nvidia/miracl-vision huggingface dataset:
Euroopan valuuttayksikkö

Euroopan valuuttayksikkö eli ecu (European Currency Unit, ECU) (valuuttatunnus ₠, ISO-koodi XEU) oli Euroopan yhteisöjen käyttämä laskennallinen valuutta ennen euroa. Se perustettiin 13. maaliskuuta 1979. Euro korvasi sen 1. tammikuuta 1999 suhteessa 1:1. Vaikka rahan nimi ecu on rahan virallisesta nimestä muodostettu akronyymi, oli écu myös vanha ranskalainen kolikko. Tästä syystä rahayksikön nimi vaihdettiin euroksi, sillä kansainvälisellä valuutalla ei haluttu olevan kansallisia juuria. Ecu oli puhdas tilivaluutta, eikä siitä ollut Euroopan keskuspankin liikkeelle laskemia seteleitä ja kolikoita. Tilivaluuttana ecu oli käytössä muun muassa Euroopan yhteisön talousarviossa ja EY:n rahoittamien kansainvälisten projektien kustannuslaskelmissa. Jotkut yksittäiset maat kuitenkin julkaisivat erikois- tai juhlarahoja, joissa oli sekä kansallisen valuutan tunnukset että ecu-merkintä. Näissä ecu-merkinnän voidaan katsoa olevan pelkkä koriste. Lisäksi monet yksityiset ja valtiolliset rahapajat valmistivat pelkällä ecu-merkinnällä varustettuja mitaleita, joilla ei ollut laillisen maksuvälineen asemaa missään maassa
Sekstantti

Sekstantti on vesi- tai ilma-aluksen astronomisessa navigoinnissa käytettävä optinen laite, jota käytetään määritettäessä aluksen paikka suhteessa taivaankappaleeseen: planeettoihin, tähtiin, aurinkoon tai kuuhun. Sekstantti on laite, jolla voidaan hyvin tarkasti mitata kulmia. Tähtitieteelliseen paikanmääritykseen sisältyy yleensä taivaankappaleen korkeuden mittaaminen. Korkeudella ymmärretään havaintopaikasta horisonttiin ja taivaankappaleeseen piirrettyjen puolisuorien välistä kulmaa. Vertaamalla korkeusmittausta merenkulun taulukoista ilmenevään taivaankappaleen todelliseen korkeuteen saadaan selville suora, jonka kohdalla alus sijaitsee. Kahden tai useamman tällaisen suoran määrittämisellä voidaan määrittää aluksen sijainti. Suurin kulma, joka sekstantilla voidaan mitata, on 120 astetta. Taivaankappaleen korkeusmittauksiin riittää varhaisemman kulmamittauslaitteen oktantin suurin mittauskulma 90 astetta. Kuun ja tähtien välisen kulman mittaamiseen perustuvan paikannusmenetelmän käyttöön tarvitaan kuitenkin sekstantin ulottuvuuksia. Sekstantin rungossa on liikkuva peili (alidadi), joka on kiinnitetty kulma-asteikkoon, sekä kiinteä puoliläpäisevä peili, joka heijastaa kohteen suoraan riippumatta asetetusta kulmasta. Mittaus tapahtuu siten, että haluttu taivaankappale tähdätään okulaariin näkyviin. Tämän jälkeen säätämällä liikkuvaa peiliä kappale "pudotetaan" horisontin (merenpinnan) tasolle
Arktisen alueen alkuperäiskansat

