeetoista muissa aurinkokunnissa ei ole. Helmikuussa 2009 julkaistu CoRoT-Exo-7b on kuitenkin suurella todennäköisyydellä ensimmäinen tällainen. Havaintojen puuttuminen on kuitenkin ennen kaikkea tekninen ongelma: maankaltaisten planeettojen pieni massa ja läpimitta tekevät toistaiseksi niiden havaitsemisen liian vaikeaksi. Tilanteen voidaan odottaa muuttuvan uuden sukupolven etsintäteleskooppien myötä. Maankaltaisiksi planeetoiksi kutsutaan planeettoja, jotka muistuttavat Maata. Ne ovat kivi- tai metalliplaneettoja, joilla on kova kuori. Aurinkokunnan neljä maankaltaista planeettaa ovat Maa, Mars, Merkurius ja Venus. Eksoplaneetoista maankaltaisiksi sanotaan planeettoja, joiden säde on vähintään puolet Maasta ja enintään kaksi kertaa Maan säde. Isompia kiviplaneettoja kutsutaan supermaiksi
Jättiläisplaneetta

Jättiläisplaneetta, kaasujättiläinen tai joviaaninen planeetta (Jupiteria muistuttava planeetta) on suuri planeetta, jossa on runsaasti kaasumaisia ainesosia. Jupiter on aurinkokunnan jättiläisplaneetoista suurin. Se on lähinnä jättimäinen vetypallo, joka oli kuitenkin aivan liian pienimassainen kehittyäkseen tähdeksi. Sen massa on noin 300 Maan massaa. Aurinkokunnan jättiläisplaneetat ovat Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus. Koska Uranuksen ja Neptunuksen arvellaan koostuvan enimmäkseen jäästä, niitä sanotaan joskus jääjättiläisiksi. Maasta katsoen jättiläisplaneetat ovat huomattavan kaukana Auringosta. Niiden etäisyydet Auringosta ovat noin 5–30 AU (1 AU on Maan keskimääräinen etäisyys Auringosta). Jättiläisplaneetat ovat Maata paljon suurempia, niillä on usein suuri määrä niiden kokoon verrattuna pieniä kuita ja niillä on renkaita. Huomattava osa jättiläisplaneetan materiasta koostuu niin sanotusta aurinkomateriasta, eli vedystä ja heliumista. Jättiläisplaneetan ulommat kerrokset ovat kaasumaisia. Sisempänä arvellaan olevan nestemäistä molekyylimuodossa olevaa vetyä, nestemäistä metallista vetyä, jäätä, kiveä sekä rautaa
Valtameriplaneetta

Valtameriplaneetta tai vesiplaneetta on teoreettinen planeetta, jonka koko pinta on veden peitossa. Meri voi olla satoja kilometrejä syvä tai syvempikin. Yhtään löydettyä eksoplaneettaa ei ole varmistettu valtameriplaneetaksi. Valtameriplaneetan ytimessä saattaa olla Maan tapainen kivirautaydin, jonka päällä joskus ehkä jäätä. Eräs mahdollinen valtameriplaneetan syntytapa voisi olla jääplaneetan tai jättiläisplaneetan ajautuminen (ks. migraatioteoria) melko lähelle keskustähteä, jolloin jää sulaa vedeksi. Valtameriplaneetan massan yläraja on 1,5–10 Maan massaa. Hieman tätä massiivisemmat planeetat ovat mini-neptunuksia tai neptunuksia. Maapallolla on vettä noin promille sen massasta. Merissä on vettä noin 0,2 promillea maan massasta. Ehkä prosentti Maan massasta vettä peittäisi sen pinnan kokonaan veteen. Ei tiedetä täsmälleen, miten paljon vettä on sitoutuneena kuumaan Maan vaipan kiveen
Aurinkomateria

