nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Jukka Piironen (tähtitieteilijä)

Jukka Piironen (17. huhtikuuta 1955 Joensuu – 11. toukokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen tähtitieteilijä, filosofian tohtori ja dosentti. Asteroidi 3759 Piironen on nimetty hänen mukaansa. Piironen valmistui filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta toukokuussa 1978 neljän vuoden opintojen jälkeen. Filosofian lisensiaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta toukokuussa 1994 aiheenaan Oulun yliopistossa tehdyt mittaukset lumen valonsironnasta. Filosofian tohtoriksi hän väitteli asteroidien fotometriaan liittyvistä tutkimuksista Helsingin yliopistossa joulukuussa 1998. Vuosina 1993–2004 Piironen työskenteli tutkijana Helsingin yliopiston observatoriolla. Tämän jälkeen vuodesta 2004 hän toimi erikoistutkijana Geodeettisessa laitoksessa (nykyisin Maanmittauslaitoksen Paikkatietokeskus FGI) heinäkuuhun 2006, jolloin hän jäi sairaseläkkeelle. Jukka Piirosen kiinnostus tähtitieteeseen alkoi varhain. Nuorena hän rakensi omia kaukoputkia ja oman observatorionkin kotitalon lähellelähde?. Tutkijana Piironen teki uraauurtavaalähde? työtä kokeellisissa mittauksissa, joilla pyrittiin ymmärtämään auringonvalon sirontaa planeettakuntamme ilmakehättömien kappaleiden pinnoista
Ilmari Tamminen

Ilmari Tamminen (17. joulukuuta 1879 Hämeenkoski – 30. heinäkuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja konepaja- ja puunjalostusteollisuudessa työskennellyt yritysjohtaja. Ilmari Tammisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Emanuel Tamminen ja Serafina Salin ja puoliso vuodesta 1909 Elli Hollström. Rovasti, virsirunoilija K. V. Tamminen oli hänen veljensä. Ilmari Tamminen tuli ylioppilaaksi Turun lyseosta 1899 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1905. Hän toimi valmistuttuaan Karhulan konepajan apulaisjohtajana, v.t. johtajana 1906–1907, piirustus- ja suunnittelukonttorin johtajana 1909–1910, Karhulan puuhiomon johtajana 1910–1912, Enson tehtaan teknisenä johtajana vuodesta 1912 ja Enso Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1924. Amerikkaan Tamminen teki opintomatkan 1907–1908
Vesilaaksolaisten saaga

Vesilaaksolaisten saaga (isl. Vatnsdæla saga) on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin. Vesilaaksolaisten saaga kuvaa pohjoisislantilaisen Vatnsdalurin asukkaita viiden sukupolven ajalta, aina saaren asuttajana pidetystä, göötanmaalaisen jaarlintyttären ja norjalaisen miehen pojasta Ingimundrista alkaen suvun ensimmäisiin kristittyihin jäseniin saakka 1000-luvun alussa. Ajallisesti kerronta alkaa 800-luvulta Norjasta, kun Þorsteinn Ketilsson surmaa seutukuntaa ryöstelleen miehen, joka osoittautuu göötanmaalaisen jaarlin pojaksi. Þorsteinn ottaa myöhemmin miehen sisaren puolisokseen. Heidän jälkikasvunsa Ingimundr lähtee viikinkiretkille ja taistelee myöhemmin Haraldr Kaunotukan (isl. hárfagri) joukoissa. Hänen ennustetaan kuitenkin lähtevän asuttamaan Islantia, minkä Ingimundr myöhemmin tekeekin. Hänestä tulee Islannissa suuri ja mahtava päällikkö, mutta hänen kuoltuaan eivät Ingimundrin pojat ole yhtä onnekkaita, vaan ajautuvat erilaisiin konflikteihin. Vesilaaksolaisten saagaa ei ole suomennettu. Vesilaaksolaisten saaga on todennäköisesti kirjoitettu vuoden 1260 jälkeen mutta ennen vuotta 1280 eli usea vuosisata siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen
Olga Kameneva