Arktisen alueen alkuperäiskansat eli arktiset kansat ovat Arktiksella eli maapallon pohjoisimmilla seuduilla eläviä alkuperäiskansoja. Näitä ovat lännestä itään lukien Pohjois-Euroopassa saamelaiset, Venäjällä komit, nenetsit, hantit, mansit, nganasanit, dolgaanit, evenkit, jakuutit, eveenit ja tšuktšit, Alaskassa aleutit, jupikit ja inuitit (iñupiat), Kanadassa inuitit (inuvialuit) ja Grönlannissa inuitit (kalaallit). Eskimokieliä puhuvia inuiteja ja jupikeja kutsutaan yhteisnimityksellä eskimot. Alkuperäiskansat ovat asuttaneet Arktista tuhansien vuosien ajan. Arviot alkuperäiskansoihin kuuluvien lukumäärästä vaihtelevat, sillä alkuperäisyyden määritelmä ei ole vakiintunut. Samoin on eri käsityksiä siitä, mitkä ovat erillisiä alkuperäiskansoja. Arktisen alueen asukkaiden määrä kasvoi 1950- ja 1960-luvulla nopeasti kun alkuperäiskansojen terveydenhoito parani ja alueen luonnonvaroja alettiin hyödyntämään. Väestön kasvu on sittemmin pysähtynyt ja joillakin alueille esimerkiksi Venäjän pohjoisissa osissa se on pysähtynyt. Nykyisin arktisiin alkuperäiskansoihin kuuluu noin 400 000 ihmistä, mikä on kymmenesosa Arktiksen alueen noin neljästä miljoonasta ihmisestä. Kanadassa arktisten alueiden väestöstä noin puolet (yli 20 000 henkeä) kuuluu alkuperäiskansoihin. Grönlannissa he ovat enemmistönä. Venäjällä asuu virallisten tietojen mukaan noin 50 000 alkuperäiskansojen edustajaa, mutta YK:n tiedotteessa vuodelta 2009 arvioitiin siellä asuvan 44 eri alkuperäiskansaan kuuluvia ihmisiä noin 250 000 henkeä
Pyhä Hyginus

Pyhä Hyginus (myös Higinio, Hygin tai Igino; sanoista terve, edistynyt; syntynyt Ateenassa Kreikassa - kuollut 142 Roomassa, Italiassa) oli kreikkalainen, 9. paavi, filosofi ja pyhimys. Hän oli marttyyrinä kuolleen pyhän Telesforuksen seuraaja, pyhän Pius I:n edeltäjä sekä kuoli itse Antoninus Piuksen vainoissa hallittuaan 138-142. Hän taisteli siihen aikaan Roomassa olleiden Valentinuksen ja Cerdon gnostilaista harhaoppia vastaan sekä organisoi papistoa jossain määrin. Mies listataan usein marttyyriksi ja hänet on haudattu Vatikaanin kukkulalle lähelle pyhän Pietari Apostolin hautaa. Paavin muistopäivä on 11. tammikuuta, mutta hänen kulttinsaselvennä tukahdetuttiinselvennä 1969.
Pyhä Pius I

Pyhä Pius I oli kymmenes paavi. Hän toimi paavina noin vuosina 142–155 suunnilleen 14 vuoden ajan. Syntyjään Pius oli aquileialainen. Hän kuoli arviolta vuonna 154 Roomassa, ja hänen seuraajakseen valittiin Pyhä Anicetus. Piuksen muistopäivä on 11. heinäkuuta.
Klarinettikonsertto (Mozart)

Wolfgang Amadeus Mozartin klarinettikonsertto A-duuri KV 622 sävellettiin vuonna 1791. Konsertto on omistettu klarinetisti Anton Stadlerille. Konsertossa on kolme osaa: Mozart sävelsi teoksen alun perin basettiklarinetille. Anton Stadler kantaesitti konserton Prahassa 16. lokakuuta 1791. Teos oli Mozartin viimeisiä: hän kuoli saman vuoden joulukuussa.
Itsemääräämisoikeus

