nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Ali Aaltonen

Aleksi ”Ali” Aaltonen (2. elokuuta 1884 Jämsä – toukokuu 1918 Lahti) oli suomalainen toimittaja, joka palveli myös upseerina Venäjän keisarillisessa armeijassa ja toimi myöhemmin Suomen sisällissodan aikana punakaartin ensimmäisenä ylipäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa Aaltonen teloitettiin Lahdessa Hennalan vankileirillä. Aaltonen syntyi itsellisen Kasper Kallenpojan ja Amanda Matintyttären perheeseen Jämsän Kerkkolassa. Köyhistä oloista lähtenyt Aaltonen pääsi hyväntahtoisen kansakoulunopettajansa kustantamana aloittamaan Jyväskylän lyseon II luokalla vuonna 1897. Hän ei kuitenkaan käynyt koulua loppuun, vaan erosi VII luokalta 1903 ja värväytyi Venäjän armeijaan. Vuosina 1904–1905 Aaltonen osallistui krenatöörirykmentin luutnanttina Venäjän–Japanin sotaan ja oli sen päätyttyä sosialistien mukana vuoden 1905 vallankumouksessa. Kapinallisten kukistuttua Aaltonen vangittiin Moskovassa ja tuomittiin lisäksi menettämään sotilasarvonsa. Vapautumisensa jälkeen Aaltonen palasi Suomeen, työskennellen toimittajana Turussa, Viipurissa ja Kotkassa ilmestyneissä sosialidemokraattisissa sanomalehdissä sekä SDP:n puoluetoimitsijana. Kirjoittaessaan hän käytti myös nimimerkkiä ”Ali Baba”. Aaltosen kirjallinen tuotanto käsittää lehtijuttujen ohella sanomalehdissä julkaistua runoutta ja proosaa. Lokakuussa 1917 Aaltonen oli Helsingissä organisoimassa Työväen järjestyskaartia, josta myöhemmin muodostuivat sisällissodan aikaiset punakaartit
Erkki Karjalainen (punakaartilainen)

Erkki Karjalainen (kuollut ilmeisesti Stalinin puhdistuksissa 1930-luvun lopussa) oli riihimäkeläinen puuseppä, punakaartin päällikkö ja Vilppulan rintaman komentaja Suomen sisällissodassa. Hänen esikuntansa oli majoittuneena Lylyn rautatieasemalle ennen punakaartin pohjoisen rintaman romahdusta ja Tampereen taistelua. Sisällissodan lopussa hän siirtyi Kotkasta laivalla Venäjälle, jossa kävi punaupseerikoulun. Mirko Harjulan väitöskirjan mukaan viimeinen havainto Karjalaisesta on vuodelta 1935 kun hän oli Solovetskin rangaistusleirin päällikkönä. Karjalainen esiintyy Erkki Lepokorven kirjassa Käy ruusutkin kukkimaan.
George Lucas

George Walton Lucas Jr. (s. 14. toukokuuta 1944 Modesto, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hän on luonut Tähtien sodan ja tuottanut Indiana Jones -elokuvat. Hän on Lucasfilm-tuotantoyhtiön perustaja. Yhdysvaltojen lipputuloilla mitattuna George Lucas on kaikkien aikojen menestynein käsikirjoittaja ja kuudenneksi menestynein elokuvaohjaaja. George Walton Lucas Jr. syntyi 1944 Modestossa Kaliforniassa George ja Dorothy Lucasin perheeseen. Hänen isänsä piti kirjoitustarvikekauppaa. Lapsuudessaan Lucas sairasteli usein ja oli useimpia ikätovereitaan pienikokoisempi. Hän muistaa saaneensa ensi kosketuksensa tieteiselokuvaan nähtyään Kielletyn planeetan (1956)
Skrapi

