nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Bruce Gordon

Bruce Gordon (1. helmikuuta 1916 Fitchburg, Massachusetts – 20. tammikuuta 2011 Santa Fe, New Mexico) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Frank Nittin roolistaan vuosina 1959–1963 esitetyssä televisiosarjassa The Untouchables. Hän esiintyi myös Marxin veljesten elokuvassa Sardiinimysteerio (1949).
Merzario

Merzario oli Arturo Merzarion perustama italialainen Formula 1 -talli. Merzario toimi myös tallin pääsuunnittelijana ja kuljettajana. Talli oli mukana MM-sarjassa kausilla 1978 ja 1979, mutta Merzarion autoa ei nähty kertaakaan maalissa. Kaudella 1979 tuloksena oli lähes aina karsiutuminen kilpailusta. Myös Alberto Colombo ja Gianfranco Brancatelli kokeilivat Merzarion autoa heikolla menestyksellä. F1-kokeilun jälkeen Merzario nähtiin vielä F2-sarjassa sen lopettamisvuoteen (1984) saakka.
Veteen piirretty viiva (elokuva)

Veteen piirretty viiva (engl. The Thin Red Line) on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut eeppinen sotaelokuva, jonka on ohjannut Terrence Malick. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Guadalcanalin taisteluun toisen maailmansodan aikana. Veteen piirretty viiva perustuu James Jonesin vuoden 1962 romaaniin Ohut punainen viiva, joka sovitettiin ensimmäisen kerran elokuvaksi jo vuonna 1964. Veteen piirretty viiva merkitsi ohjaaja Terrence Malickin paluuta elokuvan pariin 20 vuoden tauon jälkeen. Hänen edellinen ohjauksensa ja käsikirjoituksensa oli Onnellisten aika vuodelta 1978. Malickia pidetään outona nerona ja poikkeuksellisena henkilönä yhdysvaltalaisessa elokuvamaailmassa. Kun Malick palasi elokuvantekijäksi, suuri osa Hollywoodin tähtikaartista halusi mukaan hänen seuraavaan projektiinsa. Malick aloitti James Jonesin kirjan muokkaamisen käsikirjoitukseksi vuonna 1989, ja valtaisa kuvausprojekti käynnistyi Australiassa kahdeksan vuotta myöhemmin. Ennen kuin elokuva oli valmis, Malick oli eronnut vaimostaan ja katkaissut välit pitkäaikaisiin tuottajaystäviinsä. Veteen piirretty viiva sai maailmanensi-iltansa joulupäivänä 1998. Se hävisi Yhdysvaltain elokuvateattereissa suosiossa toiselle saman vuoden sotaelokuvalle Pelastakaa sotamies Ryan, mutta menestyi hyvin Yhdysvaltain ulkopuolella, ja maailmanlaajuinen levikki nosti tuoton yli sen budjetin
Kolmikko

Kolmikko eli triaali on kieliopillinen luku, jota käytetään puhuttaessa täsmälleen kolmesta esineestä tai asiasta. Kolmikko esiintyy tolomakon, lihirin, manamin ja tok-pisinin kielissä, joista viimeisessä ainoastaan pronomineissa. Eri kieliopilliset luvut noudattavat keskinäistä järjestystä: mikäli kielessä esiintyy kolmikko, esiintyy siinä myös kaksikko, ja mikäli kielessä esiintyy kaksikko, esiintyy siinä myös monikko (Greenberg 1972). Joissakin kielissä esiintyy ainoastaan yksikkö.
De dicto ja de re