Itsemääräämisoikeus eli autonomia tarkoittaa ihmisen tai ihmisryhmän oikeutta määrätä itseensä liittyvissä asioissa. Muilla moraalisilla toimijoilla on velvollisuus kunnioittaa yksilön tai ryhmän itsemääräämisoikeutta, ja periaate kuuluu näin ollen velvollisuusetiikan piiriin. Freedom House käyttää muun muassa seuraavia kriteerejä mitatessaan ihmisten itsemääräämisoikeutta eri maissa: Itsemääräämisoikeuden mukaan kompetentilla henkilöllä on oikeus itsenäiseen harkintaan, päätöksentekoon ja toimintaan. Henkilön kompetenssi määräytyy hänen kykyjensä, taitojensa ja tietojensa pohjalta. Itsemääräämisoikeuden mukaan kompetentilla potilaalla on oikeus päättää itseään koskevista asioista. Suomessa potilaan itsemääräämisoikeudesta terveyden- ja sairaanhoidossa säädetään laissa potilaan asemasta ja oikeuksista. Itsemääräämisoikeus tarkoittaa, että potilasta on hoidettava yhteisymmärryksessä hänen kanssaan. Täysi-ikäisellä ja kompetentilla potilaalla on oikeus kieltäytyä hänelle suunnitellusta tai jo aloitetusta hoidosta. Potilaan hoitoon ja tutkimiseen tulee saada potilaan lupa, eikä hänelle saa tehdä mitään hoitotoimenpiteitä vastoin hänen tahtoaan. Alaikäisen mielipide otetaan huomioon silloin, kun lapsi on tarpeeksi kehittynyt sen ilmaisemaan. Itsemääräämisoikeutta voidaan rajoittaa vain potilaan ollessa tahdosta riippumattomassa hoidossa, joka tulee kysymykseen vain poikkeustapauksissa ja aina lakiin (esimerkiksi mielenterveys- tai tartuntatautilaki) perustuen. Potilas voi kuitenkin itse halutessaan luovuttaa osan oikeuksistaan esimerkiksi kieltäytymällä vastaanottamasta tietoa sairaudestaan tai jättämällä hoitopäätökset lääkärin tehtäviksi
Endosytoosi

Endosytoosi tarkoittaa solun aktiivista aineenottoa solun sisään. Siinä aineet siirtyvät soluun siten, että solukalvoon muodostuu ensin pieni syvennys, joka myöhemmin kuroutuu kiinni soluun haluttava aine sisällään. Muodostunut rakkula (endosomi) kuroutuu irti solun sisään ja se voi luovuttaa sisältönsä jonkin toisen soluelimen jatkokäsittelyyn, mutta usein jatkokäsittely tapahtuu itse endosomissa. Jos muodostuvat rakkulat ovat pieniä nesterakkuloita, kutsutaan tapahtumaa pinosytoosiksi, muulloin puhutaan fagosytoosista. Endosytoosi eksosytoosin ohella mahdollistaa myös solukalvon uudistamisen ja muokkaamisen. Esimerkiksi solukalvolle päätyvät proteiinit kulkevat Golgin laitteen läpi, josta ne päätyvät solukalvolle rakkulan kalvossa, joka yhdistyy solukalvon kanssa eksosytoottisesti. Endosytoottisten rakkuloiden määrä vaihtelee solutyypistä riippuen muutamasta rakkulasta jopa 2500 rakkulaan minuutissa. Usein endosytoosiin liittyy solukalvolla olevat reseptoriproteiinit halutulle yhdisteelle, joka tullaan ottamaan sisään soluun. Yhdiste sitoutuu sille spesifisten reseptoreiden kanssa ja aloittaa endosytoosiprosessin. Tällaisia yhdisteitä ovat mm. kolesteroli, vasta-aineet, kasvunsäätelijäyhdisteet sekä rautaa sitovat proteiinit. Reseptorin ensimmäiset 22 sytoplasmista aminohappoyksikköä (C-terminaali) sisältävät neljästä peptidistä koostuvan jakson (Phe-Arg-X-Tyr, missä X kuvaa mitä tahansa aminohappoa), joka mahdollistaa reseptoriproteiinin sitoutumisen proteiiniadaptoriin
Radiomäki