Skrapi eli scrapie on lampaissa ja vuohissa esiintyvä kuolettava aivorappeumasairaus. Se kuuluu tarttuviin sienimäisiin aivorappeumasairauksiin (TSE) samoin kuin hullun lehmän tauti BSE. Ihmiseen skrapin ei tiedetä tarttuneen. Taudin aiheuttajaksi epäillään prionia. Suomen ensimmäinen skrapiin sairastunut vuohi havaittiin 2002 ja lammas 2004.
Westermarck-ilmiö

Westermarck-ilmiö on suomalaisen Edvard Westermarckin teoria, jonka mukaan henkilöt eivät tunne luontaista sukupuolista vetoa kasvukumppaneihinsa, kuten sisaruksiinsa. Westermarck arveli, että kyseessä on biologisen evoluution tuottama vaisto, jonka tarkoituksena on estää sisäsiittoisuutta ja insestiä. Westermarck vastusti Sigmund Freudin psykoanalyyttista teoriaa, jonka mukaan lapsilla on luontainen taipumus oidipuskompleksiin ja muihin insestikuvitelmiin. Empiiriset tutkimukset ovat sittemmin antaneet tukensa Westermarck-ilmiölle. Arthur P. Wolf on tutkinut ilmiötä pidemmälle ja havainnut israelilaisten yhteistilojen kibbutsien kasvateissa vahvan Westermarck-ilmiön. Aikaisemmin kibbutseissa lastenkasvatus ei ollut perheiden tehtävä, vaan lapset vieroitettiin vanhemmistaan heti syntymän jälkeen ja kasvatettiin suuremmissa ryhmissä. Myöhemmin havaittiin, että lapset eivät rakastuneet toisiinsa myöhemminkään, vaikka minkäänlaista verisukulaisuutta ei ollut. Varsin yllättävää oli, että edes kibbutsien yhteisissä suihkuhuoneissa alastomat murrosikäiset tytöt ja pojat eivät olleet seksuaalisesti kiinnostuneita toisistaan. Tämä johtui siitä, että yhdessä kasvatetut tytöt ja pojat kokivat olevansa ikään kuin sisaria ja veljiä. Westermarck-ilmiö on havaittu myös Taiwanissa niissä perheissä, joihin vanhemmat ovat adoptoineet tyttölapsia poikiensa tuleviksi vaimoiksi. Huolimatta Taiwanin kiinalaisen, pitkälti kungfutselaisiin arvoihin pohjautuvan yhteiskunnan yleisestä vanhoillisuudesta ja järjestettyjen avioliittojen yleisyydestä nämä lapseksi otetut tytöt ovat tutkimusten mukaan myöhemmin ottaneet avioeron miehistään nelinkertaisella todennäköisyydellä väestön keskiarvoon verrattuna
Eino S. Repo

Eino Sakari Repo (6. syyskuuta 1919 Isokyrö – 16. joulukuuta 2002 Helsinki) oli Oy Yleisradio Ab:n pääjohtaja 1965–1969 ja radiojohtaja 1969–1974. Hänen toimikauttaan yhtiön johdossa on kutsuttu ”Reporadion” ajaksi. Repo toimi myös Ulkopolitiikka-lehden päätoimittajana. Eino S. Repo osallistui talvi- ja jatkosotaan rintamalla ja kotiutui 1944 kapteenina. Hän valmistui 1948 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta, pääaineenaan kirjallisuustiede. Valmistuttuaan hän toimi vapaana kirjallisuuskriitikkona ja kirjoitti arvosteluja muun muassa Uuteen Suomeen ja Parnassoon sekä radioon. Repo tunnettiin radikaalina kirjoittajana ja hänen oli lopetettava Uuden Suomen avustaminen, kun hän oli riitaantunut pääkriitikon, konservatiivisen V. A. Koskenniemen kanssa
Utilitarismi