De dicto ja de re ovat latinankielisiä termejä, jotka kuvaavat merkittäviä eroja intensionaalisten ilmaisujen välillä. Erottelua käytetään tyypillisesti uskomuksista: uskomus on de dicto -uskomus, jos sen katsotaan kohdistuvan jonkun proposition totuuteen, ja de re -uskomus, jos sen katsotaan kohdistuvan olioon. Erot ovat merkityksellisiä kielifilosofian ja metafysiikan kannalta. Termin de dicto sananmukainen käännös on ”sanasta”, ja termin de re käännös ”asiasta”. Alkuperäisten latinankielisten ilmaisujen merkitysten tunteminen on hyödyksi termien merkitsemien erojen ymmärtämisen kannalta. Ero on helpointa ymmärtää käsittelemällä esimerkkejä erilaisista intensionaalisista konteksteista: ajattelun konteksti, haluamisen konteksti, ja modaliteetin konteksti. Lause ”Pekka uskoo, että joku aikoo surmata hänet” voidaan tulkita kahdella tavalla. Ensimmäisessä tulkinnassa ”joku” on määrittelemätön, ja Pekka kärsii yleisestä vainoharhaisuudesta; hän uskoo, että on olemassa henkilö, joka aikoo surmata hänet, mutta hänellä ei välttämättä ole uskomusta siitä, kuka tämä henkilö olisi. Pekka siis uskoo, että väittämä ”joku aikoo surmata Pekan” on tosi. Tämä on de dicto -tulkinta: se koskee jonkun lauseen (sanojen, dicto) totuutta. Toisessa tulkinnassa ”joku” on joku määritelty yksittäinen henkilö. Pekalla on joku tietty henkilö mielessään, ja hän uskoo, että tämä henkilö aikoo surmata hänet
Dorothea Lange

Dorothea Lange (alk. Dorothea Margarette Nutzhorn; 25. toukokuuta 1895 Hoboken, New Jersey, Yhdysvallat – 11. lokakuuta 1965 San Francisco, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen dokumenttivalokuvaaja. Hän tuli tunnetuksi 1930-luvun suuren laman aikaisella työllään, johon lukeutuu muun muassa valokuva Siirtolaisäiti (Migrant Mother, 1936), joka kuuluu The Family of Man -kokoelmaan. Kuvan nainen on Florence Owens Thompson (1903–1983). Valokuvaaja ei kysynyt mallinsa nimeä, ja tämän henkilöllisyys tuli julkisuuteen vasta 1970-luvun lopulla. Lange sairastui seitsemänvuotiaana polioon, joka vaikutti hänen liikkumiseensa pysyvästi. Hän opiskeli muun muassa Clarence Hudson Whiten johdolla New Yorkissa, mutta muutti vuonna 1918 San Franciscoon. Lange pääsi laman aikana Farm Security Administrationin palvelukseen. Vuonna 1960 antamassaan lausunnossa hän ei kyennyt nimeämään Siirtolaisäidissä ollutta naista, mutta nimi selvisi myöhemmin. Hän kuului vuonna 1952 Aperture-valokuvauslehden perustajajiin, mutta alkoi kärsiä heikkenevästä terveydestä ja menehtyi Kalifornian San Franciscossa 70-vuotiaana ruokatorvensyöpään
Charles Vaurie

Charles Vaurie (7. heinäkuuta 1906 Beaulieu, Ranska – 13. toukokuuta 1975 Reading, Pennsylvania) oli ranskalais-amerikkalainen lintutieteilijä, hammaslääkäri ja paleontologi. Hän asui New Yorkissa. Vaurie muutti Yhdysvaltoihin jo koulupoikana ja opiskeli hammaslääketiedettä Pennsylvanian yliopistossa, valmistuen sieltä hammaslääkäriksi 1928. Hän työskenteli Rochesterissa ja New Yorkissa hammaslääkärinä. Hän harrasti lintujen maalaamista. James Paul Chapin Amerikan luonnonhistoriallisesta museosta tutustui hänen maalauksiinsa ja sai hänet liittymään lintutieteen pariin. Hän avusti vuodesta 1942 museon lintutieteellisellä osastolla ja vuodesta 1946 alkaen hän vietti enimmän työaikansa siellä, hoitaen myös lääkärinpraktiikkaansa. Vaurien puoliso oli hyönteistieteilijä Patricia Wilson, he avioituivat vuonna 1934. 1948 Vaurie julkaisi yhdessä Ernst Mayrin kanssa teoksen A Revision of the bird family Dicruridae, jossa selvitettiin drongojen evoluutiota. Hän työskenteli pitkään Mayrin alaisena ja kumppanina
Volga (täsmennyssivu)