Radiomäki, alkuperäiseltä nimeltään Selänmäki ja sitä seuranneelta nimeltään Korkeamäki, hautausmaan perustamisen jälkeen Hautausmaanmäki, on Lahden kaupungin keskustassa, Keski-Lahdessa sijaitseva Salpausselän harjuun kuuluva noin 140 metrin korkeudella merenpinnasta oleva pitkä idän-lännen suuntainen mäki. Radiomäki sijaitsee Helsingintien, valtatie 12:n, Salininkadun ja Harjukadun välisellä alueella. Mäkeä on myös kutsuttu ennen hautausmaan perustamista myös Lämpysenmäeksi. Radiomäellä on kolme Päijät-Hämeen lintutieteellisen yhdistyksen lintuhavaintopaikkaa. Tyyppilintulajeja ovat harmaasieppo, hippiäinen, kesykyyhky, mustarastas, naakka, pajulintu, räkättirastas, varpushaukka. Harvinaisia lajeja ovat hippiäisuunilintu, jääkuikka, kiljukotka, leveäpyrstökihu ja taigauunilintu. Muita lintulajeja ovat kanahaukka, lehtopöllö, mustapääkerttu, nuolihaukka, pähkinänakkeli, palokärki, nokkavarpunen ja viirupöllö. Radiomäki on osa kaupungin läpi kulkevaa Salpausselän harjuselännettä. Se on saanut nykyisen nimensä Yleisradion entisestä Lahden radioasemasta, jonka kaksi 150-metristä radiomastoa yhdessä Lahden stadionin hyppyrimäkien kanssa toimivat Lahden maamerkkeinä. Aseman lisäksi mäellä on Lahden kauppalan ja Lahden kaupungin nykyisen Keski-Lahden seurakunnan vanha hautausmaa (1894) ja Radiomäen yleisurheilukenttä. 140 metriä korkealla mäellä olevien radiomastojen huippujen korkeudeksi merenpinnasta muodostuu näin 290 metriä. Radioasemarakennuksia on Radiomäellä kaksi: Lahden kaupunginmuseon radio- ja tv-museo Mastolana toimiva punatiilinen rakennus, jota kutsutaan Lahden radioasemaksi ja tätä edeltänyt, vuosina 1928–1935 käytössä ollut Lahden vanha radioasema, joka on keltainen betoninen rakennus Lahden läntisen radiomaston ja Lahden itäisen radiomaston välissä
Multiplikatiivi

Multiplikatiivi (lat. multiplicare 'moninkertaistaa, lisätä, suurentaa') on sijamuoto tai adverbijohdin, joka ilmaisee moninkertaisuutta. Suomen kielessä kertojen lukumäärää ilmaiseva multiplikatiivi (joka vastaa kysymykseen kuinka monta kertaa? kuinka usein?) muodostetaan liittämällä adverbijohdin -sti lukusanaan, määrää ilmaisevaan adjektiiviin tai pronominiin: Joskus nimitystä multiplikatiivi käytetään myös -sti-johtimella muodostetuista tapaa ilmaisevista adverbeista (jotka vastaavat kysymykseen miten?). Tällainen adverbimuoto voidaan muodostaa kaikista adjektiiveista, eräistä verbien partisiippimuodoista ja joistakin substantiiveista: Puhekielessä substantiiveista erityisesti kirosanat taipuvat multiplikatiivissa: Unkarin kielessä multiplikatiivin pääte on -szor/-szer/-ször, ja se liittyy vain lukusanoihin ja eräisiin adverbeihin. Merkitykseltään muoto on määrää ilmaiseva adverbiaali: peruslukuihin liittyessään x kertaa, järjestyslukujen yhteydessä x:nnen kerran. Esimerkkejä: abessiivi • ablatiivi • absolutiivi • adessiivi • adverbiaali • akkusatiivi • allatiivi • benefaktiivi • datiivi • delatiivi • distributiivi • eksessiivi • ekvatiivi • elatiivi • ergatiivi • essiivi • finaali • formaali • genetiivi • illatiivi • inessiivi • instruktiivi • instrumentaali • kausaali • kausatiivi • komitatiivi • komparatiivi • latiivi • lokatiivi • modaali • multiplikatiivi • nominatiivi • oppositiivi • partitiivi • prepositionaali • prolatiivi • separatiivi • situatiivi • sosiatiivi • sublatiivi • superessiivi • superlatiivi • temporaali • temporaalinen distributiivi • terminatiivi • translatiivi • vokatiivi
Sakasti

