nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
The End of the World

Adult Contemporary: 1. Billboard Hot 100: 2. Hot Country Songs: 2. Hot R&B/Hip-Hop Songs: 4. Britannian singlelista: 18. The End of the World on Arthur Kentin ja Sylvia Deen Skeeter Davisille tekemä kappale. Kappale on tyylilajiltaan countrya ja popia. Kappale oli 1960-luvulla menestys ja siitä tehtiin useita eri coverversioita, muun muassa popduo Carpentersin sekä suomalaisen Laila Kinnusen toimesta. Se sijoittui Billboard Hot 100 -musiikkilistan 2. sijalle sekä Britannian singlelistan sijalle 18. Kappale esiintyi muun muassa vuoden 1999 draamaelokuvassa Vuosi nuoruudestani, videopelissä Fallout 4 sekä Under the Dome televisiosarjan jaksossa S01E05.
Adjat

Adjat (myös adžat) ovat eweille sukua oleva etninen ryhmä Beninin ja Togon eteläosassa. He ovat alun perin joruboja, jotka muuttivat Nigeriasta nykyisen Togon alueelle Tadoon (Adja-Tadoon). Sittemmin adjat muuttivat takaisin itään, jossa he perustivat Ardran (Alladan) kuningaskunnan. Siitä saivat alkunsa Dahomey ja Hogbonou. Adjojen pääelinkeino on maanviljely. Heitä lienee yli puoli miljoonaa henkeä.
Snellman-sali

Snellman-sali (ruots. Snellmanssalen) on Kokkolassa osoitteessa Vingenkatu 18 sijaitseva konserttisali. Punatiilestä muurattu sali on valmistunut vuonna 1981 ja on osa tuolloin rakennettua Kokkolan kauppaoppilaitoksen kiinteistöä. Snellman-sali on Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin kotisali. Puupaneloitu Snellman-sali on perinteinen ”kenkälaatikon” mallinen eli suorakulmainen ja tasalattiainen sali, joka tarjoaa 577 numeroitua istumapaikkaa. Muussa osassa kiinteistöä toimii Kokkolan kauppaopisto, ja aiemmin tiloja käytti myös Centria-ammattikorkeakoulu. Snellman-salin vieressä on 150-paikkainen ravintolasali. Salin avajaiskonsertin arvostelussaan maaliskuussa 1981 Helsingin Sanomien Seppo Heikinheimo kehui Mauri Parjon suunnittelemaa akustiikkaa ja arveli salin olevan soinniltaan ehkä Suomen siihen asti paras.
Sadr Cityn taistelu

26. maaliskuuta – 11. toukokuuta 2008 Sadr City, Bagdad, Irak Irakin ja amerikkalaisten voitto Irak Yhdysvallat Jaysh al-Mahdi Nuri al-MalikiJohn Hort Muqtada al-Sadr 5 000 2 000 2 000–4 000 ei tunneta 6 kaatunutta 700–1 000 kaatunutta Sadr Cityn taistelu oli Irakin sodan aikana 26. maaliskuuta – 11. toukokuuta 2008 käyty yhteenotto Irakin armeijan, Yhdysvaltojen ja Muqtada al-Sadrin johtaman Jaysh al-Mahdin eli Mahdin armeijan välillä Bagdadin Sadr Cityssä. Taistelut kuuluivat Irakin sodan kiivaimpiin ja ne päättyivät tulitaukosopimukseen 11. toukokuuta 2008. Sadr City on yksi Irakin pääkaupunki Bagdadin hallinnollisista alueista. Se rakennettiin vuonna 1959 kaupungin asuntopulan takia ja siitä muodostui pääasiassa šiialaisten asuttama alue. Sen asukasluku oli noin miljoona ja sen asukkaiden huomattava ongelma oli köyhyys. Yhdysvaltojen miehitettyä Irakin Irakin sodan jälkeen alueella toimi useita aseellisia ryhmiä, joista yksi voimakkaimmista oli Muqtada al-Sadrin johtama Jaysh al-Mahdi eli Mahdin armeija. Sadrin kannattajat tunnettiin myös sadristeina
Basran taistelu (2008)

