nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Koukkukätinen mies

Fernald, jota usein kutsutaan ”koukkukätiseksi mieheksi”, on kelmi yhdysvaltalaisen Lemony Snicketin kirjoittamassa lastenkirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja. Hänet tunnetaan kahdesta suuresta ja terävästä koukusta siinä, missä hänen käsiensä pitäisi olla. Sarjan elokuvaversiossa häntä esittää brittiläinen Jamie Harris. Koukkukätinen mies on yksi kreivi Olafin teatteriseurueen alkuperäisiä jäseniä, ja pysyi Ankea alku -kirjassa esitellyistä kätyreistä pisimpään elossa ja Olafin rinnalla. Hänen oikea nimensä on Fernald. Hänen sukunimeään ei tiedetä, mutta hän sanoi, ettei se ole sama kuin hänen isäpuolellaan kapteeni Vastakarvalla. Ennen liittymistään kreivi Olafin teatteriseurueeseen hän asui sisarensa Fionan kanssa Vastakarvan Queequeg-sukellusveneessä. He kaksi eivät kuitenkaan tulleet toimeen, ja Fernald karkasi kotoa. Ei tiedetä, milloin ja miten hän menetti kätensä. Läpi suurimman osan kirjasarjan kirjoja Fernald auttaa kreivi Olafia tämän juonissa yrittää viedä Baudelairien omaisuus. Olaf ei itse kutsu Fernaldia hänen oikealla nimellään. Hän ja Esmé Kurjimo kutsuvat häntä "Koukuksi"
Gustav Meyrink

Gustav Meyrink, oik. Meyer tai Meier, (19. tammikuuta 1868 Wien, Itävalta – 4. joulukuuta 1932 Starnberg, Baijeri) oli itävaltalainen kirjailija. Novellimuotoisessa varhaistuotannossaan hän käsitteli satiirisesti 1900-luvun alun yhteiskuntaa ja pilkkasi erityisesti militarismia. Meyrinkin tunnetuin teos on hänen vuonna 1915 ilmestynyt esikoisromaaninsa, juutalaista mystiikkaa ja okkultismia käsitellyt Golem. Myöhemmässä tuotannossaan hän keskittyi lähinnä yliluonnollisiin ja fantastisiin aiheisiin. Meyrink tunnetaan ennen kaikkea Prahan kuvaajana, ja hän innoitti monia myöhempiä kirjailijoita, tunnetuimpana Franz Kafkaa. Hän oli elinikäinen okkultismin harjoittaja ja kääntyi myöhemmällä iällä buddhalaisuuteen, mikä heijastui hänen teostensa fantastisiin ja hengellisiin teemoihin. Myös juutalaisuus on toistuva aihe Meyrinkin tuotannossa. Hän ei kuitenkaan itse ollut juutalainen, vaikka liikkuikin Prahan-vuosinaan kaupungin pitkälti juutalaisissa älykköpiireissä. Gustav Meyer syntyi Wienissä tammikuussa 1868
Rakkaani, paholainen

Rakkaani, paholainen on Francis Ilesin rikosromaani, joka ilmestyi englanninkielisenä alkuteoksena Before the Fact vuonna 1932. Suomeksi teos julkaistiin ensi kerran 1962 Korppi-sarjan kolmantenatoista kirjana. Teoksen on suomentanut Eero Ahmavaara ja sen toinen painos on ilmestynyt pehmeäkantisena Werner Söderström Osakeyhtiön SaPo-sarjan 337. teoksena vuonna 1990. Alfred Hitchcock ohjasi romaaniin pohjalta Vaarallisia valheita -elokuvan vuonna 1941. Kirjan tapahtumat sijoittuvat yli kymmeneksi vuodeksi Etelä-Englantiin 1920- ja 1930–luvuilla. Tapahtumat kerrotaan Lina Aysgarthin näkökulmasta. Tämä on kertomuksen alussa vielä omaa skottilaista sotilassukua McLaidlaw, 28-vuotias ja asuu perheineen Dorshetshiren maaseudulla Abbot Monckfordin kylässä. Linan isä on kenraali McLaidlaw, joka on sukua Robert de Brucelle. Linalla on nuorempi ja kauniimpi sisar Joyce. Joyce on ollut pari vuotta naimisissa kuuluisan kirjailija Cecil Wiltonin kanssa, ja heillä on jo kaksi lasta, Robert ja Armorel. Perhe asuu Lontoossa Hampsteadissa, Hamilton Terracessa
Johan Johansson