Olga Davidova Kameneva (o.s. Bronstein; 7. marraskuuta 1883 Janovka, Venäjän keisarikunta – 11. syyskuuta 1941 lähellä Orjolia, Neuvostoliitto) oli bolševikkivallankumouksellinen ja neuvostopoliitikko. Hän oli Lev Kamenevin ensimmäinen vaimo ja Lev Trotskin sisko. Kameneva syntyi Janovkassa (nyk. Bereslavka) Ukrainassa vuonna 1883. Hänen vanhempansa olivat juutalaisia ja hänen isänsä omisti maatilan. Olgan vanhempi veli oli Leon, joka myöhemmin tuli tunnetuksi paremmin nimellä Lev Trotski ja hän oli olennaisessa roolissa lokakuun vallankumouksessa. Olgan vanhemmat saivat yhteensä kahdeksan lasta, mutta näistä vain neljä selvisi hengissä aikuisuuteen asti. Olga oli erittäin läheinen veljensä Levin kanssa jo lapsena, mutta varsinkin aikuisena Olga seurasi Levin jalanjälkiä vasemmistolaisen politiikan pariin
Ganvie

6°28′01″N, 2°25′01″E {{URL|example.com|optional display text}} Ganvie on Nokoué-järvessä sijaitseva veden päälle rakennettu kylä Beninissä, Afrikassa, lähellä Cotonouta. Nokoue-järven pohjoisosassa sijaitsevaa Ganvieta kutsutaan usein Afrikan Venetsiaksi. Kylän väkiluku on noin 20 000 henkilöä. Ganvie on luultavasti suurin järveen rakennettu kylä Afrikassa ja se on hyvin suosittu turistikohde. Perinteiset talot ovat paalujen varassa matalassa järvessä, ja asukkaat kulkevat ruuhilla. Naiset myyvät kalaa, hedelmiä ja vihanneksia haapioistaan, kun taas miehet viljelevät kalaa puilla ja aidoilla erotetuissa kalankasvatuspaikoissa kylän lähellä. Ganvien asukkaat ovat sukua Itä-Togon Adja-kansalle. Kylän perusti 1500-1600-luvuilla Tofinnu-kansa, joka pakeni järveen välttääkseen Fon-sotureita, jotka ottivat orjia myytäväksi eurooppalaisille kauppiaille. Kansa pelastui, koska dahomeylaisilla oli uskonnollinen käsitys, että taisteluita ei tulisi käydä vedessä. Ganvien kyläläisiä, jotka käyttävät matalaa Nokoué-järveä turvapaikkanaan, kutsutaan usein "vesi-ihmisiksi." Tofinnujen kielessa sana gan tarkoittaa "olemme pelastetut" ja vié "yhteisöä"
Lemmikki Kekomäki

Kaino Tuovi Lemmikki Kekomäki (o.s. Yrjö-Koskinen; 17. syyskuuta 1902 Loppi – 8. huhtikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka valittiin ensimmäisenä naisena korkeimman hallinto-oikeuden jäseneksi vuonna 1956. Vuonna 1918 perustetussa tuomioistuimessa oli aiemmin työskennellyt useita naisia, ja Kekomäki itse oli ollut sen palveluksessa monissa eri tehtävissä vuodesta 1928 lähtien ennen nimitystä hallintoneuvoksen virkaan. Nimityksen myötä Kekomäestä tuli Pohjoismaiden ensimmäinen nainen ylimmän oikeusasteen tuomarina. Lemmikki Kekomäki syntyi poliittisesti aktiiviseen perheeseen. Hänen isänsä oli kansanedustaja Lauri Yrjö-Koskinen ja isoisänsä senaattori Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen. Äiti Ossia Schöneman oli koulutukseltaan kansakoulunopettaja. Kekomäki valmistui Hämeenlinnan suomalaisesta yhteiskoulusta ylioppilaaksi vuonna 1921. Hän pääsi yhtenä ensimmäisistä naisista opiskelemaan Helsingin yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan, josta valmistui yleisen oikeustutkinnon suorittaneena vuonna 1927
Vallankumouksen helluntaiyö