maalis–toukokuu 2008 Basra, Irak Irakin voitto Irak Yhdysvallat Jaysh al-Mahdi Nuri al-Maliki Muqtada al-Sadr 30 000 ? Basran taistelu oli maalis–toukokuussa 2008 käyty taistelu Irakin pääministeri Nuri al-Malikin johtaman Irakin hallinnon ja Basran kaupungissa vaikuttaneiden šiialaisten asejoukkojen välillä. Šiialaisjoukoista merkittävin oli Muqtada al-Sadrin johtama Jaysh al-Mahdi -järjestö. Odotettua kiivaampaan vastarintaan törmänneet irakilaiset päätyivät lopulta turvautumaan yhdysvaltojen johtaman liittouman tukeen, mikä mahdollisti kuitenkin operaation loppuun viemisen. Basran asejoukkoja ei kuitenkaan kukistettu kokonaan. Basran kaupunki on Irakin eteläosassa. Se kuuluu Irakin suurimpiin, ja sen asukkaiden enemmistö on šiialaisia. Irakin sodan sytyttyä vuonna 2003 Basra oli yksi ensimmäisistä Irakin vastaisen koalition valtaamista irakilaiskaupungeista. Vastuu alueen miehityksestä annettiin brittijoukoille. Sodan jälkeen sadristit eli Muqtada al-Sadrin kannattajat saivat tukijoita etenkin kaupungin köyhemmistä kaupunginosista. Väkivaltaisuudet ja yhteenotot brittien ja sadristien Jaysh al-Mahdi -järjestön välillä yleistyivät vuoden 2004 jälkeen, eikä brittien onnistunut operaatioistaan huolimatta kukistaa paikallisia kapinallisia. Britit siirsivät tukikohtansa kaupungista muualle vuonna 2007. Kaikki brittijoukot olivat vetäytyneet kaupungista 3
Punakaarti (täsmennyssivu)

Punakaarti voi viitata muun muassa seuraaviin puolisotilaallisiin joukkoihin:
Vesikosken kahakka

21. marraskuuta 1917 Loimaa suojeluskunta vetäytyy Loimaalta suojeluskunta työväen järjestyskaarti Kalle Piki Otto Wänni 100–150 30–40 2 kuollutta 2 kuollutta Vesikosken kahakka (myös Loimaan kahakka, Paperitehtaan taistelu tai ”Loimaan isoviha”) oli 21. marraskuuta 1917 Loimaalla tapahtunut suojeluskunnan ja työväen järjestyskaartin välinen väkivaltainen yhteenotto, jossa sai surmansa yhteensä neljä ihmistä. Tapahtumat liittyivät yleislakon aiheuttamiin levottomuuksiin, vaikka se olikin muualla maassa päättynyt jo vuorokautta aikaisemmin. Loimaalla lakko saatiin käyntiin vasta tiistaina 20. marraskuuta. Tapahtumat saivat alkunsa, kun Loimaan, Alastaron ja Vampulan suojeluskunnat päättivät lopettaa työväen järjestyskaartin omavaltaisesti toimeenpanevat elintarvike- ja asetakavarikot. Osapuolet kohtasivat ensimmäistä kertaa jo 10 kilometrin päässä Loimaalta sijaitsevalla Haitulan sillalla, jolloin yksi järjestyskaartilainen haavoittui kuollettavasti. Varsinainen kahakka tapahtui hieman myöhemmin Vesikoskella, jossa syntyneessä laukaustenvaihdossa sai surmansa kaksi suojeluskuntalaista ja yksi järjestyskaartilainen. Väkivaltaisuudet jatkuivat vielä seuraavana päivänä, jolloin yksi suojeluskuntalainen kuoli Kurittulan kylässä sattuneessa välikohtauksessa. Tilanne rauhottui lopulta sunnuntaina 25. marraskuuta tehtyyn osapuolten väliseen rauhansopimukseen, jonka seurauksena valta Loimaalla jäi työväen jarjestyskaartille aina tammikuussa 1918 käynnistyneen sisällissodan loppuvaiheeseen saakka
Roseanne