Aurinkomateria (engl, "gas") on tähtitieteessä käytetty termi jolla on aurinkokunta luokiteltu karkeasti eri materiatyyppeihin niiden sulamispisteen perusteella. Aurinkomateria sisältää vedyn, heliumin, neonin ja argonin ja se kiinteytyy vasta lähellä absoluuttista nollapistettä. Muita materiatyyppejä ovat jäämateria ja maamateria. Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on 70 prosenttisesti maamateriaa ja 30 prosenttisesti jäämateriaa, kun taas jättiläisplaneetat koostuvat pääasiassa aurinko- ja jäämateriasta. Esimerkiksi Jupiter on 90 prosenttisesti aurinkomateriaa ja 10 prosenttisesti jäämateriaa.
Maamateria

Maamateria (engl, "rock") on tähtitieteessä käytetty termi jolla on jaoteltu aurinkokunnan rakennetta aineiden sulamispisteiden perusteella. Maamateria koostuu yhdisteistä, jotka pysyvät kiinteinä jopa lähes 2 000 °C lämpötiloissa. Näitä ovat pii, magnesium, alumiini, rauta, happiyhdisteet. Muita materiatyyppejä ovat jäämateria ja aurinkomateria. Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on 70 prosenttisesti maamateriaa ja 30 prosenttisesti jäämateriaa.
Jäämateria

Jäämateria (engl. ice) on tähtitieteessä käytetty termi, jolla on jaoteltu aurinkokunnan rakennetta aineiden sulamispisteiden perusteella. Jäämateria koostuu yhdisteistä, jotka haihtuvat helpohkosti, mutta kiinteytyvät vielä suhteellisen korkeissa lämpötiloissa. Näitä ovat hapen, typen ja hiilen vety-yhdisteet. Muita materiatyyppejä ovat maamateria ja aurinkomateria. Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on 70-prosenttisesti maamateriaa ja 30-prosenttisesti jäämateriaa, kun ulommat planeetat koostuvat pääasiassa jäämateriasta. Esimerkiksi Uranus on 80-prosenttisesti jäämateriaa, 10-prosenttisesti aurinkomateriaa ja 10-prosenttisesti maamateriaa.
Narkolepsia

Narkolepsia (kreikan sanoista narkē ’lamaantuminen’ ja lepsis ’taudinkohtaus’) eli nukahtelusairaus on hypokretiinien vajauksesta johtuva aivosairaus. Narkoleptikko nukahtaa suoraan REM-uneen, jonka aikana lihasten perusjänteys eli lihastonus on täysin poissa. Narkolepsian esiintyvyys on noin 26 tapausta 100 000 suomalaista kohden. Narkolepsian oletetaan olevan perinnöllinen, mutta asiaa ei ole tieteellisesti todistettu.lähde? Narkolepsia on eri asia kuin unitauti, joka joskus on mainittu mediassa tässä yhteydessä. Sairauden kuvasi ensimmäisenä ranskalainen lääkäri Jean-Baptiste-Édouard Gélineau (1828–1906) vuonna 1880. Uni voi tulla yllättäen ja vastustamattoman voimakkaana, ja nukahtaminen voi tapahtua yllättävissäkin tilanteissa, kuten kesken puheen, syödessä tai kävellessä. Narkoleptikon nukahtamisalttiutta on verrattu tilaan, jollaisessa terve ihminen on valvottuaan yhteen menoon 2–3 vuorokautta. Narkoleptikko tuntee olonsa virkeäksi lyhyenkin unen jälkeen seuraavaan nukahtamiseen asti. Narkoleptikko nukahtelee useasti jännityksen noustessa. Lähes kahdella kolmesta narkoleptikosta oireet alkavat 15–30-vuotiaana, ja on mahdollista, että taudilla olisi yhteyttä aikuisiän alkuvaiheen stressin kanssa. Jatkuva väsymys vaikuttaa usein koulumenestykseen ja opiskeluun sekä myöhemmin pärjäämiseen työelämässä
De Mysteriis Dom Sathanas