Sakaristo eli sakasti (lat. sacarium, sacrisha, secretarium) on kirkossa oleva huone, jossa papit ja muut jumalanpalveluksen toimittajat valmistautuvat palvelukseen. Sakaristossa säilytetään liturgisia vaatteita ja muita kirkkotekstiilejä, ehtoollisvälineitä ja muita tarvikkeita. Keskiaikaisissa kirkoissa sakasti toimi kirkon ja seurakunnan arvoesineiden ja omaisuuden säilytyspaikkana Tästä syystä vanhojen kirkkojen sakastiin ei ole sisäänkäyntiä ulkopuolelta, vaan ainoastaan kirkkosalista. Kirkon rakentaminen aloitettiin usein sakastista. [note 1] Sakasti on voitu rakentaa myös myöhempänä laajennuksena. Esimerkiksi Tammelan keskiaikaisen harmaakivikirkon sakasti on sen nuorin osa. Kivisakastin rakentaminen puukirkkoon saattoi kertoa halusta rakentaa myöhemmin kivikirkko. Tällaisista suunnitelmista esimerkkejä ovat Savilahden kivisakasti Mikkelissä ja Tyrvännön sakaristo ja useat muut kesken jääneet kivikirkkohankkeet Suomessa. Sakariston katto saattoi olla holvattu ja seinät saatettiin koristella maalauksilla kirkkosalin tapaan. Sakaristossa säilytettiin kirkon tärkeimpiä kirjoja, kuten Raamattua sekä asiakirjoja, kirkon varoja ja erilaisia jumalanpalveluksissa tarvittavia arvokkaitakin esineitä. Sakaristoa on käytetty etenkin reformaation jälkeen myös muihin tarkoituksiin
GHA

Greenwichin tuntikulma (engl. Greenwich Hour Angle, GHA) on nollameridiaanin (lat 0) ja taivaankappaleen välinen kiertokulma, ts. se suuntima 0-360 astetta, jossa taivaankappale näkyy katsottaessa nollameridiaanilta.
Merenkulun almanakka

Merenkulun almanakka (engl. Nautical Almanac) on astronomisessa navigoinnissa käytettävä, vuosittain julkaistava luettelo taivaankappaleiden suunnista ja korkeuksista julkaisuvuonna suhteessa Greenwichin meridiaaniin. Almanakka oli käytössä vielä 1900-luvun puolivälin jälkeenkin merenkulussa kunnes ensin radiosuuntimalaitteet ja myöhemmin elektroniset paikannusjärjestelmät kuten GPS ja TRANSAT syrjäyttivät sen. Merenkulun almanakka sekä sekstantti vaaditaan edelleenkin aluksissa huolimatta tekniikan kehittymisestä. Tunnetuin merenkulun almanakka on The Nautical Almanac, joka nykyisin julkaistaan brittiläisen Her Majesty's Nautical Almanac Officen (HMNAO) ja yhdys­valtalaisen US Naval Observatoryn (UNO) yhteistyönä. Sitä on julkaistu Isossa-Britanniassa vuodesta 1767 lähtien, kun taas Yhdys­valloissa alettiin julkaista vastaavaa almanakkaa vuonna 1852.  Vuodesta 1958 lähtien USNO ja HMNAO ovat julkaisseet yhteisen meren­kulun almanakan, jota käyttävät myös molempien maiden merivoimat. Astronomisessa navigoinnissa laivan tai lentokoneen kulloinkin sijainti määritetään mittaamalla sekstantilla jonkin taivaan­kappaleen korkeuskulma horisontista lukien sekä katsomalla aika kronometrista. Korkeus­kulmaa verrataan siihen, mikä merenkulun almanakassa on ilmoitettu sen olevan kyseisellä hetkellä joltakin tietyltä leveyspiiriltä katsottuna; korkeus­kulmien erotus kulmaminuutteina on sama kuin laivan tai lentokoneen etäisyys kyseiseltä leveys­piiriltä meri­penin­kulmina. The Nautical Almanac on yleisesti käytetty nimitys virallisille brittiläisille merenkulun almanakoille, joita on julkaistu eri nimikkeillä siitä saakka, kun The Nautical Almanac and Astronomical Ephemeris ensimmäisen kerran ilmestyi Nevil Maskelynen laatimana vuodeksi 1767. Se oli ensimmäinen koskaan julkaistu almanakka, joka sisälsi kaikki tarpeelliset tiedot pituusasteen määrittämiseksi merellä. Alun perin sitä julkaisi Englannissa Greenwichin kuninkaallinen tähtitorni
Hadž