Johan Johansson (s. 1967 Luoto) toimi Suomen ruotsalainen kansanpuolueen puoluesihteerinä vuosina 2010–2015. Hän on Kauniaisten kaupunginvaltuutettu ja kaupunginhallituksen jäsen. Koulutukseltaan Johansson on valtiotieteen maisteri Åbo Akademista. Hän on toiminut Folkhälsanin kiinteistöhallintojohtajana ja aluejohtajana Folkhälsanin Norrvalla Oy:ssä Vöyrissä. Lisäksi hän on työskennellyt Oravaisten virkaatekevänä kunnanjohtajana ja erityisavustajana sisä- ja puolustusministeriöissä vuosina 1998–2000. Vuoden 2016 alusta hän on toiminut Stiftelsen för kultur- och utbildningsinvesteringar -säätiön johtajana. Säätiö hallinnoi kiinteistöjä ja asuntoja, ja se toimii yhteistyössä Svenska kulturfondenin kanssa.
Boris Polevoi

Boris Nikolajevitš Polevoi (ven. Бори́с Никола́евич Полево́й, oikea sukunimi Kampov, Ка́мпов; 17. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1908 Moskova – 12. heinäkuuta 1981 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Boris Polevoin isä oli juristi ja äiti lääkäri. Hän valmistui Tverin ammattiopistosta, työskenteli tekstiilitehtaassa ja lehtimiehenä. Vuonna 1940 hän liittyi NKP:hen. Toiseen maailmansotaan hän osallistui rintamakirjeenvaihtajana. Vuosina 1946–1958 Polevoi oli Venäjän SFNT:n korkeimman neuvoston jäsen. Vuodesta 1954 lähtien hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen ja vuodesta 1967 toimi sen sihteerinä. Vuodesta 1962 lähtien hän työskenteli myös Junost-kirjallisuuslehden päätoimittajana
Transformers: Prime

Transformers: Prime on yhdysvaltalainen Transformersiin perustuva ja Emmy-palkittu tietokoneanimaatiosarja. Sen oli tarkoitus alkaa 10. lokakuuta 2010, mutta viivästyi marraskuun 29. päivään. Sarja alkoi 5-osaisella minisarjalla ja ensimmäisen kausi alkoi 11. helmikuuta 2011. Toinen kausi alkoi 18. helmikuuta 2012. Kolmas ja sarjan viimeinen kausi lisänimellä Beast Hunters alkoi 22. maaliskuuta 2013. Vaikka sarja päättyi 26. heinäkuuta 2013, koko sarjan tarina päättyi varsinaisesti syksyllä 2013 ilmestyneeseen televisioelokuvaan nimeltä Transformers Prime Beast Hunters: Predacons Rising
Luikurin liuku