”Vallankumouksen helluntaiyö” oli Ranskan suuren vallankumouksen varhaisvaiheen tärkeä tapahtuma, jossa Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous päätti 4.–5. elokuuta 1789 välisessä istunnossaan lakkauttaa koko vanhan feodaalijärjestelmän. Kuningas Ludvig XVI:n Versailles’hin koollekutsuman vuoden 1789 säätyjen yleiskokouksen kolmas sääty oli kesäkuussa julistautunut perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Kuningas aikoi hajottaa kansalliskokouksen armeijan avulla, mutta Pariisin kansanjoukkojen toteuttama Bastiljin valtaus pakotti hänet luopumaan suunnitelmasta. Itsevaltiuden loppu oli jo tapahtunut tosiasia, mutta kansalliskokous ei edennyt muiden välttämättömien yhteiskunnallisten uudistusten käsittelyssä aateliston ja porvariston erimielisyyksien vuoksi. Heinäkuun 20. päivän tienoilla Ranskan maaseudulla alkoi kuitenkin levitä ”suurena pelkona” tunnettu laaja väkivaltainen hysteria, joka ajoi paniikissa aseistautuneet talonpojat hyökkäilemään aatelisten kartanoihin ryöstäen niitä ja tuhoten asiakirjoja. Feodaalinen järjestys ajautui hetkessä romahduksen partaalle. Kansalliskokous keskusteli 3. elokuuta mahdollisuudesta käyttää armeijaa talonpoikaislevottomuuksien kukistamiseen, mutta porvariston edustajat vastustivat ajatusta, koska samalla sotavoimalla voitaisiin hajottaa myös kansalliskokous ja palauttaa itsevaltius. Vaihtoehdoksi jäi pikainen uudistusten toteuttaminen
Luettelo Suomen sisällissodan taisteluista

Tämä on luettelo Suomen sisällissodan taisteluista. Luettelo perustuu Kansallisarkiston julkaisemaan sisällissodan taistelupaikkakortistoon, jonka lähteinä ovat Vapaussodan historian komitean julkaisema kirjasarja Suomen Vapaussota vuonna 1918 (Otava, Helsinki 1921–1925) sekä Kai Donnerin, Thure Svedlinn ja Heikki Nurmion toimittama kirjasarja Suomen Vapaussota (Gummerus, Jyväskylä 1921–1927). Varsinaisten taisteluiden ohella luettelo sisältää valkoisten sodan alkuvaiheessa suorittamat venäläisten varuskuntien valtaukset sekä punaisten hallussa olleiden paikkakuntien miehityksen sodan eri vaiheissa. Lisäksi luettelo sisältää sotaa edeltäneitä yhteenottoja, joissa osallisina olivat molemmat sisällissodan myöhemmät osapuolet. Taistelut on jaoteltu neljään päärintamaan (Satakunnan, Hämeen, Savon ja Karjalan rintamat), Saksan maihinnousun jälkeen Uudellamaalla, Kanta- ja Päijät-Hämeessä sekä Kymenlaaksossa käytyihin taisteluhin, Ahvenanmaan ja Varsinais-Suomen taisteluhin sekä sisällissodan rintamalinjan pohjoispuolella käytyihin taisteluihin. Lisäksi mukana ovat Itä-Lapin rajaseudulle syntyneen Koillisrintaman taistelut. Kaatuneiden määrät perustuvat Valtioneuvoston kanslian julkaisemaan Suomen sotasurmat 1914–1922-tietokantaan, ellei toisin ole lähteistetty. Taistelut ovat niiden alkamispäivän mukaisessa järjestyksessä. Rintamien päätaistelut on lihavoitu ja alapuolella ovat niihin liittyvät pienemmät taistelut.
Pentjärvi