Hadž tai hajj (arab. حج‎, ḥajj, 'pyhiinvaellus') on Mekkaan suoritettava pyhiinvaellus ja yksi islamin viidestä peruspilarista. Jokaisen kykenevän muslimin, jolla on siihen varaa, tulee suorittaa pyhiinvaellus Mekkaan vähintään kerran elämänsä aikana islamilaisen ajanlaskun 12. kuukauden toisella viikolla (8.–12. päivänä). Pyhiinvaelluskauteen liittyy myös muslimien samaan aikaa, 10.–12. päivinä, viettämä Id al-Adha -juhla. Varsinaisen pyhiinvaelluskuukauden ulkopuolella suoritettua pyhiinvaellusta kutsutaan pieneksi pyhiinvaellukseksi. Vuosittain noin 2,5 miljoonaa muslimia suorittaa hadžin. Monille muslimeille pyhiinvaellus on elämän hartain kokemus, ja sen suorittaneita kutsutaan arvonimellä hadži (mies) ja hadža (nainen)
Belgarionin taru

Belgarionin taru on David Eddingsin kirjoittama viisiosainen fantasiakirjasarja, joka ilmestyi englanniksi 1982–1984 ja suomeksi Kariston kustantamana 1991–1993. Kirjasarjan päähenkilö on maalaispoika Garion, joka tempautuu keskelle maailmaa mullistavia tapahtumia. Kumppaneinaan tätinsä Polgara ja isoisänsä Belgarath hän lähtee täyttämään muinaista ennustusta ja hakemaan takaisin kadonnutta Aldurin kiveä. Matkan varrella he saavat mukaansa vielä sekalaisen joukon avustajia. Belgarionin tarun kertomusta jatkavat Mallorean taru sekä Belgarathin ja Polgaran elämistä kertovat kaksi esiosaa: Belgarath: Velhon tarina ja Polgara: Velhottaren tarina. Omien sanojensa mukaan Eddings sai idean Belgarionin tarun kirjoittamiseen noin vuonna 1978 huomattuaan kerran kirjakaupassa, että J. R. R. Tolkienin Tarusta sormusten herrasta myytiin jo 78. painosta. Tätä ennen Eddings oli kirjoittanut yhden vähäiselle huomiolle jääneen seikkailuromaanin High Hunt (1973), mutta päätti siirtyä fantasian pariin. Belgarionin tarun maailman kartan hän oli piirtänyt sattumalta jo aiemmin, ja nyt hän alkoi kehittää maailmaa sen pohjalta
Kasvot Marsissa