Luikurin liuku (Slippery Slope) on vuonna 2003 julkaistu kirja, ja se on kymmenes osa amerikkalaisen kirjailija Daniel Handlerin (nimellä Lemony Snicket) kirjoittamaa kirjasarjaa Surkeiden sattumusten sarja. Kirja alkaa siitä, mihin Tihutöiden tivoli loppui. Klaus ja Violet Baudelaire kierivät alas jyrkkää vuorta hallitsemattomissa olevassa asuntovaunussa, kun Sunny on joutunut kreivi Olafin ja hänen teatteriseurueensa kaappaamaksi. Violet keksii vaunuun jarrut, ja he onnistuvat pakenemaan sieltä. He kaksi vaeltavat ylös vuorta, ja huomaavat, että säälimättömät lumisääsket ovat seuranneet heitä. He menevät sääskiä suojaan luolaan, joka on kuitenkin jo lumipartiolaisten käytössä. Carmelita Spats, lasten vihollinen kirjasta Omituinen opinahjo, on yksi lumipartiolaisista, kuten myös hänen setänsä Bruce ja villapaitapoika, jolla vaikuttaa olevan tietoa V.P.K.:sta. Illalla poika puhuu heille ja johtaa heidät ylös savupiippua, joka johtaa V.P
Kari Koskelainen

Kari Koskelainen (s. 24. toukokuuta 1982) on suomalainen salibandyn pelaaja. Koskelainen on voittanut urallaan salibandyn maailmanmestaruuden vuonna 2008 Suomen maajoukkueessa ja hopeaa vuoden 2012 ja 2014 maailmanmestaruuskisoissa. 6 Järvinen |7 Vehkaoja |8 Kivilehto |9 Forsten |15 Jussila |17 Mikko Kohonen |18 Kirjonen |19 Punkari |22 Kukkola |23 Järvi |24 Koskelainen |25 Savolainen |26 Lehti |27 Hyvärinen |29 Mika Kohonen |31 Toivoniemi |33 Kavekari |40 Vänttinen |46 Naumanen |50 Tiitu |52 Manner |Valmentaja Nykky 7 Forsten |8 Kivilehto |9 Koski |11 Moilanen |15 Jussila |16 Hänninen |17 Mikko Kohonen |18 Kapanen |19 Wardi |21 Väänänen |22 Kukkola |23 Järvi |24 Koskelainen |25 Savolainen |29 Mika Kohonen |30 Kosonen |31 Toivoniemi |40 Vänttinen |42 Johansson |50 Tiitu |Valmentaja Kettunen 5 Manninen |8 Kivilehto |9 Salin |11 Moilanen |13 Töllikkö |15 Kailiala |16 Koskelainen |17 Lamminen |18 Kapanen |20 Salo |21 Väänänen |22 Kukkola |23 Hänninen |27 Hyvärinen |29 Kohonen |30 Stenfors |31 Kosonen |33 Lax |48 Ikonen |50 Tiitu |Valmentaja Kettunen
Painajaisten parantola

Painajaisten parantola (The Hostile Hospital) on kahdeksas kirja amerikkalaisen Lemony Snicketin kirjoittamassa kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja. Edellisessä kirjassa Variksenpalvojien kylästä paenneet Violet, Klaus ja Sunny Baudelaire ovat kävelemässä yksin ja nälkäisinä. He törmäävät pian kuitenkin Viimeisen Toivon sekatavarakauppaan, ja kauppias Milt antaa ystävällisesti heidän lähettää sähkeen herra Poelle. Lehdenjakaja Lou saapuu sen jälkeen ja antaa Miltille Päivän pilkunviilaaja -lehden, jonka kannesta Milt heti tunnistaa kreivi Olafin murhasta syytetyt Baudelairet. Milt ja Lou jahtaavat lapsia ympäri kauppaa ja melkein saavat heidät kiinni, mutta silloin paikalle saapuu pakettiauto, jonka kyytiin Baudelairet hyppäävät ja pakenevat. Auton sisällä he tapaavat joukon laulajia, jotka laulavat sairaille ihmisille Salojen sairaalassa piristääkseen heitä. Koska he eivät koskaan lue lehti Päivän pilkunviilaajaa (se on heistä liian masentava lehti) lapset ajattelevat laulajien kanssa matkustamisen olevan turvallista, joten he suuntaavat myös sairaalaan. Heidän saapuessaan Pipsa (ääni keskusradiossa) sanoo, että sairaalan Arkistoon tarvitaan työskentelemään kolme vapaaehtoista. Lapset ottavat innokkaina työn vastaan, koska toivovat löytävänsä vastaukset ympärillään oleviin mysteereihin. Lapset menevät Pipsan toimistoon, jossa saavat työn. Pipsa ei edes onneksi näe heitä, koska hän on ääni pienessä keskusradiossa. Hänen mielestään lasten tulee näkyä muttei kuulua, ja sillä logiikalla aikuisten tulee kuulua muttei näkyä
Baudelairen perhe