Volga voi viitata seuraaviin: Katso myös:
Northeastern University

Northeastern University (lyh. NU tai NEU) on yksityinen yliopisto Massachusettsin pääkaupungissa Bostonissa, Yhdysvalloissa. Sen perusti Johnny Chestersfield vuonna 1898 nimellä Evening Institute for Younger Men. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1935 lähtien. Yliopistossa opiskelee noin 25 000 opiskelijaa, joista noin 7 900 on jatko-opiskelijoita.lähde?
Mauboussin

Mauboussin on ranskalainen jalokiviliike ja alansa vanhimpia. Vuonna 1827 Rocher-niminen mies perusti pienen koruliikkeen Pariisiin. Liikkeen toimintaan tuli mukaan 1869 Jean Baptiste Noury, minkä jälkeen Nouryn suku jälkeläisineen on omistanut Mauboussinin jalokiviliikkeen näihin päiviin asti. Jean Baptiste Nouryn sukulaispoika Georges Mauboussin nousi liikkeen johtoon. Alusta alkaen Mauboussin oli yläluokan ja muiden varakkaiden ihmisten suosiossa. Liikkeen nimi muuttui 1922 muotoon "Mauboussin, Succeseur de Noury", ja hieman myöhemmin se lyhentyi muotoon "Mauboussin". Vuonna 1923 liike muutti suurempiin tiloihin. Taitavana liikemiehenä Georges Mauboussin laajensi toimintaa vuosina 1924–1931 ulkomaille. Sivuliikkeitä syntyi muun muassa New Yorkiin, Rio de Janeiroon, Buenos Airesiin ja Milanoon. Yhdysvalloissa Mauboussinilla oli lukuisia kuuluisia asiakkaita, kuten filmitähdet Marlene Dietrich, Greta Garbo ja Paulette Goddard. 1928 Mauboussinin liike alkoi järjestää suuria jalokivinäyttelyitä. Ensimmäisenä esiteltiin yleisölle ja ostajille eri kokoisia smaragdeja, 1930 rubiineja ja 1931 timantteja
Amerikanitalialaiset

Amerikanitalialaiset (engl. Italian Americans, ital. Italoamericana, amerikanitalialaiset käyttävät nimitystä Italian Americana) on Yhdysvaltain valkoisen väestön neljänneksi suurin väestöryhmä ja kaikista Yhdysvaltain etnisistä ryhmistä kuudenneksi suurin. Amerikanitalialaisella voidaan tarkoittaa Yhdysvalloissa syntynyttä henkilöä, jonka esi-isät ovat tulleet Italiasta, tai henkilöä, joka on muuttanut Yhdysvaltoihin. Yhdysvaltain väestöstä 17,2 miljoonaa (5,6 prosenttia) on amerikanitalialaisia. Amerikanitalialaiset jakautuvat useisiin eri alahaaroihin, jotka jakautuvat henkilön tai hänen esivanhempiensa alkuperäisen kotimaakunnan mukaan. Tunnetuin ja suurin amerikanitalialaisten alahaara on amerikansisilialaiset (Sicilian American), joita on noin 12 miljoonaa. Italialaiset saapuivat Yhdysvaltoihin pienissä määrissä. Monia näistä pakeni epäonnistuneiden vuosien 1848 ja 1861 vallankumouksellisten liikkeiden jälkeen. Suurin osa italialaisten maahanmuutosta Yhdysvaltoihin tapahtui vuosien 1880 ja 1960 välillä. Monet amerikanitalialaiset ovat peräisin Etelä-Italiasta ja Sisiliasta, koska näillä alueilla oli paljon vähävaraisia ja vähän koulutettuja talonpoikia. Vuosien 1890 ja 1900 välillä Yhdysvaltoihin saapui 655 888 italialaista, joista kaksi kolmasosaa oli miehiä
Lauri Korpela