Roseanne on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin ABC-kanavalla yhdeksän kautta vuosina 1988–1997 sekä joitakin jaksoja vuonna 2018. Sarja jatkuu syksyllä 2018 nimellä The Conners. Roseanne kertoo työväenluokkaisen Connerin perheen elämästä realistisella tyylillä, joka oli aikanaan epätavallinen prime time -televisiossa. Sarja käsitteli komedian keinoin tabuja kuten riippuvuuksia, ehkäisyä, homoseksuaalisuutta ja masturbointia. Perheen äitiä Roseannea esitti Roseanne Barr, sarjan tuottaja ja ideoija. Roseannen miestä Dania esitti John Goodman. Perheeseen kuului myös kaksi tytärtä ja yksi poika. Suosituimmillaan Roseanne oli Yhdysvaltain kolmen suosituimman sarjan joukossa ja loppuun asti 20 suosituimman joukossa. Se voitti useita Golden Globe -palkintoja, ja sen päätähti Roseanne Barr sai vuonna 1993 Emmy-palkinnon. Roseannen tuotantoa jatkettiin 20 vuoden tauon jälkeen kahdeksalla jaksolla vuonna 2018, ja uusia jaksoja alettiin esittää Yhdysvalloissa 27. maaliskuuta alkaen. Pääosassa oli jälleen Roseanne Barr
Humanitaarinen suojelu

Humanitaarinen suojelu oli Suomen myöntämän oleskeluluvan peruste. Jos turvapaikanhakija ei täyttänyt turvapaikan eikä toissijaisen suojelun kriteerejä, mutta hän ei voinut palata kotimaahansa huonon turvallisuustilanteen tai ympäristökatastrofin vuoksi, hänelle voitiin myöntää oleskelulupa humanitaarisen suojelun perusteella. Huonoksi turvallisuustilateeksi katsottiin aseellinen selkkaus tai vaikea ihmisoikeustilanne. Maahanmuuttovirasto myönsi vuosittain muutamia satoja oleskelulupia humanitaarisen suojelun perusteella lähinnä Irakista ja Somaliasta tulleille. Humanitaarista suojelua saivat muun muassa Keski- ja Etelä-Somaliasta kotoisin olevat henkilöt, joiden ei katsottu voivan palata, koska he olisivat voineet joutua vaikeisiin olosuhteisiin. Myös Afganistanissa ja Irakissa oli ollut alueita, joilla oli katsottu olleen humanitaarinen suojelun edellyttämä huono turvallisuustilanne. Humanitaarinen suojelu lisättiin ulkomaalaislakiin siinä yhteydessä, kun Suomi pani täytäntöön niin kutsutun EU:n määritelmädirektiivin. Direktiivin tavoitteena oli varmistaa yhtäältä, että jäsenvaltioissa sovelletaan yhteisiä perusteita kansainvälistä suojelua tarvitsevien yksilöimisessä, ja toisaalta, että he myös saavat vähimmäistason mukaiset edut kaikissa jäsenvaltioissa. Uudella humanitaarisen suojelun kategorialla pyrittiin pitämään huoli siitä, että kansainvälisen suojelun laajuus säilyisi Suomessa pääosin ennallaan. Perustuslakivaliokunta piti tuolloin uutta suojelukategoriaa pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen ja muiden Suomea sitovien kansainvälisten ihmisoikeusvelvoitteiden täysimääräisen toteutumisen kannalta perusteltuna. Silloinen Juha Sipilän hallitus perusteli ratkaisuaan poistaa humanitaarisen suojelun mahdollisuus ensinnäkin sillä, että toissijaisen suojelun edellytykset olivat sittemmin EU:n tuomioistuimen ratkaisukäytännössä tarkentuneet. Toissijaista suojaa voitiin hallituksen mukaan tietyin edellytyksin myöntää myös tilanteissa, joissa on kyse enemmänkin maan yleisen tilanteen aiheuttamasta vaarasta kuin suoraan hakijan henkilökohtaisesta tilanteesta johtuvasta vaarasta
Palojärvi (Joensuu)

Palojärvi  on Pohjois-Karjalassa Joensuussa ja Ilomantsissa sijaitseva järvi. Palojärven vedenpintaa on nostettu vuonna 1955 käynnistynyttä Pamilon voimalaitosta varten, joten järveä voidaan pitää myös padottuna tekojärvenä. Järven pinta-ala on 820 hehtaaria eli 8,2 neliökilometriä. Se on 8,2 kilometriä pitkä ja 3,2 kilometriä leveä. Järvellä on melko laaja järvenselkä, mutta länsipäässä sijaitsee kaksi kilometriä pitkä Yläkanava niminen lahti. Järvessä on laskettu olevan 91 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 33 hehtaaria, mikä on noin 3,9 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista seitsemän on yli hehtaarin suuruisia, 32 yli aarin ja loput 52 ovat alle aarin kokoisia. Suurimpia karttaan nimettyjä saaria lännestä lukien ovat vain Suurisaari ja Koivusaari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 57 miljoonaa kuutiometriä eli 0,057 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 7,0 metriä ja suurin syvyys on 25,9 metriä
Bulgarian kansalliskirjasto