Kasvoiksi kutsutaan laajaa pinnanmuotoa ja ylänköä Cydoniassa Mars-planeetalla. ”Kasvoilla” on pituutta noin kolme kilometriä, leveyttä noin 1,5 kilometriä, ja ne sijaitsevat noin kymmenen astetta pohjoiseen Marsin päiväntasaajalta. ”Kasvot” kuvattiin ensi kertaa Marsia kiertäneellä Viking 1 -luotaimella 25. heinäkuuta 1976, kun se etsi sopivaa laskeutumispaikkaa Viking 2 Lander -laskeutumisalukselle. Kuvassa on paljon tummia pisteitä, jotka johtuvat puuttuvasta kuvadatasta, kuvatietojen siirto-ongelmien aiheuttamista niin sanotuista bittivirheistä. Bittivirheet muodostavat osan yhdestä "silmästä" ja "sieraimista" ihmisen kasvoja muistuttavassa luonnonvoimien kuluttamassa kalliossa, joka näkyy lähellä kuvan keskiosaa. Kalliomuodostelman syvät varjot luovat illuusion nenästä ja suusta. Muodostelman läpimitta on 1,5 kilometriä, ja auringon kulma on noin 20 astetta. Kuva on otettu 1 873 kilometrin korkeudelta. Planeettageologit pitävät muodostumaa luonnollisesti syntyneenä. Kuva tuotiin yleisön tietoisuuteen kuusi päivää myöhemmin NASAn lehdistötiedotteessa. Tulkintojen enemmistönkenen mukaan? mukaan Viking 1:n ottamassa kuvassa oleva muodostuma on luonnollinen pinnanmuoto, jonka kasvomaisuutta vahvistaa kuvaushetken matalalla olevan auringon valon suunta
Austin

Koordinaatit: 30°16′N, 97°46′W Austin on Yhdysvaltojen Texasin osavaltion pääkaupunki ja Travisin piirikunnan keskus. Entisestä Waterloo-nimisestä kylästä tuli itsenäisen Texasin tasavallan pääkaupunki vuonna 1839, ja se nimettiin Stephen F. Austinin mukaan. Kun Texas liitettiin Yhdysvaltoihin vuonna 1845, Austinista tuli osavaltion pääkaupunki. Huomattava vaikutus kaupungin myöhempään kasvuun on ollut vuonna 1883 toimintansa aloittaneella Texasin yliopistolla. 1990-luvulla Austinista tuli monien teknologiayritysten keskus, ja kaupunki tunnetaan myös musiikkielämästään. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan Austinin asukasluku oli 961 855 ja suuremman metropolialueen 2 283 371. Austin sijaitsee Texasin osavaltion eteläisissä keskiosissa. Kaupungin keskustan läpi virtaa Coloradojoki, jonka varrella on useita järviä. Matkaa San Antonion kaupunkiin lounaassa on noin 180 kilometriä. Austin on Travisin piirikunnan keskus. Sen laajempi metropolialue käsittää myös Haysin, Williamsonin, Bastropin ja Caldwelin piirikunnat
La bohème

La bohème on Giacomo Puccinin säveltämä ooppera vuodelta 1896. Se sijoittuu Pariisiin vuonna 1830 ja perustuu Henri Murgerin 1840-luvulla kirjoittamaan teokseen Boheemielämää. Oopperan libreton kirjoittivat Luigi Illica ja Giuseppe Giacosa. La bohèmen kirjoittaja Henri Murger (1822–1861) oli ranskalainen kirjailija. La bohème ilmestyi aluksi pieninä kertomuksina 1846 Le Corsairissa. Siitä tehtiin viisinäytöksinen näytelmä La Vie de bohème. Kirjana La bohème julkaistiin 1851 nimellä Scènes de la vie de bohème (suom. Eino Palola vuonna 1924 nimellä Boheemielämää). Mimìn esikuvana mahdollisesti oli keuhkokuumeeseen nuorena kuollut Lucille Louvet, jonka kutsumanimi oli ollut Mimi. Siksi Giacomo Puccini laittoi oopperaansa kuuluisan lauseen: ”Si mi chiamano Mimì, ma il mio nome è Lucia”. (Kyllä, minua kutsutaan Mimìksi, mutta nimeni on Lucia.) Musettan esikuvana oli puolestaan laulaja Marie-Christine Roux
Neljä vuodenaikaa