Pentjärvi on pieni humusvaikutteinen järvi Kiskonjoki–Perniönjoki-päävesistössä. Pentjärven rantaviiva on 2,9 kilometriä ja pinta-ala 19,1 hehtaaria. Järvi on pieni ja matala, mutta sille ei ole tehty virallista syvyysluotausta. Pentjärven valuma-alue on pääosin kallioista metsää ja sen rannat ovat paikoitellen hyvin jyrkät. Järvellä toimii Rahikkalan-Pipolan-Nummijärven vesiensuojeluyhdistys ry.
Ykseyshelluntailaisuus

Ykseyshelluntailaisuus (engl. Oneness Pentecostalism) on kristillisen kolminaisuusopin kieltävä helluntailaisuuden suuntaus. Suuntauksen ykseysoppi on lähellä antiikin modalistista monarkianismia. Sen mukaan on olemassa yksi persoonaltaan jakamaton Jumala, joka tuo itsensä julki tai ilmentää itsensä maailmassa eri tavoin ja eri muodoissa, muun muassa Isänä, Poikana ja Pyhänä Henkenä. Perinteisen kolminaisuusopin mukaan on yhtä aikaa yksi Jumala, mutta kolme persoonaa. Ykseyshelluntailaiset kastavat yksinomaan Jeesuksen nimeen Raamattuun vedoten. Suuntaus muodostui helluntaiherätyksen alkuaikoina vuoden 1913 paikkeilla Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Ykseysopin aiheuttama teologinen kiista jakoi helluntailaiset ja johti uusien kirkkojen perustamiseen. Vuonna 1945 eräiden pienempien liikkeen kirkkojen yhdistymisestä syntynyt United Pentecostal Church International (UPCI) on nykyään jäsenmäärältään suurin ykseyshelluntailaisuuden yhdyskunnista. UPCI:n hallinnollinen keskus on Saint Louisin kaupungissa, Missourissa. Kirkon jumalanpalveluselämässä korostetaan armonlahjojen, muun muassa kielilläpuhumisen ja uskollaparantumisen merkitystä sekä henkilökohtaisen siveellisyyden tärkeyttä pukeutumisessa ja käyttäytymisessä. Ykseyshelluntailaisuuden eri yhdyskuntien jäseniä oli vuonna 2009 noin 17 miljoonaa
Pietarin retki 1919

Pietarin retki oli suomalaisten aktivistipiirien maaliskuun lopulla 1919 toteuttama pommiräjäytysten sarja Pietarissa. Suomen sisällissodan jälkeen monet jääkäriliikkeessä toimineet aktivistit pääsivät merkittäviin asemiin Suomen armeijassa ja tiedustelussa. Yleisesikunnan tiedusteluosasto, jonka päällikkönä oli aktivisteihin kuulunut Eino Suolahti, oli aluksi vain löyhästi poliittisten päättäjien valvonnassa, ja osastolla toimineet aktivistit pyrkivät erilaisten salahankkeiden avulla johtamaan Suomen ulkopolitiikkaa haluamaansa suuntaan. Kun ensimmäinen maailmansota päättyi aktivistien tukeman Saksan tappioon marraskuussa 1918, heidän asemansa yleisesikunnan tiedustelussa horjui ja he perustivat sen vuoksi suojeluskuntien yhteydessä 1919–1920 toimineen salaisen tiedustelujärjestön, aktivistien Keskuksen. Ohjelmansa mukaan Keskus pyrki vähentämään Pietarin kaupungin merkitystä kaikilla mahdollisilla keinoilla, koska aktivistien mielestä kaupunki muodosti uhan Suomelle, oli se sitten punaisten tai valkoisten venäläisten hallinnassa. Pietarin retki käynnistyi, kun Keskuksen johto antoi Eero Heickellille tehtäväksi "häiriöiden järjestämisen Pietarissa". Tavoitteena oli saada kaupunki sekasorron valtaan niin, että valkoiset venäläiset eivät voisi enää valita sitä uuden Venäjän pääkaupungiksi. Heickell otti yhteyttä yleisesikunnan itäisen tiedusteluosaston ITO:n Raudun-osaston päällikön kautta inkeriläisiin pakolaisiin, jotka olivat jo aiemmin hoitaneet suomalaisten salaisia toimeksiantoja Pietarissa. Heickell matkusti maaliskuussa 1919 Rautuun perustamaan retkeä varten 35 miehen vahvuista inkeriläisosastoa. Osasto jaettiin seitsemään ryhmään, jotka varustettiin käsiaseilla, pommeilla ja polttopulloilla. 22. maaliskuuta valmistelut oli saatu päätökseen, ja osaston miehet ja räjähteet kuljetettiin hevos- ja junakyydeillä Pietariin, jonne oli varattu salainen huoneisto operaation lopullista suunnittelua varten
Dahomeyn kuninkaat