Bulgarian kansalliskirjasto, viralliselta nimeltään Pyhien Kyrilloksen ja Methidioksen kansalliskirjasto (bulg. Национална библиотека "Св. св. Кирил и Методий", Natsionalna biblioteka "Sv. sv. Kiril i Metodij) on Bulgarian pääkaupungissa Sofiassa toimiva kansalliskirjasto, joka on nimetty vanhimman tunnetun kyrillisen kirjaimiston, glagolitsan kehittäjien, pyhimysten Kyrillos ja Methodios mukaan. Kansalliskirjasto perustettiin vuonna 1878. Laki kirjaston vapaakappaleoikeudesta säädettiin vuonna 1897 ja vuonna 1900 kirjasto saa käyttöönsä oman talon. Vuonna 1924 kirjaston yhteyteen avataan kansallisarkistoa vastaava osasto. Vuonna 1939 alkaa uuden kirjastorakennuksen rakentaminen, mutta vuoden 1944 pommituksessa sekä vanha että uusi kirjastorakennus tuhoutuu. Uusi kirjastorakennus avataan 16. joulukuuta 1953
Toissijainen suojelu

Toissijainen suojelu on oleskeluluvan peruste. Turvapaikanhakijalle, jonka osalta turvapaikan kriteerit eivät täyty, myönnetään turvapaikkahakemuksen perusteella oleskelulupa toissijaisen suojelun perusteella. Lupa myönnetään, jos hakijaa uhkaa kotimaassaan tai pysyvässä asuinmaassaan kuolemanrangaistus, teloitus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai ihmisarvoa loukkaava kohtelu tai rangaistus. Lupa myönnetään myös, jos hakija ei voi palata kotimaahansa tai pysyvään asuinmaahansa ilman, että hän joutuu vakavaan henkilökohtaiseen vaaraan siellä vallitsevan aseellisen selkkauksen vuoksi. Toissijaisen suojelun kriteerit perustuvat sekä määritelmädirektiiviin että Yhdistyneiden kansakuntien sopimukseen pakolaisten oikeudellisesta asemasta. Toissijaisesta suojelusta on määrätty ulkomaalaislain pykälässä 88, mutta se perustuu määritelmädirektiiviin eikä Suomi määritä sitä kansallisesti. Toissijaisen suojelun soveltamisessa otetaan huomioon kansallisen oikeuskäytännön lisäksi Euroopan unionin tuomioistuimen ratkaisut. EU-direktiivi käsittelee oleskeluluvan myöntämistä tilanteissa, joissa on kyse yksilöön henkilökohtaisesti kohdistuvasta uhasta tai vaarasta, mutta direktiivin täytäntöönpanon jälkeisessä oikeuskäytännössä on vakiintunut tulkinta, että toissijaisen suojelun kriteerit voivat poikkeuksellisesti täyttyä pelkästään hakijan lähtöalueen turvallisuustilanteen vuoksi. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin (nyk. Euroopan unionin tuomioistuin) linjasi toissijaisen suojelun myöntämisen kriteerejä vuonna 2009 antamassaan tuomiossa C-465/07 Elgafaji. Sen mukaan henkilön ei tarvitse poikkeustapauksessa esittää näyttöä vakavasta henkilökohtaisesta vaarasta silloin, kun käynnissä olevalle aseelliselle selkkaukselle tyypillisen väkivallan aste saavuttaa niin korkean tason, että on merkittäviä perusteita uskoa palautetun siviilihenkilön joutuvan maahan palaamisensa vuoksi todelliseen vaaraan. Siinä missä turvapaikan saanut on oikeutettu pakolaisen matkustusasiakirjaan, toissijaista suojelua saava on oikeutettu muukalaispassiin, jolla matkustus on jossain määrin vaikeampaa
Lauri Larmela

Lauri Patrikki Larmela (s. 7. joulukuuta 1966 Kauniainen) on suomalainen toimittaja, joka on työskennellyt pitkään Tuulilasi -lehden palveluksessa, myös lehden päätoimittajana. Lauri Larmela syntyi yhteysjohtaja Harri Larmelan ja päätoimittaja Kaisa Hongan perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 2002 on kauppatieteen maisteri Marja Lättilä. Larmela tuli ylioppilaaksi 1985 ja opiskeli Helsingin yliopistossa 1987–1991. Tuulilasin toimituspäällikkö hän oli 1995–1999, lehden päätoimittajaksi hänet nimitettiin 1999. Vuonna 2015 hän siirtyi lehden artikkelitoimittajaksi, sittemmin uudelleen lehden toimituspäälliköksi.
Kulkurin kannel