Utilitarismi on seurausetiikan muoto, jonka perusperiaatteen mukaan teon moraalinen hyvyys määräytyy sen toimijoille tuottaman hyödyn perusteella. Utilitarismin teki tunnetuksi filosofi Jeremy Bentham. Benthamin ohella tunnetuin klassinen utilitaristi John Stuart Mill määritteli utilitarismin opiksi, joka olettaa ”moraalin perustaksi hyödyn tai suurimman onnellisuuden periaatteen”. Tästä seuraa, että utilitarismin mukaan teot ovat oikein silloin kun ne edistävät onnellisuutta ja väärin silloin kun niillä on taipumus tuottaa onnettomuutta. Utilitarismissa moraalisesti hyvän toiminnan mittapuuna toimiva onnellisuus ei siis ole toimijan omaa onnellisuutta, vaan kaikkien niiden onnellisuutta, joita toiminta koskee. Usein ensimmäiseksi utilitaristiksi mainitaan Jeremy Bentham, mutta utilitarismin yhteydessä mainitaan usein David Hume (1711–1776). Ensimmäisen kerran utilitarismin perusajatuksen esitti kirjallisesti skottilais-irlantilainen Francis Hutcheson vuonna 1725. Hän edusti ”moraaliaistin” koulukuntaa, jonka edustajien mukaan ihmisellä oli erityinen moraaliaisti, jonka avulla tavoitettiin tieto moraalista. Hutchesonin mukaan hyväntahtoisuus johtaa siihen periaatteeseen, joka myöhemmin nimettiin utilitarismiksi. Utilitarismia tai sitä lähelle tulevaa oppia edusti myös piispa Richard Cumberland vuoden 1672 moraalifilosofisessa teoksessaan De Legibus Naturae. Hän piti Thomas Hobbesin näkemystä ihmisestä liian egoistisena ja ehdotti, että ihmisluontoon kuuluu ”luonnollisena lakina” altruistisuus, jonka ansiosta ihminen järjen avulla huomaa, että enemmän hyvää on parempi kuin vähemmän hyvää. Tällöin tekoja arvioidaan sen pohjalta, kuinka paljon hyvää ne tuottavat maailmaan
Luonnonoikeus

Eettinen naturalismiEettinen realismiEmotivismiNihilismiSentimentalismi VelvollisuusetiikkaEettinen intuitionismiSopimusetiikkaLuonnonoikeusSeurausetiikkaHyve-etiikka Bioetiikka · LääketiedeYmpäristö · SotaLiike-elämä · TietokoneetYritysten yhteiskuntavastuuTilanne-etiikka Deskriptiivinen etiikkaMoraaliMoraalipsykologiaMoraalirelativismi Luonnonoikeus (lat. ius naturale; myös luontaisoikeus, luonnollinen laki, lex naturalis) on yhteisnimitys sellaisille moraali- ja oikeusteorioille, joiden mukaan on olemassa yleispäteviä, ihmisestä ja kulttuurista sekä ajasta ja paikasta riippumattomia oikeusnormeja. Luonnonoikeusajattelun mukaan on olemassa ylipositiivinen eli säädännäistä lakia ylempi ja vahvempi oikeus, joka asettaa rajat sille, mitä lainsäätäjä voi säätää ja tuomioistuin soveltaa. Toisin sanoen luonnonoikeusajattelu perustuu ajatukseen lainsäätäjää, tuomioistuimia ja kansalaisia velvoittavasta oikeasta oikeudesta eli ehdottomasta uskonnollisesta tai yhteisöllisestä oikeudenmukaisuudesta, jota vasten lainsäädäntöä ja yksittäisiä tuomioistuinratkaisuja tulee kriittisesti arvioida. Luonnonoikeusajattelu on vanha ja erittäin laaja teoriaperinne, johon lasketaan kuuluviksi hyvinkin erilaisia teorioita vuosisatojen varrelta. Luonnonoikeusajattelu ei siis muodosta yhtenäistä koulukuntaa tai ajattelutapaa, vaan kattaa useita eri luonnonoikeusteorioita. Yhteistä luonnonoikeusteoreetikoille on etenkin kysymys oikeuden oikeutuksesta. Luonnonoikeusteoria edustaa vanhinta teoreettista käsitystä siitä, mikä on perusteiltaan ymmärrettävä oikeudeksi. Luonnonoikeudellisen ajattelun historiassa voidaan erottaa neljä eri vaihetta, joihin kuuluvat antiikin luonnonoikeusteoria, keskiajan skolastinen luonnonoikeusteoria, uuden ajan rationalistinen luonnonoikeusteoria ja moderni luonnonoikeusteoria. Antiikin kreikkalaisen luonnonoikeusteorian perusajatukset kiteytyivät Aristoteleen teleologisessa filosofiassa, jossa kaupunkivaltio ja sen lait toteuttivat ihmisten olemukselliseen sosiaalisuuteen perustuvaa luonnollista päämäärää. Luonnonoikeusajattelua edustivat myös stoalaiset ja Cicero, joiden kummankin mukaan ihmisten asettaman oikeuden tuli olla yhteensopiva luonnon ja sen ehdottomien lakien kanssa. Myös Sofokleen tragedia Antigone ilmentää luonnonoikeusajattelua
Johann Wolfgang von Goethe