Dahomeyn kuninkaat (Fonin-kielellä Ahosu) hallitsivat Dahomeyn kuningaskuntaa, joka oli nykyisen Beninin eteläosissa vuodesta 1600 vuoteen 1900, jonka jälkeen ranskalaiset kielsivät kuningaskunnan poliittisen auktoriteetin. Dahomeyn kuningasta kutsuttiin dadáksi. Hallitsijat olivat merkittävässä asemassa fonien esi-isien kunnioittamiseen liittyvissä vuosittaisissa tapaamisissa. Hallitsijoiden saavuttama tärkeä asema aiheutti sen, että Ranska myönsi maanpakoon pakotetun kuninkaan paluun seremonialliseksi Dahomeyn kuninkaaksi vuonna 1910. Vuodesta 2000 lähtien kuninkuuden hyväksymisestä on kilpailtu, eikä siihen ole tähän mennessä löydetty poliittista ratkaisua. Kuninkaiden palatsit ja hallintokeskus olivat Abomeyssa. Aluksi historiankirjoitus esitteli Dahomeyn kuninkaat absoluuttisina hallitsijoina, jotka omistivat virallisesti kaiken valtakunnan omaisuuden ja ihmiset. Historioitsijat ovat korostaneet viime aikoina, että merkittävä poliittinen kilpailu rajoitti kuninkaan valtaa, ja että Dahomeyssä oli myös naishallitsija Hangbe, joka suurelta osin oli pyyhitty pois aikaisemmista historioista. Alamaiset heittäytyivät maahan dadán edessä. Virallisissa seremonioissa kuninkaan kruunun ympärillä oleva alue rajattiin bambukepeillä, jota kukaan tavallinen alamainen ei saanut ylittää. Kun kuningas joi julkisesti, kaikki katsoivat muualle. Vain kuningas sai pitää jaloissaan koristeellisia sandaaleita ja kuninkaan perässä seurasi nainen, joka piteli auringonvarjoa, joka oli koristettu runsaasti symboleilla
Väinö Vaara

Väinö Vaara, vuoteen 1897 Grönvall (26. huhtikuuta 1874 Jämsä – 8. tammikuuta 1957 Jyväskylä) oli opettaja ja paikallishistorioitsija, joka julkaisi tieto- ja oppikirjoja ja toimi myös sähköyhtiön johtajana. Vaaran vanhemmat olivat räätälimestari Aadolf Fredrik Grönvall ja Ruusa Erika Videnius ja puoliso vuodesta 1899 Olga Mattila. Vaara valmistui kansakoulunopettajaksi 1897 ja toimi valmistuttuaan opettajana Valkealan Selänpäässä 1897–1936. Hän oli myös Selänpään Sähkö -osakeyhtiön perustaja ja toimitusjohtaja 1914–1936. Vaaralla oli useita luottamustoimia, mukaan lukien Valkealan kunnanvaltuuston jäsenyys 1919–1924, Selänpään osuuskassan perustaminen ja hallituksen puheenjohtajuus sekä Valkealan maamiesseuran, Kouvolan ympäristön osuusliikkeen, Valkealan säästöpankin ja useiden opettajayhdistysten johtoelinten jäsenyydet.
VAKAVA