Neljä vuodenaikaa (ital. Le quattro stagioni) on Antonio Vivaldin säveltämä neljän viulukonserton sarja. Sarja sävellettiin noin vuonna 1720 ja julkaistiin vuonna 1725. Neljä vuodenaikaa on Vivaldin tunnetuin teos. Vivaldi julkaisi konserttojen yhteydessä sonetteja. Heti teoksen julkaisemisen jälkeisenä vuotena Johann Sebastian Bach viittasi kevät -osion teemaan kahdeksalla nuotilla kantaatissaan nr. 27, aarian "Willkommen! will ich sagen" alussa. Äänitiedostojen kuunteluohjeet Äänitiedostojen kuunteluohjeet Äänitiedostojen kuunteluohjeet Äänitiedostojen kuunteluohjeet Jokaisessa Neljän vuodenajan konsertossa on kolme osaa, joista kaksi on nopeita ja yksi hidas. Konserttojen osat ovat:
Vodlajoki

Vodlajoki (ven. Во́дла, Vodla) on 149 kilometriä pitkä Äänisen itärannalle laskeva joki Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joen valuma-alue kattaa 13 700 neliökilometriä. Vodlajoen leveys vaihtelee 250 ja 425 metrin välillä. Vodlajoki alkaa Vodlajärven koillisrannalta, josta se virtaa aluksi kohti itää ja kääntyy sitten etelään. Tästä joen alkuosasta käytetään myös nimeä Suhaja Vodla. Aivan Karjalan tasavallan itärajalla Vodlajokeen yhtyy lännestä Vama-joki ja pohjoisesta Arkangelin alueelta Nietomajoki. Vama sai alkunsa alun perin pienestä järvestä Vodlajärven itäpuolelta, mutta nykyisin se on yhdistetty myös Vodlajärveen. Jonkin matkaa Vodla-nimisen kylän jälkeen Vodlajoki kääntyy lounaaseen. Kubovon kylän luona jokeen laskee idästä Kolodojoki. Krivtsyn kylän luona joki kääntyy länteen ja laskee lopulta Šallan luona Ääniseen. Joen alajuoksun varrella sijaitsee Puudožin kaupunki
Vodlajärvi

Vodlajärvi (ven. Водлозеро, Vodlozero) on järvi Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vodlajärven pinta-ala on 468 km², ja sen pinta on 136 metriä meren pinnan yläpuolella. Vodlajärveen laskee useita jokia lähinnä pohjoisesta ja lännestä. Suurin osa näistä on varsin pieniä. Suurin järveen laskevista joista on Ileksa, joka kerää vedet laajalta alueelta pääasiassa Arkangelin alueen puolelta. Vodlajärven luonnollinen laskujoki on Ääniseen laskeva Vodlajoki (alkuosan nimenä Suhaja Vodla), joka saa alkunsa järven koillisosasta. Nykyisin järven kaakkoisosaan on myös yhdistetty Vodlajokeen yhtyvä Vamajoki, jolloin järvestä on tullut bifurkaatiojärvi. Vodlajärvi on ollut säännöstelty vuodesta 1935 asti.
Geologian tutkimuskeskus

Geologian tutkimuskeskus (ruots. Geologiska forskningscentralen, engl. Geological Survey of Finland, lyh. GTK) on työ- ja elinkeinoministeriön alainen virasto. Se tutkii kallioperää ja maaperää. Geologian tutkimuskeskuksella on Suomessa kuusi toimipistettä eri puolilla maata: Otaniemessä Espoossa, Kuopiossa, Kokkolassa, Rovaniemellä, Lopella ja Outokummussa. GTK:lla oli vuonna 2022 440 työntekijää. Lain mukaan tutkimuskeskuksen tulee tuottaa kansainvälisesti korkeatasoista tieteellistä geologian alan tietoa ja osaamista sekä innovaatioita yhteiskunnan ja elinkeinoelämän tarpeisiin, edistää elinkeinoelämän ja alueiden kilpailukykyä ja tukea yhteiskuntapolitiikan suunnittelua ja toimeenpanoa. Outokummussa sijaitsee GTK Mintec -koetehdas- ja laboratoriokokonaisuus. Tutkimuskeskuksen toimialoista suurin on mineraalisektori, johon kuuluu esimerkiksi kaivostoiminta. Siihen käytetään puolet tutkimusbudjetista. Neljännes budjetista käytetään turve- ja kalliolämpöenergian ja loput yhdyskuntarakentamisen tutkimukseen