Johann Wolfgang von Goethe (saks. [ˈjoːhan ˈvɔlfɡaŋ fɔn ˈɡøːtə],ⓘ (ohje) 28. elokuuta 1749 Frankfurtin vapaakaupunki – 22. maaliskuuta 1832 Weimar) oli saksalainen yleisnero: runoilija, romaanikirjailija, näytelmäkirjailija, humanisti, tutkija, taidemaalari ja kymmenen vuoden ajan myös Weimarin valtion pääministeri. Goethea pidetään yleisesti saksankielisen kaunokirjallisuuden vaikutusvaltaisimpana hahmona. Goethe oli Weimarin klassikkoihin kuuluva, ajan antiikkiin nojaava uushumanisti, joka antoi vaikutteita myös suomalaiseen kansallisromantiikan ajan kirjallisuuteen. Goethen kuuluisa nuoruudenteos on kirjeromaani Nuoren Wertherin kärsimykset (1774), ja hänen pääteoksensa on kaksiosainen, runomuotoon kirjoitettu Faust (1808, 1832). Goethen isä Johann Kaspar Goethe (1710–1782) oli lakitieteen tohtori, joka kuului Frankfurtin varakkaimpiin porvareihin. Goethen äiti oli Katharina Textor (1731–1808). Goethe ei käynyt lapsena koulua, vaan hän sai kotiopetusta laajasti sivistyneeltä isältään ja kotiopettajilta. Hänelle opetettiin muun muassa historiaa, matematiikkaa, maantiedettä, miekkailua, tanssia ja piirtämistä. Ranskan kielen hän oppi niin perusteellisesti, että hän kykeni puhumaan sitä yhtä hyvin kuin äidinkieltään
John Stuart Mill

Tarkennus: Leipäteksti miltei lähteetön John Stuart Mill (20. toukokuuta 1806 Pentonville – 8. toukokuuta 1873 Avignon) oli englantilainen filosofi ja taloustieteilijä. Hän on kehittänyt utilitaristisen moraaliteorian. Hän oli loogikko ja varhaisimpia feministejä. John Stuart Millin isä James Mill (1773–1836) oli Jeremy Benthamin ja David Ricardon ystävä ja skottilaisen valistuksen hengessä kasvanut mies. John Stuart Millillä ei ollut akateemista eikä muuta tutkintoa, vaan yksityisopettajat kouluttivat hänet varakkaiden vanhempien tuella. Mill oli laajasti sivistynyt ja kielitaitoinen: hän osasi englantia, ranskaa (Mill kirjoitti osan tuotannostaan ranskaksi), saksaa, latinaa ja kreikkaa. Mill työskenteli 35 vuoden ajan Englannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa ja toimi parlamentin sitoutumattomana liberaalina jäsenenä 1865–1868. Toimiessaan parlamentissa Mill ehdotti äänioikeuden myöntämistä naisille samoin perustein kuin miehillekin, tosin äänioikeudella tuli olla tarkat ehdot, jotta parhaimmisto valikoituisi parlamenttiin (Considerations on Representative Government, 1861). Aloite hävisi parlamentissa äänin 196–73.lähde? Mill toimi The Westminster Review -lehden päätoimittajana ja omistajana 1836–1840lähde?
Vilho Heino