Baudelairen perhe on yksi merkittävistä kuvitteellisista perheistä amerikkalaisen Lemony Snicketin kirjoittamassa lasten- ja nuortenkirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja. Baudelairen lapset Violet, Klaus ja Sunny ovat kirjan päähenkilöt. Snicket nimesi Baudelairet ranskalaisen runoilija Charles Baudelairen mukaan. Ranskalainen sukunimi "Baudelaire", historiallisesti myös muodoissa "Badelaire" ja "Bazelaire"  viittaa lyhyeen miekkaan tai veitseen. Ranskalainen sana "baudelaire" tulee keskiaikaisen latinan sanoista bādelārius, bādelāris, ja bādārellus ja se tarkoittaa "jonkinlaista lyhyttä miekkaa" (ensis brevis species). Bertrand Baudelaire on Violetin, Klausin ja Sunnyn isä, Beatrice Baudelairen, jonka ystävä hän oli lapsena, aviomies ja VPK-nimisen järjestön jäsen. Läpi sarjan lapset muistavat lyhyitä tarinoita isästään. VPK:n jäsenenä Bertrand tunnetaan siitä, että hän on auttanut muun muassa vuorileijonien koulutuksessa. Bertrand oli Rehti Ratkaisun hyvä ystävä, ja Rehti mainitsikin, että he kaksi pitivätkin amerikkalaisten huumorirunoilijoiden runojen lausumisesta. Kreivi Olaf syyttää Bertrandia hänen vanhempiensa murhasta. Bertrand kuoli, kun Baudelairien kartano tuhoutui tulipalossa. Beatrice Baudelaire on kuvitteellinen hahmo Lemony Snicketin kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja
Koko homman pomo

Koko homman pomo (tansk. Direktøren for det hele) on tanskalainen, Lars von Trierin ohjaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 2006. IT-yrityksen omistaja haluaa myydä firmansa. Hän on vuosien ajan teeskennellyt että yrityksen todellinen johtaja asuu Amerikassa ja on yhteydessä vain sähköpostitse. Siten kaikki hankalat ratkaisut voidaan panna poissaolevan johtajan nimiin ja taas mukavat päätökset omistajan nimiin. Nyt mahdollinen ostaja, islantilainen bisnesöykkäri, haluaa tavata todellisen johtajan henkilökohtaisesti. Kauhistunut omistaja palkkaa työttömän näyttelijän esittämään kuvitteellista johtajaa, ja näyttelijä improvisoi vuorosanansa sekä ostajan että työntekijöiden kauhistukseksi, jotka vihdoin saavat tavata haamujohtajansa. Elokuva sai jokseenkin myönteisen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivustolla se on von Trierin elokuvista myönteisimmän vastaanoton saanut elokuva vuonna 1996 valmistuneen Breaking the Wavesin jälkeen. Elokuva oli kahdessa sarjassa ehdokkaana Bodil-palkinnon saajaksi, kolmessa sarjassa ehdokkaana Robert Festival Honours ja ehdokkaana Golden Seashell -palkinnon saajaksi San Sebastiánin elokuvajuhlilla. Mia Lyhne sai parhaan sivuosanäyttelijän Zulu-palkinnon 2007. ”Ovela elokuva” ja ”salaviisasta satiiria”, luonnehtii Arto Pajukallio ja sanoo vielä, että von Trier ei anna komediansa juuri naurattaa eikä päästä katsojaa helpolla
Jorge Ribeiro

Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. helmikuuta 2012. Jorge Miguel de Oliveira Ribeiro (s. 9. marraskuuta 1981 Lissabon, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hänen vanhempi veljensä Maniche on myös jalkapalloilija. Ribeiro on Benfican kasvatti. Hän edusti uransa alkuaikoina lainasopimuksella kolmea eri portugalilaisseuraa Santa Claraa, Varzimia ja Gil Vicenteä. Vuoden 2005 tammikuussa hän siirtyi venäläiseen Dynamo Moskovaan. Hän pelasi joukkueessa vain kauden verran ja siirtyi tammikuussa 2006 loppukauden kestävällä lainasopimuksella espanjalaiseen Málagaan. Seuraavan kauden hän aloitti Moskovassa, mutta siirtyi jälleen tammikuussa 2006 lainalle, kun hän palasi Portugaliin ja Avesiin. 4
Katajanokan räjähdys 1941

Katajanokan räjähdys oli Helsingin Katajanokan sotasatamassa 14. syyskuuta 1941 noin kello 02.30 tapahtunut tuhoisa räjähdys, jossa neljä laituriin kiinnitettyä Saksan laivaston miinanraivaajaa miehistöineen tuhoutui täydellisesti. Aikalaiskertomusten mukaan räjähdys oli niin voimakas, että ruumiinosia oli vielä sadan metrin päässä räjähdyspaikasta. Saksalaiset epäilivät sabotaasia ja sabotaasiin uskottiin laajasti Suomessakin , mutta mitään todisteita tällaisesta ei löytynyt. Entinen vastavakoilun suomalaistyöntekijä Otto Kumenius mainitsee salanimellä Pekka Salonen kirjoittamassaan kirjassa Det spioneras i Helsingfors , että kyseessä oli luultavimmin onnettomuus, sillä yksi löydetyistä ruumiinosista oli saksalaiskapteenin käsi, jossa oli työrukkanen. Mitä ilmeisimmin, kirjoitti Kumenius, yhdessä miinanraivaajassa oli jatkettu miinojen purkua muun miehistön jo mentyä nukkumaan. Suomalaisten kommunistien keskuudessa on uskottu räjähdyksen olleen Veikko Pöystin johtaman sabotaasiryhmän teko. Ryhmään kuuluneen naisen on kerrottu räjäyttäneen satamassa pommin ja saaneen surmansa 60–80 muun ihmisen mukana.
Roland Ducke

Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat. Roland Ducke ( 19. marraskuuta 1934 Benešov nad Ploučnicí, Tšekkoslovakian sudeettialueet – 26. kesäkuuta 2005 Jena, Saksa) oli saksalainen jalkapalloilija. Myös hänen veljensä Peter Ducke oli maajoukkuetason jalkapalloilija. Ducke aloitti seurajalkapallon Organa Schönebeckerissä vuonna 1946 ja pelasi seurassa vuoteen 1955 saakka. Tämän jälkeen Ducke siirtyi SC Motor Jenaan eli myöhempään FC Carl Zeiss Jenaan. Seuran paidassa hän voitti kolme DDR-Oberligan mestaruutta. Ducke lopetti uransa vuonna 1973. Maajoukkuetasolla Ducke edusti DDR:n maajoukkuetta 37 kertaa. Hänet valittiin DDR:n vuoden jalkapalloilijaksi vuonna 1970. 1963: Kaiser • 1964: Urbanczyk • 1965: Weigang • 1966: Nöldner • 1967: Erler • 1968: Bransch • 1969: Vogel • 1970: R
Saara Rampanen