Vakava eli valtakunnallinen kasvatusalan valintayhteistyöverkosto on yliopistollisten kasvatusalojen Vakava-valintakoetta toteuttava verkosto. Vakava-hankkeessa on vuosittain mukana useita yliopistoja ja koulutusohjelmia, esimerkiksi vuonna 2019 Vakavassa mukana olevia yliopistoja on seitsemän ja hakukohteita 35. Kasvatusalan koulutusten yhteinen Vakava-koe järjestetään keväisin, ja se pohjautuu kirjalliseen ennakkomateriaaliin sekä koetilanteessa mahdollisesti jaettavaan lisäaineistoon. Osaan Vakava-koulutuksista sisältyy soveltuvuuskoe, johon hakijat kutsutaan Vakava-kokeen pistemäärän perusteella. Vakava-hankkeen luomisen lähtökohtana oli pitkään jatkunut keskustelu erityisesti luokanopettajakoulutuksen opiskelijavalintojen perusteista. Keskustelun taustalla oli myös opetusministeriön huoli siitä, että uusilla ylioppilailla kestää vuosia päästä yliopistoon. Luokanopettajakoulutuksen opiskelijavalinnoissa oli saanut lisäpisteitä muun muassa työkokemuksesta, mikä heikensi uusien ylioppilaiden mahdollisuuksia päästä koulutukseen. Vakava-hankkeella haluttiin vahvistaa uusien ylioppilaiden mahdollisuuksia koulutukseen pääsyyn. Kirjallinen Vakava-koe korvasi aikaisempina esivalintatekijöinä olleet ylioppilastodistuksen ja työkokemuksen. Tarkoituksena oli myös syventää yhteistyötä valintakokeiden yhtenäisessä kehittämisessä koko kasvatusalalla. Vakava-hanke sai ensimmäisen virallisen toimeenpanonsa vuonna 2006, jolloin se sai opetusministeriöltä rahoituksen yliopistollisten kasvatusalojen valintakoekäytänteiden kehittämiseksi. Vuosi 2006 oli hankkeelle pilottivuosi, jolloin koulutusohjelmat saivat mahdollisuuden osallistua opiskelijavalintaan, jossa oli mukana kirjallinen valintakoe, mutta edelleen myös aikaisempaan esivalintajärjestelmään perustuneita asioita
Jean Joseph Mounier

Jean Joseph Mounier (12. marraskuuta 1758 Grenoble – 26. tammikuuta 1806 Pariisi) oli ranskalainen juristi ja merkittävä poliittinen vaikuttaja Ranskan suuren vallankumouksen alkuvaiheessa vuonna 1789. Mounier oli grenoblelaisen vaatetehtailijan poika. Hän valmistui vuonna 1779 lakimieheksi ja pääsi vuonna 1783 tuomariksi. Hän tutustui opiskeluaikanaan tulevaan kollegaansa Antoine Barnaveen. Mounier työskenteli Grenoblen maistraatissa ennen vallankumousta ja esiintyi esivallankumouksen aikana vuosina 1788–1789 parlamenttien (uudistuksia jarruttaneiden tuomioistuinten) arvostelijana. Hän laati paikallisten asukkaiden puolesta valituskirjelmiä (cahiers de doléances) vuoden 1789 säätyjen yleiskokouksen käsiteltäviksi, ja hänet myös valittiin kolmannen säädyn edustajaksi. Kolmannen säädyn edustajien julistauduttua kansalliskokoukseksi juuri Mounier ehdotti 20. kesäkuuta 1789 Versailles’ssa kuuluisan pallohuoneen valan vannomista, jotta Ranskalle saataisiin säädettyä perustuslaki. Hänet valittiinkin kansalliskokouksen perustuslakikomitean puheenjohtajaksi. Mounier kuului kansalliskokouksessa varovaisimpien uudistajien ryhmään, niin sanottuihin monarkisteihin, jotka kannattivat hylätyksi tulleita ehdotuksia kaksikamarisesta edustuslaitoksesta ja kuninkaan ehdottomasta veto-oikeudesta lainsäädäntöön
Israelin itsenäisyysjulistus