Ferdinand Wilhelm ”Vilho” Juhonpoika Heino (26. syyskuuta 1887 – 11. lokakuuta 1918) oli kiikoislainen työmies, mäkitupalaisen poika ja Kiikoisten punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän toimi Lavian–Suodenniemen rintamalla Kiikoisten rintamapäällikkönä. Heino osallistui monien valkoisiksi epäiltyjen vankien kuulusteluihin, ja oli tekemisissä useiden alueellaan tapahtuneiden vankien joukkomurhien kanssa. Sodan lopussa hän pakeni ja jäi Lahdessa vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla Hennalan vankileirissä. Heino oli yksi viimeisistä, jotka ehdittiin ampua ennen kuin valtiorikosoikeuksien langettamien kuolemantuomioiden täytäntöönpano keskeytettiin ja yleinen armahdus lievensi nämä elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi. Heino esiintyy anonyyminä Väinö Linnan romaanissa Täällä Pohjantähden alla 2, jossa kuvataan hänen teloituksensa Hennalan vankileirissä. Hänen Piilosen mukaan vankisellin seinään kirjoittamansa sanat mainitaan myös Linnan kirjassa nimellä ”Frans Wilhelm Laakso”.
Kalle Linden

Kaarle Henrik Linden (7. maaliskuuta 1872 Messukylä – 28. maaliskuuta 1918) oli tamperelainen peltiseppä ja punakaartin pataljoonan päällikkö Suomen sisällissodan aikana. Hän kuului Tampereen työväen järjestyskaartin johtokuntaan syksystä 1917 alkaen. Tampereen taistelun aikana Linden komensi Tampereen punakaartin I pataljoonaa, joka taisteli Tampereen keuhkotautiparantolan mäellä. Hän kaatui toisen tietolähteen mukaan Tampereen taistelussa 45-vuotiaana. Suomen sotasurmat 1914-22 -tietokannan mukaan taas tamperelainen vaskiseppä ja punakaartilainen Kaarlo Henrik Lindén kaatui 46-vuotiaana 4. huhtikuuta 1918 Messukylässä ja jätti jälkeensä vaimon ja kolme lasta.
Onni Lähteinen

Onni Adolf Kustaanpoika Lähteinen (3. huhtikuuta 1884 Helsinki – 22. maaliskuuta 1918 Teisko) oli suomalainen kirvesmies, joka sisällissodan aikana toimi Teiskon punakaartin päällikkönä ja Teiskolan kartanon komissaarina. Hänen kerrotaan irvailleen kartanon isännälle rasvan takavarikointireissulla, että tästäkin tehtäisiin kärrynrasvaa. Eversti Harald Hjalmarsonin joukot ampuivat Lähteisen Teiskolan kartanossa ja upottivat hänen ruumiinsa järveen. Onni Lähteisen isä oli voimailijana tunnettu urheilumies K. A. Lähteinen. Hänen veljiään olivat urheiluvaikuttajat Urho ja Väinö Lähteinen.
Leander Viljanen