Saara Rampanen (20. marraskuuta 1886 Puumala – 9. syyskuuta 1974) oli suomalainen sairaanhoitaja (Schwester) suomalaisissa jääkärijoukoissa Saksassa. Hän oli toinen nainen yhdessä Ruth Munckin ohella, jotka osallistuivat ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan riveissä yhdessä suomalaisen Jääkäripataljoona 27:n kanssa. Hän osallistui myös Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä, palvellen ambulanssissa Tampereen ja Viipurin taisteluissa. Sotien jälkeen hän toimi sairaanhoitajana Yhdysvalloissa, Saksassa ja Suomessa. Rampasen vanhempansa olivat maanviljelijä ja liikemies Mikael Rampanen ja Karoliina Kristiina Vaittinen. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti Mikkelin tyttökoulun johtajattarelle 3. luokan kurssin. Hän kävi myös käsityökurssin Lappeenrannan seminaarissa ja valmistui käsityönopettajaksi vuonna 1906. Hän suoritti sairaanhoitajakurssin Mikkelin lääninsairaalassa vuosina 1907–1908. Hän suoritti opintomatkan Pariisiin vuonna 1951
Smaragditangarat

Smaragditangarat Wikispeciesissä Smaragditangarat Commonsissa Smaragditangarat (Chlorochrysa) on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintusuku. Smaragditangaroiden sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kolme lajia.
3D/Biela

3D/Biela tai Bielan komeetta oli Aurinkoa kiertävä jaksollinen komeetta, jonka löysi Jacques Leibax Montaigne vuonna 1772. Wilhelm von Biela löysi komeetan uudemman kerran vuonna 1826 ja tajusi sen jaksollisuuden. Komeettaa ei enää löydetty vuoden 1852 syyskuun jälkeen, jolloin sen oli havaittu hajonneen kahteen osaan. Komeettaa etsittiin vuosina 1859 ja 1865. Vuonna 1872 nähtiin sen sijaan suuri meteorisade, kuten myös marraskuussa vuosina 1885 ja 1892. Meteoriparvi sai nimen Bielidit, ja se tunnetaan nykyisin andromedidien parvena Andromedan tähdistön mukaan, josta meteorit näyttävät tulevan syttyessään ns. tähdenlennoiksi. Parven maksimi on 16. - 17. marraskuuta, jolloin näkyy n. 5 meteoria tunnissa. Viitteet
ENAER

ENAER on Chilen valtion omistama lentokonetehdas, joka on perustettu vuonna 1984. Chilen ilmavoimiin perustettiin vuonna 1930 erityinen huolto-osasto Maestranza Central de Aviación (”ilmailun keskuskorjaamo”). 16. maaliskuuta 1984 se yhtiöitettiin ENAERiksi (Empresa Nacional de Aeronáutica de Chile). Chilen ilmavoimat rahoitti myös yhtiöittämisen vaatiman pääomapanostuksen. 1980-luvun alussa yhtiö solmi sopimuksen yhdysvaltalaisen Piper Aircraft -yhtiön kanssa. Piper laajensi Chilessä Chilen ilmavoimille tehtävää Douglas DC-3 Dakota -koneiden huoltoa koskemaan yksityisiä DC-3-koneita. ENAER alkoi valmistaa yksittäisiä Piper Archer- ja Piper Warrior -yleisilmailulentokoneita. Tämä laajeni Piper Saratogaan pohjautuvan T-35 Pillán sotilaskoulukoneen valmistukseen.
Dan Hibiki