Suomi: 23. (tammikuu 1973) Kulkurin kannel on näyttelijä Tauno Palon debyyttialbumi, joka julkaistiin joulukuussa 1972. Albumi sisältää kappaleita, jotka perustuvat tunnettujen suomalaisten runoilijoiden kuten Larin-Kyöstin, Saima Harmajan ja Aale Tynnin runoihin, joihin sävelmiä ovat tehneet Erkki Melakoski, Eero Ojanen ja Otto Donner. Albumin syntymiseen keskeinen vaikuttaja Donnerin rinnalla oli albumin tuottanut Outi Nyytäjä, joka sai idean albumiin tehdessään radiohaastattelua Tauno Palosta. Albumi kohosi Suomen levylistojen 23. sijalle tammikuussa 1973 ja pysyi listalla yhteensä neljän viikon ajan. Albumi julkaistiin Love Recordsin toimesta vinyylilevynä ja C-kasettina. Albumista on julkaistu vinyylilevynä myös uusintapainos. Vuonna 1989 albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä ja toisen kerran vuonna 2002, tällöin remasteroituna CD-painoksena. Albumi oli 64-vuotiaan Palon ensimmäinen levytys kolmeen vuoteen ja hänen ensimmäinen albuminsa. Sitä edelsivät vuoden 1967 single Ruusu on punainen / Rakkauden tuli ja vuoden 1968 EP-levy Kolme musketööriä, jonka muut laulut ovat ”Rosvo-Roope”, ”Sonny Boy” ja ”Porlammin iltalaulu”. Nämä levyt tehtiin Aarno Ranisen johdolla RCA Victor -levymerkille, kun taas tämän albumin syntyyn vaikutti Otto Donner ja hänen levy-yhtiönsä Love Records
Ei-alkoholiperäinen rasvamaksa

Ei-alkoholiperäinen rasvamaksa (engl. non-alcoholic fatty liver disease, NAFLD) on sairaus, jossa maksaan kertyy suuripisaraista rasvaa. Tautiin voi myös rasvan kertymisen lisäksi liittyä maksasoluvaurioita, steatohepatiittia, maksafibroosia (non-alcoholic steatohepatitis, NASH) tai jopa maksakirroosia. NAFLD on vaikea histologisesti erottaa alkoholin aiheuttamasta rasvamaksasta ja diagnoosi perustuu potilaan itse kertomaansa alkoholinkäyttöön.  Rasvamaksan syntyprosessin uskotaan olevan kaksivaiheinen. Ensin insuliiniresistenssi ja hyperinsulinemia lisääntyvät ylipainon ja sokeriaineenvaihdunnan häiriön seurauksena. Toiseksi oksidatiivinen stressi aiheuttaa tulehdusta, joka johtaa endotoksiinien ja sytokiinien vapautumiseen. Näiden seurauksena maksasolukko tuhoutuu ja fibroosi lisääntyy. Rasvamaksaa sairastaa arviolta 80–100 miljoonaa yhdysvaltalaista. Potilaat ovat usein oireettomia, mutta sairauden edetessä voi ilmetä väsymystä, huonovointisuutta ja maksan seudun alueen kipua tai muita tuntemuksia. Pitkälle edenneessä sairaudessa voi ilmaantua maksan vajaatoiminnan oireita. Usein maksaentsyymit ovat koholla, etenkin ALAT
Izmail Sreznevski