De Mysteriis Dom Sathanas on norjalaisen black metal -yhtye Mayhemin ensimmäinen täyspitkä albumi. Albumi julkaistiin vuonna 1994, ja se on yksi yhtyeen arvostetuimmista albumeista. De Mysteriis Dom Sathanas on yksi tunnetuimpia black metal -albumeita. Musiikkinsa lisäksi se on kuuluisa siitä, että se jäi black metal -piirien johtohahmona pidetyn kitaristi Øystein "Euronymous" Aarsethin viimeiseksi äänitykseksi yhtyeessä, ennen kuin yhtyeen basisti Varg "Count Grisnackh" Vikernes murhasi hänet. Sen lisäksi se on viimeinen Mayhemin julkaisu, jolla kuullaan yhtyeen edesmenneen laulajan, Per "Dead" Ohlinin sanoittamaa materiaalia. Musiikillisesti De Mysteriis Dom Sathanas on tyylilajinsa alkuajoille tyypillistä raivokasta ja nopeaa black metalia. Myöhemmistä black metal -albumeista poiketen mukana on Euronymouksen soittamia kitarasooloja. Merkittävää albumilla on myös Jan Axel Blombergin eli "Hellhammerin" muita sen ajan black metal -rumpaleita taitavampi rumputyöskentely, Attila Csiharin omaperäiset lauluosuudet sekä Vikernesin bassokuviot, jotka black metalille poikkeuksellisesti kuuluvat paikoitellen hyvin selkeästi. De Mysteriis Dom Sathanasilla esiintyvästä kokoonpanosta pitkäaikaisimmat jäsenet olivat kitaristi Øystein "Euronymous" Aarseth ja Jan "Hellhammer" Blomberg, joista ensimmäinen oli perustajajäsen ja toinen ollut Mayhemissä jo useita vuosia. Muut jäsenet olivat joko sessiojäseniä tai hyvin lyhytaikaisia vierailijoita yhtyeessä. Albumin sanoittaja Per "Dead" Ohlin oli Mayhemin toinen vakituinen laulaja. Hän liittyi yhtyeeseen vuonna 1988 ja ehti toimia siinä kolme vuotta ennen itsemurhaansa vuonna 1991
Tonaalisuus

Tonaalisuus on musiikissa käytetty järjestelmä, joka määrittelee eri sävelkorkeuksien hierarkkiset suhteet johonkin keskeiseen säveleen eli toonikaan nähden. Tonaalisuuden vastakohta on atonaalisuus, jossa tonaalisista keskuksista on luovuttu. Yleensä tonaalisuudella viitataan länsimaisessa musiikissa yleisimpiin duuri- ja molliasteikkoihin, joissa sävelet ovat tarkasti määritellyissä suhteissa toonikaan. Laajemmin tonaalisuudella voidaan tarkoittaa diatoniseen asteikkoon perustuvaa musiikkia yleensä. Tonaalisuus on kuitenkin käsitteenä hyvin monitulkintainen. Kolmisointurakenteet eivät välttämättä luo tunnetta tonaalisesta keskuksesta ja toisaalta kolmisointuihin pohjaamattomat harmoniset funktiot voivat toimia kiintopisteenä – jopa dodekafoninen musiikki voi sisältää keskussäveliä. Eräs tapa määritellä tonaalisuus on puhua sävelten vakaudesta suhteessa toonikaan. Koetinsäveltesteillä on tutkittu sävelten vakautta: käyttämällä tonaalisen kontekstin määrittävää sävelkuviota, esimerkiksi epätäydellistä diatonista asteikkoa tai harmonista kadenssia, minkä jälkeen koehenkilöille esitetään jokin kromaattisen asteikon sävel, jonka vakautta heidän on arvosteltava, voidaan luoda vakaushierarkia, jossa suhteessa toonikaan eri sävelet saavat erilaisia arvosteluita. Kaikkein vakaimpia ovat toonikakolmisoinnun sävelet. Sitten diatoniset sävelet ja vähiten vakaita diatonisen asteikon ulkopuoliset sävelet. Tonaalisten tehojen havaitsemissa tapahtuu eriytymistä. Nuorimmat kuuntelijat eivät erota kuin diatoniset sävelet ei-diatonisista
Maggie Simpson