Leander Viljanen (11. toukokuuta 1876 Mäntsälä – 1. maaliskuuta 1918) oli Tuusulan punakaartin komppanianpäällikkö. Ammatiltaan hän oli torppari (mäkitupalainen). Viljanen istui ennen sisällissotaa vankilassa kahdesta taposta ja ammutti Suomen sisällissodan alussa erään pehtorin, joka ei luovuttanut talon aseita etsijöille riittävän nopeasti. Hän oli Suomen kaartin entinen sotilas ja vannotti poikaansakin olemaan antautumatta elävänä. Tuusulan pitäjän ja Keravan kauppalan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus julisti vuonna 1929 Viljasen puolison Flora Maria Viljasen hakemuksesta Viljasen kadonneeksi ja kuolleeksi kuolinpäivämäärällä 1.3.1918. Kansallisarkiston Suomen sotasurmat tietokannan mukaan Viljanen vangittiin 16.3.1918 Länkipohjan taistelun aikana ja ammuttiin tai murhattiin 17
Musta surma

Musta surma oli Eurooppaa ja sen lähiseutuja vuosina 1346–1353 runnellut kulkutauti, jonka arvioidaan tappaneen 30–60 prosenttia Euroopan väestöstä eli 25–50 miljoonaa ihmistä ja saman verran Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Suurin osa tutkijoista uskoo nykyisin, että mustan surman aiheutti paiserutto, joka leviää mustarotan kirppujen puremista. Tämä käsitys on saanut tukea myös uusista DNA-tutkimuksista. Myös keuhkoruttoa ja jotain sittemmin kadonnutta tautia on epäilty mustan surman aiheuttajaksi. Musta surma alkoi viimeistään 1346 Etelä-Venäjällä. Epidemian on myös arveltu saaneen alkunsa joko Kiinasta tai Keski-Aasiasta, mistä se levisi Venäjän kautta Mustanmeren yli Konstantinopoliin ja Aleksandriaan, sitten koko Lähi-itään ja vuonna 1347 Euroopan satamakaupunkeihin Italiassa ja Ranskassa. Sieltä epidemia levisi seuraavien vuosien aikana koko Eurooppaan, viimeisenä Venäjän kristittyihin osiin 1350-luvulla. Vain muutama maa, kuten Islanti ja Suomi säästyivät epidemialta. Mustan surman aiheuttama väestökato aiheutti Euroopassa suuria yhteiskunnallisia ja taloudellisia muutoksia, kun palkollisten asema parani työvoimapulan myötä. Paiserutto oli tunnettu Euroopassa jo ennen mustaa surmaa, sillä varhaiskeskiajalla 500-luvulla oli kärsitty Justinianuksen ruton nimellä tunnetusta tuhoisasta pandemiasta. Musta surma oli toisen Euroopassa riehuneen ruttopandemian ensimmäinen ja tuhoisin epidemia. Sitä seurasi uusia epidemioita, ja koko pandemia kesti vuosiin 1650–1722 asti
Heikki Kaljunen

Heikki Herman Kaljunen (2. heinäkuuta 1893 Sortavalan mlk – kadonnut 1938 Neuvostoliitto) oli suomalainen satulaseppä ja harrastelijanäyttelijä, joka toimi Suomen sisällissodassa punakaartin Keski-kannaksen rintaman ylipäällikkönä. Heikki Kaljunen syntyi Sortavalan maalaiskunnan Riekkalan saaressa sijainneessa Loplolan kylässä. Hänen isänsä oli loinen Antti Kaljunen (1854–1917) ja äiti oli piika Maria Heikintytär Seppänen (1867–1916). Perheeseen syntyi yhteensä 14 lasta, joista seitsemän kuoli jo parin vuoden ikään mennessä. Heikki Kaljusen veljistä Kaarlo (1898–1967) oli sisällissodassa Viipurin punakaartin komppanianpäällikkö. Vuosisadan vaihteen jälkeen perhe muutti Sortavalan kaupungin puolelle Vakkosalmeen. Kaljunen kävi aluksi seurakunnan järjestämää kiertokoulua ja sen jälkeen Sortavalan seminaarin mallikoulua vuosina 1903–1905. Venäläisten asiakirjojen mukaan Kaljunen liittyi jo vuonna 1907 14-vuotiaana Suomen sosiaalidemokraattiseen puolueeseen. Hän muutti vuonna 1913 Sortavalan kaupunkiin, missä hän opetteli verhoilijan ja satulasepän ammatit. Kaljunen oli ryhdikäs 180-senttinen nuorukainen, joka kuului Sortavalan Sisun voimistelujoukkueeseen ja esiintyi Sortavalan nuorisoseuran harrastelijanäyttelijänä. Hänet otettiin mukaan myös kiertelevään sirkusseurueeseen, koska hän oli erinomainen tarkka-ampuja
Hjalmar Kaipiainen