Dan Hibiki (jap. 火引 弾, Hibiki Dan) on japanilaisen pelitalon Capcomin Street Fighter -pelisarjassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo. Hahmon ensiesiintyminen oli vuonna 1995 ilmestyneessä Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamissä. Dan Hibikin ensiesiintyminen oli vuonna 1995 ilmestyneessä Street Fighter Alpha -sarjan ensimmäisessä pelissä, Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamissä. Hahmo oli alun perin Capcomin sisäpiirivitsi kilpailevan pelitalon SNK:n tappelupeleistä, joita syytettiin Street Fighterin matkimisesta. Capcomin Street Fighter II:n suunnaton suosio poiki Japanissa monia samankaltaisia tappelupelejä, joihin kuului vuonna 1992 ilmestynyt SNK:n Art of Fighting. Pelin protagonisti Ryo Sakazaki muistutti erehdyttävästi Street Fighter -sarjan päähahmoja: hahmolla oli Ryun vakavamielinen persoonallisuus ja Kenin vaaleat hiukset. Ryon nimen ääntäminen oli lähes sama kuin Ryulla ja hahmon taistelutyylin Kyokugenryu Karaten liikkeet olivat samankaltaisia kuin Ryulla ja Kenillä, esimerkiksi Ryon pitkänmatkan hyökkäys Kou'ou Ken oli samannäköinen kuin Ryun ja Kenin Hadōken-energiapallo. Ryo Sakazakin ja toisen Art of Fightingin hahmon Robert Garcian välinen hyväntahtoinen kilpailuhenkisyys muistutti Ryun ja Kenin pitkäaikaisesta ystävyydestä. Vuonna 1992 ilmestyi Art of Fightingin vanavedessä Street Fighter II:n toinen versio Street Fighter II' – Champion Edition, jossa pelin hahmosuunnittelija Akiman teki Capcomin vastavedon piirtämällä Sagatin pitelemässä kiinni hävineen vastustajan päästä. Vastustajan kasvoja ei näytetty, mutta hahmolla oli Robertin tummanruskeat poninhäntähiukset ja yllään Ryon oranssi hihaton karategi ja musta t-paita. Capcom loi Akiman piirroksen pohjalta Dan Hibikin, joka oli Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamsin piilotettu hahmo ja tuli säännöllisesti valittavaksi hahmoksi vuonna 1996 ilmestyneessä Street Fighter Alpha 2:ssa
Per Savilahti-Nagander

Per Roland Savilahti-Nagander (s. 22. huhtikuuta 1985 Luulaja, Ruotsi) on ruotsalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja, joka pelasi Tanskan Metal Ligaenin Herlev Eaglesissa kauden 2019-2020 loppuun asti. Isokokoinen Savilahti-Nagander on 195 cm pitkä ja 103 kg painava. Jatkoaika.com -sivuston mukaan hänen suurimpiin vahvuuksiinsa kuuluu oman pään pelaaminen. Savilahti-Nagander laukoo oikealta. Savilahti-Nagander on Luleå HF:n kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen Elitserien-ottelunsa joukkueessa kaudella 2002–2003. Savilahti-Nagander ei onnistunut murtautumaan joukkueeseen ja hän pelasi useimmista kausistaan myös osan J20 SuperElitissä ja HockeyAllsvenskanissa. Keväällä 2005 Savilahti-Nagander voitti J20 SuperElitin hopeaa. Hän pelasi Luulajassa kevääseen 2008 saakka
Bo Lundberg

Bo Klas Oskar Lundberg (1. joulukuuta 1907 Karlskrona – 15. kesäkuuta 1991) oli ruotsalainen lentokonesuunnittelija. Bo Lundberg tuli ylioppilaaksi vuonna 1926, suoritti asevelvollisuutensa reservinupseeriksi vuonna 1928 ja valmistui diplomi-insinööriksi KTH:sta vuonna 1931. Vuodet 1931–1935 hän toimi Linköpingissä sijaitsevassa ASJA-tehtaassa suunnittelijana ja koelentäjänä. Hän kehitti Viking II-lentokonetta, josta tehtiin vain prototyyppi. Sen jälkeen hän toimi pienessä tukholmalaisessa Sparmanns Flygplansverkstad-yhtiössä, jossa suunnitteli E4-hävittäjää, jossa oli uudenaikainen kokometallinen kuorirakenne. Lundberg ei siirtynyt Saabille, joka osti yhtiön, ja siirsi toiminnan Trollhättaniin. Hän oli hieman aikaa Luftfartsstyrelsen eli ilmailuhallinnossa. Vuonna 1939 hän siirtyi Götaverkens-lentokonetehtaalle, jossa suunnitteli GP 8-pommittajan ja GP 9-hävittäjän. Kun yhtiö kaatui, Lundberg perusti oman yhtiön, AB Flygplanverkenin jatkokehittämään GP-koneita. Niitä ei tilattu asevoimista
Ensimmäisen sukupolven pelikonsolit