Margaret "Maggie" Simpson on kuvitteellinen hahmo animaatiosarjassa Simpsonit. Hän on yksivuotias tyttövauva ja Simpsonin perheen nuorin lapsi. Maggie ei äärimmäisen harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta koskaan puhu, mutta hahmon jokelteluja ääninäyttelee Nancy Cartwright ja joissain varhaisissa jaksoissa myös Yeardley Smith. Maggien tutinimemisäänen on tehnyt sarjan luoja Matt Groening. Maggie on Homer ja Marge Simpsonin nuorin tytär ja Bartin ja Lisan nuorempi sisar. Maggien vihjaillaan usein olevan vauvaksi huippuälykäs, mutta hän joko salaa kykynsä tai ne jäävät muuten vain muilta perheenjäseniltä huomaamatta tai tajuamatta. Maggie on yksi Simpsonien alkuperäisistä hahmoista ja hän on ollut sarjassa mukana jo ensimmäisestä The Tracey Ullman Show’n lyhytfilmistä ”Good Night” alkaen. Matt Groening nimesi Maggien siskonsa Margaretin mukaan. Simpsonien alkutekstijaksossa Maggie kulkee vahingossa läpi kaupan kassan viivakoodilukijasta, jolloin kassan näytössä vilkkuu luku 847,63 dollaria. Tämä viittaa siihen, että lasketun arvion mukaan vauvan vuosittainen elättäminen Yhdysvalloissa maksaa keskimäärin 847,63 dollaria.lähde? Alkutekstijakson vuodesta 2009 käytetyssä uudessa versiossa Maggien hinta on 486,52 dollaria. Maggie esiintyy päähahmona lyhytelokuvissa The Longest Daycare (2012) ja Playdate with Destiny (2020), joita on esitetty elokuvateattereissa
Arto Merenheimo

Arto Pekka Kalervo Merenheimo (s. 1952 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Lapsuutensa ja nuoruutensa Merenheimo vietti Helsingin Punavuoressa Viiskulman ja Johanneksen kirkon tienoilla. Merenheimo kävi Helsingin normaalilyseota 1963–1968, ja hän kirjoitti yksityisoppilaana ylioppilaaksi Karjalan yhteiskoulusta vuonna 1973. Merenheimo on koulutukseltaan HuK (tutkielma uskontotieteestä), ja hänellä on opintoja myös teologiasta, filosofiasta, psykologiasta, kotimaisesta kirjallisuudesta, estetiikasta ja valtiotieteistä. Hän on toiminut aiemmin muun muassa opettajana lukiossa, yläasteella ja lastentarhassa, sosiaaliterapeuttina alkoholistiparantolassa, nuoriso-ohjaajana, antikvariaatin myyjänä ja satamatyöntekijänä. Nykyisin hän on vapaa kirjoittaja ja asuu Itä-Helsingissä. Merenheimon esikoisteos Mike vaan only (1988) on avainromaani helsinkiläisistä nuorista 1960–1970 luvuilla. Romaani välittää tuntoja rakkauden nälästä, totuuden etsinnästä ja huumeisesta elämänmenosta. Mike vaan only antaa myös katsauksen Helsingin eli stadin slangiin. Leo Lipsosen Vankilaslangin sanakirja (1990) mainitsee teoksen yhtenä lähteenä. Merenheimon runoteokset ovat kristillisyydellä höystetyn zen-hengen läpitunkemia
Godzilla