Hjalmar (Jalmari) Kaipiainen (15. marraskuuta 1888 Sippola – 23. toukokuuta 1918 Viipuri) oli joutsenolainen sahatyömies, joka toimi sisällissodan aikana punakaartin puolella rintamakomentajana. Kaipiainen johti joukkoa, joka syyllistyi kansalaissodan punaisten puolen yhteen suurimpaan joukkomurhaan, jossa tapettiin noin 30 ihmistä Viipurin lääninvankilassa. Nuorena Kaipiainen työskenteli sahatyömiehenä Joutsenossa ja Lappeella. Kaipiainen syyllistyi useisiin omaisuusrikoksiin. Ensimmäisen tuomion hän sai 18-vuotiaana varkaudesta ja luvattomasta viinanmyynnistä. Vankilassa Kaipiainen istui kaikkiaan neljä kertaa. Vapauduttuaan keväällä 1917 Kaipiainen sai työtä Lamposaaren työväentalon vahtimestarina ja liittyi punakaartiin. Omapäisenä miehenä hän herätti epäluottamusta ja pelkoa omiensakin keskuudessa. Rikostaustansa vuoksi häntä nimitettiin "rosvo-Kaipiaiseksi". Sisällissodan puhjettua Kaipiainen toimi rintamapäällikkö Viktor Ripatin adjutanttina
Jalmari Parikka

Hjalmar Fabian Parikka (16. lokakuuta 1891 Sortavala – 27. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli näyttelijä, teatterinjohtaja ja punakaartin Vuoksenlaakson komppanioiden päällikkö Suomen sisällissodassa. Myöhemmin hän oli rintamapäällikkönä ja jäi vangiksi Viipurin maalaiskunnassa käydyn Naulasaaren taistelun jälkeen. Hän sai kuolemantuomion, joka muutettiin elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi. Parikalla oli pitkä teatteriura, joka alkoi Kaarlo Karin Suomalaisessa Teatteriseurueessa vuonna 1911 ja hän jatkoi teatteriuraansa näyttelijänä ja teatterinjohtajana. Hänestä tuli hetkellisesti Vaasan Teatterin teatterinjohtaja vuonna 1922, mutta johtajakausi ei kestänyt kauaa. Lisäksi hän johti muun muassa Porin ja Viipurin työväenteattereita sekä Mikkelin teatteria vuosina 1926–1927. Hän oli teattereissa erinomainen Molièren näytelmien koominen tulkitsija. Hän työskenteli pitkään Viipurin kaupunginteatterissa. Myöhemmin hän näytteli noin 50 suomalaisessa elokuvassa, muun muassa Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Hän teki ensimmäisen elokuvaroolinsa mainiona vanginvartijana elokuvassa Varastettu kuolema vuonna 1938
Väinö Starck

Väinö Vilhelm Starck (1887 – 9. toukokuuta 1918) oli lappeelainen sorvari ja Lappeenrannan punakaartin esikuntapäällikkö Suomen sisällissodan aikana. Hän otti osaa Joutsenon rintaman taisteluihin. Sodan lopussa hän osallistui Kaukaan tehtaiden koneiden ja laivojen tuhoamiseen Lappeenrannassa ja seurasi ylipäällikkö Viktor Ripattia Viipuriin. Hän jäi Viipurin taistelussa vangiksi, sai kuolemantuomion valkoisilta ja ammuttiin pian tämän jälkeen.
Napoleonin sodat