Izmail Ivanovitš Sreznevski (ven. Измаил Иванович Срезневский; 13. kesäkuuta 1812 Jaroslavl – 21. helmikuuta 1880 Pietari) oli venäläinen kielitieteilijä ja slavisti. Hän tutki venäjän kielen varhaishistoriaa, mutta hänen eräillä töillään oli merkittävä vaikutus myös ukrainalaisten kansallisen identiteetin muotoutumiseen. Sreznevski opiskeli valtiotiedettä Harkovan yliopistossa ja oli nuoruudessaan 1830-luvulla keskeisiä henkilöitä ”Harkovan romantiikaksi” kutsutussa varhaisessa akateemisessa kiinnostuksessa ukrainalaiseen kulttuuriin. Hän perehtyi slavistiikkaan ja julkaisi vuonna 1832 kokoelman keräämiään slovakialaisia kansanlauluja. Vuosina 1833–1838 hän julkaisi kokoelman Zaporožskaja starina (”Zaporožjen muinaisuus”), joka sisälsi hänen keräämäänsä Zaporožjen kasakoiden muinaisesta elämästä kertovaa kansanrunoutta selityksineen. Tässä teoksessa kuvattiin ensimmäisen kerran ukrainalaisia venäläisistä erillisenä kansakuntana. Teos sai ilmestyessään innostuneen vastaanoton, mutta 1870-luvulla suurin osa sen sisältämistä väitetysti vanhoista kansanrunoista osoitettiin nykyaikaisiksi väärennöksiksi. Sreznevski itse siirsi myöhemmin huomionsa venäjän kieleen ja luopui ukrainalaismielisyydestään. Sreznevski oli slaavilaisen filologian professorina Harkovan yliopistossa vuosina 1842–1846 ja Pietarin yliopistossa vuodesta 1847 kuolemaansa asti
Alkukreikka

Kreikkalaisen kirjaimiston historia Alkukreikka (proto-kreikka) on nimitys kreikan kielen varhaisimmalle tunnistettavissa olevalle vaiheelle sen jälkeen, kun se erkani indoeurooppalaisesta kantakielestä eli proto-indoeurooppalaisesta kielestä. Se ajoitetaan 2000-luvun eaa. loppupuolelle ja 1000-luvun eaa. alkuun. Alkukreikka syntyi indoeurooppalaisesta kantakielestä satojen vuosien aikana tapahtuneiden äänteellisten, muoto-opillisten ja sanastollisten muutosten tuloksena. Indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin noin 4000–3500 eaa. oletettavasti Mustanmeren pohjois- ja itäpuolisilla alueilla. Siitä ei ole kirjallisia jäänteitä, mutta sen kielioppi on rekonstruoitu laajan tutkimuksen ansiosta. Kantakielestä erkanivat aluksi anatolialaiset ja tokaariset kielet. Jäljelle jääneessä ryhmässä, myöhäisen indoeurooppalaisen kantakielen aikana, kehittyi noin 3000–2000-luvuilla eaa. yhteisiä kielen piirteitä, joiden perusteella alkukreikka on indoeurooppalaisten kielten sisällä läheisintä sukua indoiranilaisille kielille. Sen lisäksi siinä on läheistä sukulaisuutta armenian ja fryygian kieliin
Aiolialainen murre

Aiolialainen murre (m.kreik. ἡ αἰολικὴ διάλεκτος, hē aiolikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Aiolialaisia murteita puhuttiin aiolialaisten heimojen alueilla, ja ne ovat saaneet nimensä Aioliin alueesta Vähässä-Aasiassa. Aiolialaisia murteita puhuttiin alun perin Thessalian ja Boiotian alueilla Attikan luoteispuolella. Näiltä alueilta lähteneet asuttajat perustivat siirtokuntia Aioliin alueelle Vähän-Aasian luoteisosaan noin 1000-luvulta eaa. alkaen, ja näin murre levisi myös sinne. Lesbos oli merkittävin Aioliin saarista. Lesboksella aioliin murretta käyttivät runoudessaan muun muassa Alkaios ja Sapfo, Boiotiassa puolestaan Korinna. Aiolialaisten murteiden alaryhmiä olivat: Yhteisiä Boiotian murteessa Thessalian murteessa Lesboksen murteessa
Arkado-kyproslainen murre