Israelin itsenäisyysjulistus, virallisesti julistus Israelin valtion perustamisesta (hepr. ‏הכרזה על הקמת מדינת ישראל‎‎), tarkoittaa nykyisen Israelin valtion julistautumista itsenäiseksi. Itsenäisyysjulistuksen luki 14. toukokuuta 1948 David Ben-Gurion, joka oli Maailman Sionistijärjestön johtaja, Palestiinan juutalaisen viraston puheenjohtaja ja pian tuon jälkeen 25. toukokuuta alkaen Israelin ensimmäinen pääministeri. Itsenäisyysjulistusta juhlitaan vuosittain Israelissa kansallisena juhlapäivänä jom ha'atsma'utina (hepr. ‏יום העצמאות‎), jota vietetään ijar-kuun viidentenä päivänä heti kaatuneiden muistopäivän (jom hazikaron) päätyttyä. Israelin itsenäistymisjulistuksen laatijoina toimivat: Ensimmäinen luonnos: Zvi Berenson Toinen luonnos: Moshe Shertok, David Remez, Felix Rosenblueth, Moshe Shapira, Aharon Zisling Kolmas, lopullinen versio: David Ben-Gurion, Yehuda Leib Fishman, Aharon Zisling, Moshe Shertok Israelin itsenäisyysjulistuksen allekirjoittivat: David Ben-Gurion, Daniel Auster, Yitzhak Ben-Zvi, Mordechai Bentov, Eliyahu Berligne, Fritz Bernstein, Rachel Cohen-Kagan, Eliyahu Dobkin, Yehuda Leib Fishman, Wolf Gold, Meir Grabovsky, Avraham Granovsky, Yitzhak Gruenbaum, Kalman Kahana, Eliezer Kaplan, Avraham Katznelson, Saadia Kobashi, Moshe Kolodny, Yitzhak-Meir Levin, Meir David Loewenstein, Zvi Luria, Golda Meyerson, Nahum Nir, David-Zvi Pinkas, Felix Rosenblueth, David Remez, Berl Repetur, Zvi Segal, Mordechai Shatner, Ben-Zion Sternberg, Bechor-Shalom Sheetrit, Haim-Moshe Shapira, Moshe Shertok, Herzl Vardi, Meir Vilner, Zerach Warhaftig, Aharon Zisling He kaikki olivat syntyneet muualla, kuin Palestiinan alueella. Pääosin itäisessä Euroopassa. Palestiinan alueella syntyneistä, paikallisista juutalaisista yksikään ei ollut mukana allekirjoittamassa Israelin itsenäisyysjulistusta.
Seymourin lentoasema