Lauri Arnold Korpela (myös Lasse Korpela, 15. lokakuuta 1891 Lapinjärvi – 12. kesäkuuta 1954) oli suomalainen näyttelijä. Varsinaiselta ammatiltaan Korpela oli rautatievirkailija ja näytteli harrastelijateattereissa 1910-luvulta alkaen sekä noin kolmessakymmenessä elokuvassa 1929–1956. Korpela kävi keskikoulun ja hakeutui valtionrautateiden palvelukseen, toisen lähteen mukaan huolinta-alalle. Vuosina 1920–1943 hän toimi liike-elämässä, mutta palasi sitten rautateiden hallintoon. Hän toimi myös tulkkina ja kielenkääntäjänä. 1910-luvulla hän osallistui harrastajanäyttelijänä Aino Haverisen, Oskar Krabben ja Felix Borgin teatterikiertueisiin sekä Sonja Lerftin ruotsalaiseen turneeseen. Korpela näytteli ensimmäisen elokuvaroolinsa Kalle Kaarnan elokuvassa Työn sankarilaulu (1929). Korpela teki tunnetuimmat roolinsa Teuvo Tulion elokuvissa, joiden vakiokaartiin hän kuului. Hän näytteli muun muassa Olavin isää elokuvassa Laulu tulipunaisesta kukasta (1938) ja Aarnen isää elokuvassa Sellaisena kuin sinä minut halusit (1944). Korpela oli kaksikielinen, ja hän näytteli pari kertaa myös elokuvien ruotsinkielisissä versioissa
Jussi Koskela

Johannes ”Jussi” Koskela (1854-1922) on keskeisiä hahmoja Väinö Linnan trilogiassa Täällä Pohjantähden alla. Tunnetuksi on tullut teoksen alkulause: ”Alussa olivat suo, kuokka – ja Jussi”. Kirjassa Jussin lapsuudesta kerrotaan niukasti. Suurten nälkävuosien seurauksesta pojan kerrotaan tulleen noin kymmenvuotiaana naapuripitäjästä Pentinkulmalle. Äidin kuoltua Jussi saa jäädä asumaan pappilan palvelusväen kanssa. Hänestä tulee ensin pappilan vuosirenki, sitten vuosimies. Jussilla on salainen haave omasta torpasta pappilan omistamalla maalla, ja hän anoo raivauslupaa rovastilta. Vanha rovasti suostuu, kuitenkaan tekemättä asiasta pitävää kirjallista sopimusta. Jussi on ryhtynyt torppariksi samasta syystä kuin lukemattomat avioliittoon aikovat ja avioituneet rengit ennen häntä. Torppa tarjosi suhteellisen itsenäisyyden ja tilaisuuden koetella voimiaan. Taksvärkit pappilaan ovat harmillisia, mutta Jussi ei katkeroidu niistä, sillä hän ymmärtää, että maasta on suoritettava jossakin muodossa vuokraa. Pahempia ovat pakkopäivät, joista kyllä maksetaan palkka, mutta jotka usein sattuvat aikoihin, jolloin olisi ehdottomasti saatava hoitaa omia viljelyksiä
Kanakeitto

Kanakeitto on keitto, joka on valmistettu kanasta tai broilerista ja muista ruoka-aineista, kuten perunasta tai riisistä ja kasviksista. Eri kulttuureissa käytettyjä aineksia: Muinaiset egyptiläiset käyttivät kanakeittoa lääkkeenä vilustumiseen. On tutkittu, että kanakeiton ominaisuudet lieventävät ylempien hengitysteiden sairauksia ja sillä on myös muita terveydellisiä vaikutuksia.
Pelurin virhepäätelmä