Godzilla (jap. ゴジラ, Gojira) on kuvitteellinen, mutatoitunut dinosauruksen kaltainen jättiläishirviö, jonka alkuperä on useimmissa tarinoissa liitetty ydinkokeiden tuottamaan radioaktiiviseen säteilyyn. Hahmon kehitti Tōhō, ja se nähtiin ensimmäisen kerran vuonna 1954 elokuvassa Godzilla. Lokakuuhun 2010 mennessä Tōhō oli tuottanut kaikkiaan 28 Godzilla-elokuvaa. Elokuvien lisäksi Godzilla on esiintynyt videopeleissä, kirjoissa, sarjakuvissa ja televisiosarjoissa. Godzillalle myönnettiin virallinen Japanin kansalaisuus vuonna 2015. Alkuperäisessä elokuvassa, Godzilla oli Tyynessämeressä miljoonia vuosia elänyt esihistoriallinen dinosauruksen kaltaisen matelijalajin jäsen, joka lähti liikkeelle merenpohjan jurakautisesta kerrostumasta ydinkokeiden häirittyä sen rauhaa, kun taas Heisei-sarjan kolmannessa elokuvassa kerrotaan, että Godzilla oli alun perin muinainen dinosaurus nimeltään "Godzillasaurus", joka mutatoitui ydinkokeiden seurauksena jättiläishirviöksi vuonna 1954. Useimmissa elokuvissa Godzilla taistelee muiden jättiläishirviöiden kanssa, joko niitä vastaan tai liittoutuneena niiden kanssa muita hirviöitä vastaan. Godzilla on otellut muiden muassa Mechagodzillaa, Gigania, Biollantea ja King Kongia vastaan. Jättiläiskoi Mothra ja lentoliskomainen Rodan puolestaan ovat toisinaan otelleet Godzillaa vastaan, toisinaan taas sen rinnalla. Godzillan pahimpia vihollisia ovat SpaceGodzilla, Destoroyah, Gigan ja King Ghidorah. lähde? Godzilla-elokuvia on tehty monia jo vuosikymmenien aikana
Atonaalisuus

Atonaalisuus on termi musiikille, joka eroaa tonaalisten rakenteiden muodostamasta järjestelmästä, kuten duuri- ja molli-sävellajeista, jotka olivat tyypillisiä eurooppalaiselle taidemusiikille 1700- ja 1900-lukujen välillä. Tavallisesti atonaalisuus viittaa vuoden 1900 jälkeisiin sävellyksiin, joissa teoksen rakennetta ei ole järjestetty ensisijaisesti käyttäen tonaalisten keskusten muodostamaa hierarkiaa. Tonaaliset keskukset korvasivat asteittain modaalisen järjestyksen alkaen 1500-luvulta ja kulminoituivat duuri-molli -sävellajeihin 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa. Kaikkein tunnetuin atonaalisesti säveltävä ryhmä on Toinen Wienin koulukunta, jonka muodostivat Arnold Schönberg, Alban Berg ja Anton Webern. Myös muut tunnetut säveltäjät, kuten Josef Matthias Hauer, Béla Bartók, Edgar Varese, Aaron Copland, George Antheil, ovat kirjoittaneet atonaaliseksi kutsuttua musiikkia, ja monet perinteiset säveltäjät "flirttailivat atonalisuuden kanssa", kuten Leonard Bernstein asian ilmaisi. Vaikka musiikkia ilman tonaalista keskusta olikin kirjoitettu aiemmin, esimerkiksi Franz Lisztin Bagatelle sans tonalité vuodelta 1885, termiä atonaalisuus alettiin käyttää teoksiin liitettyinä, etenkin Arnold Schönbergiin ja Toiseen Wienin koulukuntaan. Koulukunnan musiikki kumpusi klassisen musiikin tonaalisuuden kriisiksi kutsutusta tilasta 1900-luvun alun molemmin puolin. Säveltäjä Ferruccio Busoni kutsui tätä "duuri-molli -järjestelmän loppuunkulumiseksi" ja Schönberg "soinnun kyvyttömyydeksi hallita kaikkia muita". Ensimmäistä vaihetta kutsutaan usein "vapaaksi atonaalisuudeksi" tai "vapaaksi kromaattisuudeksi", ja siihen liittyi tietoinen pyrkimys välttää perinteistä diatonista harmoniaa. Tämän aikakauden töihin lukeutuvat Alban Bergin ooppera Wozzeck (1917–1922) ja Schönbergin Pierrot lunaire (1912). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen alkanutta toista vaihetta havainnollistettiin yrityksillä luoda järjestelmällisiä tapoja säveltää ilman tonaalisuutta. Näistä kuuluisin on 12-säveljärjestelmä (tunnetaan myös nimellä dodekafonia)