Seymourin lentoasema (IATA: GPS, ICAO: SEGS) on lentoasema Baltran saarella Galápagossaarilla. Se perustettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tukikohdan paikalle, ja siviililennot alkoivat asemalla 1963. Seymourin lentoaseman uusi terminaalirakennus avattiin joulukuussa 2012. Terminaalin pinta-ala on 6 000 neliömetriä. Terminaalin rakentamisessa pyrittiin minimoimaan sen vaikutukset ekosysteemiin U.S. Green Building Councilin säännösten mukaisesti. Rakentamisessa käytettiin Amazonin alueen öljynporauksesta kierrätettyjä teräsputkia. Lisäksi 75 prosenttia kaikesta materiaalista, jota vanhasta terminaalista saatiin, käytettiin uuden rakentamiseen. Terminaali käyttää aurinko- ja tuulivoimaa, ja lähes kaikki rakennuksen tarvitsema energia on uusiutuvista lähteistä. Rakennuksessa ei ole ilmastointia, mutta niin sanotun ilmastotietoisen arkkitehtuurin avulla sinne on pyritty saamaan sopivat olosuhteet vuoden ympäri. Lentoaseman ainoa kiitotie on asfalttipäällysteinen
Ruuhijärvi (järvi Lahdessa)

Ruuhijärvi  on Päijät-Hämeessä Lahden Nastolassa Ruuhijärvellä ja Immilässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kymijoen vesistöön. Järven pinta-ala on 573 hehtaaria eli 5,7 neliökilometriä. Se on 6,0 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Järvenselkä on avoin pohjois-etelä-suunnassa. Järvenselältä erottuu selvästi Isoniemi, joka on 800 metriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä. Niemen pohjoispuolelle jää suojaisa Sermaanpohjan lahti, joka on 1,2 kilometriä pitkä. Järven syvänne ulottuu lahteen asti. Isoniemen eteläpuolelle jää Immilänalanen, joka on lähes kaksi kilometriä pitkä. Viereisen Salajärven erottaa Ruuhijärvestä noin 700 metriä leveä kannas. Järvessä on kahdeksan saarta. Niiden yhteispinta-ala on 6,9 hehtaaria, mikä on noin 1,2 % järven kokonaispinta-alasta. Suurin saari on Kotosaari, joka on 430 metriä pitkä ja 280 metriä leveä
NGC 3

NGC 3 on linssimäinen galaksi Kalojen tähdistössä. Sen löysi Albert Marth 29. marraskuuta 1864.
Fallsin piirikunta

Fallsin piirikunta (engl. Falls County) on Yhdysvaltojen Texasin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 17 297. Vuosina 2010–2019 piirikunnan väkiluku laski 3,2 prosenttia. Sen pinta-ala on 2 005 neliökilometriä. Fallsin suurin kaupunki Marlin on myös piirikunnan hallintokeskus.
Kuvataidekoulutuksen historia Suomessa

Kuvataidekoulutuksen historia Suomessa juontaa alkunsa 1700-luvun alkuun. Turun yliopisto sai piirustusmestarin, jonka virka vakiintui yliopiston muutettua Helsinkiin 1830-luvulla. Varsinainen yleinen kuvataidekoulutus alkoi Suomen Taideyhdistyksen perustaman piirustuskoulun puitteissa 1800-luvun puolessa välissä. Taideyhdistysten piirustuskouluja oli 1800-luvun lopulla Turussa, Helsingissä ja Viipurissa. Tuolloin Suomessa oli myös taiteilijoiden ateljeissa pidettyjä yksityiskouluja, kuten Adolf von Beckerin yksityiskoulu. Suomen taideakatemia perustettiin vuonna 1922. Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulu, jota kutsuttiin yleisesti "Ateneumiksi" muuttui Suomen taideakatemian kouluksi vuonna 1939. Suomen taideakatemian koulu jatkoi sen nimisenä vuoteen 1985, jolloin sen nimeksi tuli Kuvataideakatemia. Vapaa taidekoulu on puolustanut ranskalaisen modernin maalaustaiteen periaatteita vuodesta 1935 alkaen. Tämä artikkeli käsittelee pääasiassa Suomessa ja suomalaisille annettua kuvataiteen koulutusta. Mukana voi olla sekä koulutukseen johdattavaa, että varsinaista koulutusta, mutta ei taideteollisuuskoulutuksen historiaa. Kuvataidekoulutusta alettiin järjestää sekä Ruotsissa, että Venäjällä akatemia-nimikkeiden alla