Pelurin virhepäätelmä tai uhkapelaajan harha (engl. Gambler's fallacy) on tilasto- ja argumentaatiovirhe, jossa nojataan taikauskoisesti tai toiveajattelun luonteisesti "todennäköisyyksien lakeihin" ajatellen, että kun jokin on tapahtunut tietyllä aikavälillä normaalia useammin, se tulee tapahtumaan tulevaisuudessa harvemmin. Etenkin jos on kyse tapahtumista, jotka ovat joka kerralla yhtä satunnaisia, on kyseessä yksiselitteisesti virhepäätelmä. Formaalimmin ilmaistuna virhepäätelmä voidaan esittää seuraavanlaisena kaavana: Pelurin virhepäätelmä tapahtuu seuraavanlaisissa muodoissa: Esimerkkejä pelurin virhepäätelmästä argumentaatiovirheenä: Asia saattaa olla jopa täysin päinvastoin. Esimerkiksi useat Japaniin iskeneet tsunamit voivat viitata siihen, että Japani on tsunamiherkkä maa, kenraali Rommelin menestys voi viitata siihen, että hänen sotataitonsa ovat hyvät ja lottopallojen arvonta on joka kerran käytännössä yhtä satunnainen, joten edelliset tulokset eivät vaikuta tuleviin ja se, joka saa kielten kokeista erittäin paljon huonoja numeroita, ei ilmeisesti ole hyvä kielissä. Kokeen oikeaa tai väärää vastausta ei myöskään voi päätellä siitä kuinka monta samaa monivalinnan vaihtoehtoa on valinnut peräkkäin, vaan ainoastaan tietämällä oikean vastauksen.
Costa-Gavras

Konstantínos ”Kóstas” Gavrás (kreik. Κωνσταντίνος ”Κώστας” Γαβράς, s. 13. helmikuuta 1933 Iraía) on kreikkalaissyntyinen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan taiteilijanimellä Costa-Gavras tai Costa Gavras. Hänet tunnetaan parhaiten poliittisista trillereistään, kuten Z – hän elää! ja Kateissa. Gavras on palkittu muun muassa Oscarilla, Baftalla ja Kultaisella palmulla. Costa-Gavras asui nuoruusvuotensa synnyinmaassaan ja työskenteli balettitanssijana mutta muutti sitten Ranskaan, jossa hän alkoi opiskella lakia vuonna 1951. Hän sai Ranskan kansalaisuuden 1953. Vuonna 1956 hän keskeytti yliopisto-opinnot ja pyrki maan johtavaan elokuvakouluun Institut des hautes études cinématographiquesiin. Vuosina 1958–1965 hän toimi Yves Allegret’n, René Clairin, René Clémentin, Henri Verneuil’n ja Jacques Demyn assistenttina. Vuonna 1969 Gavras teki läpimurtoelokuvansa Z – hän elää!, joka kuvaa Kreikan poliittista tilannetta ennen vuoden 1967 sotilasvallankaappausta. Gavras jatkoi poliittisten elokuvien tekoa, ja seuraavana vuonna hän teki Artur Londonin muistelmakirjaan perustuneen elokuvan Tunnustus, joka kuvaa stalinistisessa Tšekkoslovakiassa vuonna 1952 järjestettyjä näytösoikeudenkäyntejä
Essaouira