Arkadokyproslainen murre oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Arkadokyproslaisia murteita puhuttiin Arkadiassa keskisellä Peloponnesoksella sekä Kyproksella. Arkadokyproslaiset murteet olivat läheistä sukua mykeneläiselle kreikalle. Kummatkin kuuluivat yhdessä joonialaisen ja Attikan murteen kanssa itäisiin kreikkalaismurteisiin. Murteiden välistä suhdetta ei kuitenkaan tunneta tarkasti. Arkadokyproslaisessa murteessa on yhtäläisyyksiä myös pamfylian murteeseen. Arkadia ja Kypros ovat maantieteellisesti erillään toisistaan, ja murteiden yhteydelle, samoin kuin niiden suhteelle mykeneläiseen murteeseen, on esitetty erilaisia selityksiä. Yleisimmän teorian mukaan arkadokyproslainen murre olisi kehittynyt akhaialaiseksi murteeksi kutsutusta mykeneläisestä murteesta, joka oli Peloponnesoksen akhaijien murre. Doorilaisten valloitettua Peloponnesoksen rannikkoalueet niin kutsutun doorilaisvalloituksen yhteydessä noin 1100-luvulla eaa., minkä seurauksena rannikkoalueet tulivat läntisten kreikkalaismurteiden ja doorilaisten murteiden alueeksi, akhaijeja muutti idemmäksi muun muassa Kyprokselle, mikä vei murteen sinne (tosin Kyprokselle tuli asukkaita myös monista muista suunnista). Osa Peloponnesoksen mykeneläisistä vetäytyi puolestaan niemimaan keskiosan Arkadian vuoristoon, joka säästyi doorilaisvalloitukselta. Tämän seurauksena alueelle jäi erillinen saman murteen alue, jota ympäröi doorilaismurteiden alue joka puolelta
Attikan murre

Attikan murre (attikalainen kreikka, m.kreik. ἡ Ἀττικὴ διάλεκτος, hē Attikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan murteista. Se muodosti yhdessä joonialaisten murteiden kanssa attikalais-joonialaisten murteiden ryhmän, ja sitä puhuttiin Attikan alueella, merkittävimpänä Ateenassa. Ateenan suuren kulttuurisen merkityksen vuoksi murteella on ollut suuri vaikutus kreikan kielen myöhempään kehitykseen. Attikan murre oli kehittynyt joonialaisista murteista, joiden alkuperäistä pääaluetta oli Euboian saari Attikan lähistöllä. Ne muodostivat itäisten kreikkalaismurteiden ryhmän yhdessä arkadokyproslaisten murteiden ja varhaisemman mykeneläisen murteen kanssa. Attikan murteen pääaluetta oli Attika eli Ateenan kaupunkivaltion muodostanut alue. Alkuperäisen alueen suhteellisen pienen koon vuoksi murre oli varsin yhtenäinen erityisesti kirjallisessa muodossaan. Ateenan poliittisen järjestelmän ja koulutusmahdollisuuksien ansiosta murre oli kirjoitettuna myös laajempien piirien käytössä kuin monissa muissa kaupunkivaltioissa. Murre levisi myös Ateenan perustamiin siirtokuntiin, kuten Lemnoksen siirtokunnat sekä Sigeion ja Amfipolis. Koska Ateenassa oli suhteellisen paljon ulkomaalaisia eli metoikkeja, myös tämä levitti murretta muualle; toisaalta attikaan tuli tätä kautta vaikutteita muista murteista
Doorilainen murre

Doorilainen murre (m.kreik. ἡ δωρικὴ διάλεκτος, hē dōrikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Doorilaisia murteita puhuttiin doorilaisilla alueilla, erityisesti Peloponnesoksella, Kreetalla ja eteläisillä Egeanmeren saarilla. Laajasti ottaen doorilaisiin murteisiin voidaan lukea myös luoteiskreikkalaiset murteet, joita puhuttiin laajalla alueella Kreikan länsi- ja luoteisosissa. Yhdessä varsinaiset doorilaismurteet ja luoteiskreikkalaiset murteet muodostavat länsikreikkalaisten murteiden ryhmän. Doorilaista kreikkaa puhuneet doorilaiset olivat alun perin puolinomadisia heimoja, jotka asuivat nykyisen Kreikan pohjoisissa keskiosissa Pindos-vuoriston ympäristössä. Niin kutsutun doorilaisvalloituksen aikaan doorilaiset siirtyivät noin 1200–1100 eaa. nykyisen Kreikan luoteis- ja länsiosiin sekä Peloponnesokselle, jonka nämä valtasivat kokonaan niemimaan sisäosien Arkadiaa lukuun ottamatta, joka jäi Arkadian murteen alueeksi. Hieman myöhemmin doorilaiset asuttivat myös Kreetan sekä Egeanmeren eteläosien saaria, kuten Theran, Rhodoksen ja Kosin. Siirtokuntien perustamisen myötä noin 800 eaa. lähtien doorilaismurteet levisivät myös Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan nykyisen Italian eteläosien alueelle, Pohjois-Afrikan rannikolle sekä Mustallemerelle