Pelikonsolien ensimmäinen sukupolvi koostui pelikonsoleista, joille ei voinut ohjelmoida uusia videopelejä. Pelikonsolit myytiin sisäänrakennettujen pelien kanssa. Sukupolven ensimmäinen konsoli oli vuonna 1972 julkaistu Magnavox Odyssey, ja viimeiset konsolit ilman pelimoduuleja julkaistiin vuonna 1977. Seuraavan sukupolven aloitti vuonna 1976 julkaistu Fairchild Channel F, jonka pelit olivat ohjelmoituja ja myytiin erillisillä moduuleilla. Ralph Baer sai idean interaktiivisesta televisiosta vuonna 1951, kun hän rakensi televisiota Loralilla, ja kehitti ajatusta eteenpäin vuonna 1966 ollessaan korkeammassa asemassa Sanders Associatesilla. Baer kirjoitti visiostaan nelisivuisen tekstin jonka hän esitteli yrityksen johdolle. Hän sai rahoitusta 2000 dollaria, ja vuonna 1968 hän oli jo rakentanut tiiminsä kanssa seitsemännen prototyypin pelikonsolista. Kehityksen tuloksena oli ruskea laatikkomalli "Brown Box", jossa oli kaksi ohjainta, valopistooli ja kytkimiä, joilla pystyi vaihtamaan pelattavaa peliä. Koska Sanders Associatesilla ei ollut kokemusta kulutustavaroista, Baer lähestyi useita yhdysvaltalaisia televisiovalmistajia, ja viimein vuonna 1970 Magnavox päätti lisensoida laitteen. Magnavoxin muutokset koskivat pelikytkimien vaihtamista laitteeseen syötettäviksi korteiksi, jotka toimivat jumppereina, ja värigrafiikoiden korvaamista ruudun päälle laitettavilla kalvoilla.Laite julkaistiin vuonna 1972 nimellä Magnavox Odyssey, mutta se ei saavuttanut suurta suosiota koska sitä myytiin vain Magnavoxin liikkeissä. Kun Atari julkaisi Pongin lokakuussa 1972, myös Magnavox Odysseyn kysyntä kasvoi
Kenneth E. Hagin

Kenneth E. Hagin (20. elokuuta 1917 McKinney, Texas, Yhdysvallat – 19. syyskuuta 2003 Tulsa, Oklahoma, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen karismaatikko ja helluntaisaarnaaja, jota pidetään Uskon sana (engl. Word of Faith) - Rhema liikkeen perustajana. Kenneth E. Hagin syntyi Yhdysvalloissa, Texasin osavaltiossa, McKinneyn kaupungissa. Hänen vanhempansa olivat Lillie Viola Drake Hagin ja Jess Hagin. Hän avioitui Oretha Rookerin kanssa, ja perheessä oli kaksi lasta, tytär Patricia Harrison ja poika nimeltä Kenneth Wayne Hagin, joka on Rhema Bible -kirkon pastori ja Kenneth Hagin Ministries -järjestön johtaja. Vuonna 1935 Kenneth Hagin toimi pienen baptistikirkon pastorina Texasin Rolandissa. Hagin sai vuonna 1937 20-vuotiaana Assemblies of God -seurakunnan saarnaluvan, ja siitä lähtien hän toimi﻿ 12 vuoden ajan Assemblies of God -seurakunnissa pastorina. Vuoden 1949 maaliskuusta alkaen Hagin oli kiertelevä saarnamies, ja vuodesta 1951 Hagin toimi Täyden evankeliumin eli Full Gospel Business Men's Fellowship International -liikkeen parissa