Koordinaatit: 31°30′47″N, 9°46′11″W Essaouira (arab. الصويرة‎‎, as-Ṣawīra) on kaupunki Essaouiran provinssissa Marrakesh-Safin hallintoalueella Marokossa. Kaupunki sijaitsee Atlantin rannikolla maan länsiosassa noin 350 kilometrin päässä Casablancasta etelään ja noin 175 kilometrin päässä Marrakechista länteen. Essaouirassa vallitsee semiaridi ilmasto, jolle luonteenomaisia ovat lämpimät kesät ja leudot talvet. Lähes jatkuvasti puhaltava tuuli viilentää lämpötiloja ja houkuttelee kaupungin pitkälle hiekkarannalle laine- ja purjelautailijoita. Asukkaita Essaouirassa oli vuoden 2014 väestönlaskennassa noin 78 000. Kaupungin 30 hehtaarin laajuinen medina on Unescon maailmanperintökohde. Kaupunki on muodostunut suojaisan luonnonsataman ympärille. Foinikialaiset perustivat satamaa suojaavalle Mogadorin saarelle 700–500-luvulla eaa. kaupankäyntikeskuksen, jossa valmistettiin paikallisista kotiloista saatavaa vaatteiden värjäyksessä käytettyä purppuraa. Foinikialaisten jälkeen muun muassa roomalaiset hallitsivat aluetta ja jatkoivat purppurantuotantoa. Mogador-nimellä tunnettu kaupunki päätyi 1500-luvulla lyhyeksi aikaa Portugalin hallintaan, joka rakennutti sinne linnoituksen
Meknes

Koordinaatit: 33°53′42″N, 5°33′17″W Meknès (arab. مكناس‎) on kaupunki Marokon pohjoisosassa, kuusikymmentä kilometriä Fèsistä. Vuonna 2004 siellä oli 536 232 asukasta. Meknesin perustivat almoravidit 1100-luvulla. Meknes oli Marokon pääkaupunki 1600-luvun loppupuolella, jolloin sitä laajennettiin maurilais-espanjalaiseen tyyliin. Kaupunki on Unescon maailmanperintökohde.
Eino Tainio

Eino Alfred Tainio (8. syyskuuta 1905 Kemi – 23. heinäkuuta 1970 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1945–1970. Tainio liittyi laittoman SKP:n jäseneksi vuonna 1926, jonka jälkeen hänestä tuli Pohjois-Suomen johtavia kommunisteja. Tainio sai poliittisen toimintansa johdosta kaksi vankeustuomiota ja vietti sotavuodet turvasäilössä ja keskitysleirillä. Kaikkiaan hän oli vangittuna yli 12 vuotta. Kommunistien toiminnan laillistamisen jälkeen Tainio oli kansanedustajana 25 vuoden ajan. Kemissä syntyneen Eino Tainion isä oli työmies Juho Tainio (k. 1932), joka kuului sisällissodan aikana punakaartiin, muttei osallistunut aseelliseen toimintaan. Myöhemmin hän vaikutti poikansa tavoin maanalaisessa kommunistisessa liikkeessä. Kansakoulun käytyään Tainio työskenteli Kemissä Pohjolan Sanomien kirjapainossa 1919-1923 ja Oulussa Pohjan Voiman kirjapainossa 1923-1925. Tainio kuului 1920-luvun alussa sosialidemokraattiseen nuorisoliittoon, jonka lakkauttamisen jälkeen hän liittyi vuonna 1923 Sosialistisen nuorisoliiton jäseneksi
Suomen Punainen Ammattijärjestö