18. toukokuuta 1803 – 20. marraskuuta 1815 Eurooppa, Atlantin valtameri, Río de la Plata, Intian valtameri, Pohjois-Afrikka, Kaukasus Liittouman voitto Wienin kongressi Liittouma: Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta Itävallan keisarikunta Venäjän keisarikunta (1804–1807, 1812–1815) Preussi (1806–1807, 1812–1815) Espanja (1808–1815) Portugalin kuningaskunta (1800–1807, 1809–1815) Ruotsi (1804–1809, 1812–1815) Molempain Sisiliain kuningaskunta KirkkovaltioPersia (1807–1811) Sardinian kuningaskunta Yhdistynyt Alankomaiden kuningaskunta (1812) Braunschweigin herttuakunta Toscanan suurherttuakunta Sveitsi Hannoverin kuningaskunta Nassaun herttuakunta Baijerin kuningaskunta Württembergin kuningaskunta Ranskan ensimmäinen keisarikuntaRanskan vasallivaltiot: Italian kuningaskunta Varsovan herttuakunta Hollannin kuningaskunta Etrurian kuningaskunta Napolin kuningaskunta Reinin liittoMuut valtiot: Espanja (1803–1808) Tanska-Norja (1807–1814) Itävallan keisarikunta (1809–1813) Osmanien valtakunta (1806–1812) Venäjän keisarikunta (1807–1812) Preussi (1807–1812) Ruotsi (1809–1812)Persia (1804–1807, 1812–1813) Frans IFredrik Vilhelm IIIFredrik Vilhelm IIIYrjö IIIHenry AddingtonWilliam Pitt nuorempiWilliam GrenvilleWilliam CavendishSpencer PercevalRobert JenkinsonMaria IFerdinand VIIKustaa IV AadolfKaarle XIV JuhanaSelim IIIMustafa IVMahmud IIVilhelm ILudvig XVIII Napoleon IMaksimilian I JoosefFredrik VIJózef Antoni PoniatowskiRutger van SchimmelpenninckLouis BonaparteEugène de BeauharnaisJoachim MuratFath Ali ŠahFredrik August IJoseph BonaparteJérôme BonaparteFredrik I Liittouma: 5,5 miljoonaa sotilasta Ranska liittolaisineen: 3,6 miljoonaa sotilasta 695 000 kaatunutta,lähes miljoona haavoittunutta,932 000 vangittua tai kadonnuttalähde? 500 000 kaatunutta720 000 haavoittunutta1 440 000 vangittua tai kadonnutta lähde? Napoleonin sodat tarkoittavat Napoleon I:n johtaman Ranskan ja muiden Euroopan maiden muodostamien liittokuntien välillä vuosina 1803–1815 käytyjä sotia. Ranskan sekä ensimmäisen ja toisen liittokunnan välillä oli sodittu jo Ranskan vallankumouksen jälkeen, ennen Napoleonin valtaan nousua, vuosina 1792–1802. Ranskan vallankumoussodat olivat sarja vuosina 1792–1802 käytyjä sotia, joissa pääosapuolina olivat yhtäältä Ranskan ensimmäinen tasavalta ja toisaalta ensimmäisen ja toisen liittokunnan jäsenet. Ensimmäisen liittokunnan sota käytiin vuosina 1792–1797 ja toisen liittokunnan sota 1799–1801. Ranskan suuri vallankumous alkoi vuonna 1789. Vallankumoukselliset pelkäsivät ulkovaltojen suunnittelevan Ranskan-vastaista sotaa vanhan järjestelmän (ancien régime) palauttamiseksi. Tähän pelkoon vaikutti niin sanottu Pillnitzin julistus (1791). Etenkin girondistit vaativat sotaa Ranskan lakiasäätävässä kansalliskokouksessa. Ranska julisti sodan Itävallalle vuonna 1792. Preussi yhtyi sotaan Itävallan puolelle ja itävaltalais-preussilaiset joukot hyökkäsivät Ranskaan