Punainen ammattijärjestö oli Suomessa vuosina 1931–1934 toiminut Suomen kommunistisen puolueen johtama salainen maanlaajuinen ammattijärjestö. Punainen ammattijärjestö perustettiin kesällä 1931 sen jälkeen, kun viranomaiset olivat edellisenä vuonna lakkauttaneet kommunistien liittolaisineen hallitseman Suomen Ammattijärjestön. Kommunistit eivät suostuneet liittymään sosiaalidemokraattien lokakuussa 1930 perustamaan Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon. Valtaosa SAJ:n jäsenistä jäi SAK:n ulkopuolelle, mutta myös Punainen ammattijärjestö jäi pieneksi eikä SKP pystynyt sen avulla saamaan uusia kannattajia. Punaisen ammattijärjestön jäsenmäärä jäi jopa pienemmäksi kuin SKP:n. Punaisen ammattijärjestön perustamiseen vaikutti SAJ:n lakkauttamisen lisäksi Kommunistisen internationaalin jyrkentynyt politiikka. Komintern-johtoinen Punainen ammattiyhdistysinternationaali (Profintern), johon uusi ammattijärjestö liittyi, suhtautui tuolloin varsin kielteisesti yhteistyöhön sosiaalidemokraattien kanssa. Punainen ammattijärjestö lakkautettiin vähitellen, kun Komintern luopui "kolmannen kauden" ohjelmastaan kansanrintama-politiikan hyväksi. Elokuussa 1933 SKP:n keskuskomitea päätti Kominternin linjaa seuraten kehottaa kannattajiaan liittymään sosiaalidemokraattien hallitsemiin ammattijärjestöihin ja Punainen ammattijärjestö lakkautettiin heinäkuussa 1934. Punaisen ammattijärjestön järjestörakenne noudatteli SKP:n toimintamallia. Myös ammattijärjestön toiminnan perusyksikkö oli kolmihenkinen solu.
Eteenipropeenikumi

Eteenipropeenikumi (EPR) on eteenistä ja propeenista Ziegler–Natta-katalyyteilla valmistettu polymeeri. Eteenipropeenikumit voidaan jakaa kahteen ryhmään, eteenipropeenikumeihin ja eteenipropeenidieenikumeihin. Eteenipropeenikumit ovat eteenin ja propeenin kopolymeereja, eteenipropeenidieenikumit taas eteenin, propeenin ja jonkin dieenin polymeereja. Eteenipropeenikumi muistuttaa raakakumia ja sitä käytetään paljon autonrenkaissa, säiliöiden pinnotteissa, kuljetinhihnoissa sekä esimerkiksi jalkineissa. Eteenipropeenikumit kestävät erittäin hyvin happea, otsonia ja UV-valoa, niillä on hyvä lämmön- ja pakkaskestävyys sekä mainiot sähköiset ominaisuudet. Toisaalta ne kestävät huonosti öljyä ja hiilivetyjä ja tarttuvat huonosti.
Poly-1-buteeni

Poly-1-buteeni (PB) valmistetaan polymeroimalla 1-buteenia liuoksessa Ziegler–Natta-katalyyteillä. Poly-1-buteenin kulutuskestävyys on erinomainen. Hiekkalietteellä tehdyssä putkien kulutuskokeissa polybuteenin kuluminen oli mitätöntä verrattuna UHMW-polyeteeniin tai teräkseen.
Fibronektiini

Fibronektiini on soluväliaineessa oleva glykoproteiini tai tarkemmin ryhmä eri solujen tuottamia glykoproteiineja. Ne ovat luonteeltaan multiadhesiivisia eli niillä on kyky tarttua muihin soluväliaineen komponentteihin ja solukalvon reseptoreihin. Solut voivat tarttua fibronektiinin välityksellä soluväliaineeseen. Suomalaiset tutkijat Erkki Ruoslahti ja Antti Vaheri löysivät fibronektiinin 1970-luvulla. Löytö tehtiin vahingossa tutkijoiden etsiessä syöpäsolujen pinnalta "syöpäantigeeniä". Samoihin aikoihin myös tutkijat Richard Hynes ja Carl G. Gahmberg löysivät tahoillaan saman yhdisteen. Ruoslahti ja Hynes selvittivät, miten fibronektiini tarttuu solujen pintaan, ja Ruoslahti selvitti fibronektiinin keskeiset kolme aminohappoa. Vaheri nimesi proteiinin fibronektiiniksi vuonna 1976 (lat. fibra = säie, nectere = sitoa). Tämän jälkeen fibronektiiniä on tutkittu paljon. Fibronektiini on dimeeri, joka muodostuu kahdesta kysteiinitähteiden välisillä rikkisidoksilla toisiinsa liittyneestä proteiinialayksiköstä
Gardnar Mulloy

Gardnar Putnam Mulloy (22. marraskuuta 1913 – 14. marraskuuta 2016 Miami, Florida) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja, joka tuli tunnetuksi varsinkin Bill Talbertin pelitoverina. Hänet kelpuutettiin vuonna 1972 Rhode Islandissa sijaitsevaan International Tennis Hall of Fameen. Mulloyn tiedetään pelanneen melko aktiivisesti lajiaan vielä yhdeksänkymppisenä. Mulloy voitti Yhdysvaltain avoimen mestaruuden nelinpelissä vuosina 1942, 1945, 1946 ja 1948. Kaksinpelissä hän selviytyi finaaliin vuonna 1952, mutta hävisi Frank Sedgmanille.
Robert Adler

Robert Adler (4. joulukuuta 1913 – 15. helmikuuta 2007) oli itävaltalaissyntyinen keksijä. Adler syntyi Wienissä ja sai filosofian tohtorin arvon fysiikasta Wienin yliopistossa vuonna 1937. Hän muutti Yhdysvaltoihin ja aloitti vuonna 1941 työskentelyn Zenith Electronicsin tutkimusosastolla. Adlerilla oli hallussaan sankka joukko yhdysvaltalaisia patentteja, mutta hänen tunnetuimpana keksintönään pysyi kuitenkin nykyaikainen langaton kaukosäädin. Adler jäi eläkkeelle Zenithistä vuonna 1982, mutta toimi sen teknisenä neuvonantajana aina vuoteen 1999. Hänet palkittiin vuonna 1980 Edison-mitalilla, ja hänelle myönnettiin vuonna 1997 televisioalan Emmy-palkinto. Hän menehtyi korkean iän mukanaan tuomiin sydänvaivoihin hoivakodissa Boisessa Idahossa 93-vuotiaana.
Mérida (Venezuela)

Santiago de los Caballeros de Mérida, lyhyemmin Mérida, on Méridan osavaltion pääkaupunki Venezuelassa. Kaupungin pinta-ala on 25 neliökilometriä ja sen väkiluku oli vuonna 2011 noin 214 000 asukasta. Kaupunki tunnetaan lempinimellä "herrasmiesten kaupunki" ja se on suosittu turistikohde.
Brentanon koulukunta

Brentano koulukunta viittaa filosofeihin, jotka opiskelivat Franz Brentanon (1838–1917) oppilaana ja saivat tältä vaikutteita. Brentanon filosofinen ajattelu on levinnyt hyvin laajalle hänen oppilaidensa töiden ansiosta, ja sillä on ollut paljon vaikutusta nykyajan filosofiaan, mielenfilosofiaan, psykologiaan ja kognitiotieteeseen. Vaikka koulu ei koskaan ollut koulukunta perinteisessä merkityksessä, Brentano pyrki pitämään sen jotakuinkin yhtenäisenä. Brentanon kaksi tunnetuinta oppilasta, Alexius Meinong ja Edmund Husserl, kuitenkin siirtyivät lopulta yhä kauemmaksi Brentanon teorioista. Filosofi Seppo Sajama kuvailee koulukuntaa seuraavasti: ”Kun lukee Brentanon teosten toimittajien esipuheita, tulee mieleen pikemminkin uskonnollinen lahko kuin filosofinen koulukunta.” Koulukuntaan voidaan lukea kuuluneeksi muun muassa seuraavat henkilöt (suluissa paikka ja aika, jolloin he olivat Brentanon oppilaana): Brentanon oppilaat perustivat edelleen uusia koulukuntia tai liikkeitä, ja opettivat merkittäviä oppilaita: Sellaiset ajattelijat kuin Bertrand Russell, Roderick Chisholm, G. E. Moore, Gilbert Ryle, John Searle, Barry Smith, Kevin Mulligan, Peter Simons ja Jan Woleński ovat puolestaan levittäneet Brentanon vaikutusta analyyttiseen filosofiaan omalla tutkimuksellaan ja julkaisutoiminnallaan.