niryuu/sni-each-converted huggingface dataset:
Kàtia és una dona que viu ofegada en un món que no la deixa trobar el seu propi camí, pressionada per tothom. Un matrimoni infeliç, amb sogra tirànica inclosa (Kabanikha, una dona frustrada i ressentida), fa que busqui l'amor adúlter de Borís. Però per a ella, que sempre està pregant a Déu, això és un pecat. Per això al final l'única sortida que li queda és la mort, creu que així s'acabarà el patiment. Tot i la duresa de la història, la música de Janáček es caracteritza pel gran lirisme assignat a la figura de la protagonista. És una música molt emocional i molt pròxima al text.[4]
Output: De qui busca l'amor adúlter Kàtia?
Kàtia és una dona que viu ofegada en un món que no la deixa trobar el seu propi camí, pressionada per tothom. Un matrimoni infeliç, amb sogra tirànica inclosa (Kabanikha, una dona frustrada i ressentida), fa que busqui l'amor adúlter de Borís. Però per a ella, que sempre està pregant a Déu, això és un pecat. Per això al final l'única sortida que li queda és la mort, creu que així s'acabarà el patiment. Tot i la duresa de la història, la música de Janáček es caracteritza pel gran lirisme assignat a la figura de la protagonista. És una música molt emocional i molt pròxima al text.[4]
Output: A qui sempre està pregant Kàtia?
En aquests moments de sentiments contradictoris era necessària una creació a la capital txeca però no confiava en la comunitat musical de la capital perquè no podia dictar plenament la seva elecció dramàtica i musical. D'altra banda, sabia que podia comptar amb els seus a Brno, no només amb la dedicació de František Neumann, sinó també amb la seva lleialtat. També sabia que, ara, amb la fama aconseguida, una creació a Brno no quedaria en un simple esdeveniment provincial i els crítics de la música txeca, situats principalment a la capital, es veurien obligats a considerar-la.[6]
Output: Per què no confiava en la comunitat musical de la capital txeca?
En aquests moments de sentiments contradictoris era necessària una creació a la capital txeca però no confiava en la comunitat musical de la capital perquè no podia dictar plenament la seva elecció dramàtica i musical. D'altra banda, sabia que podia comptar amb els seus a Brno, no només amb la dedicació de František Neumann, sinó també amb la seva lleialtat. També sabia que, ara, amb la fama aconseguida, una creació a Brno no quedaria en un simple esdeveniment provincial i els crítics de la música txeca, situats principalment a la capital, es veurien obligats a considerar-la.[6]
Output: Amb qui podia comptar a Brno?
En aquests moments de sentiments contradictoris era necessària una creació a la capital txeca però no confiava en la comunitat musical de la capital perquè no podia dictar plenament la seva elecció dramàtica i musical. D'altra banda, sabia que podia comptar amb els seus a Brno, no només amb la dedicació de František Neumann, sinó també amb la seva lleialtat. També sabia que, ara, amb la fama aconseguida, una creació a Brno no quedaria en un simple esdeveniment provincial i els crítics de la música txeca, situats principalment a la capital, es veurien obligats a considerar-la.[6]
Output: Amb què més podia comptar de František Neumann a part de la dedicació d'aquest?
En aquests moments de sentiments contradictoris era necessària una creació a la capital txeca però no confiava en la comunitat musical de la capital perquè no podia dictar plenament la seva elecció dramàtica i musical. D'altra banda, sabia que podia comptar amb els seus a Brno, no només amb la dedicació de František Neumann, sinó també amb la seva lleialtat. També sabia que, ara, amb la fama aconseguida, una creació a Brno no quedaria en un simple esdeveniment provincial i els crítics de la música txeca, situats principalment a la capital, es veurien obligats a considerar-la.[6]
Output: Qui es veurien obligats a considerar-la?
Kàtia Kabànova és una de les obres mestres de Leoš Janáček, i d'entre totes les òperes de tots els temps, sens dubte una de les més originals. Va prendre l'exemple de la realitat social i lingüística de Moràvia, en la qual va néixer i es va criar. Sempre va tenir cura per entrar, en tota la seva música, els trets de l'adherència a la realitat que havien estat una de les característiques clau dels escriptors russos del segle XIX: Dostoievski en la seva última obra (De la casa dels morts), i Ostrovski, estimat dramaturg també de Txaikovski, a Kàtia Kabànova. La realitat significava per a ell, en primer lloc, la transfiguració de les inflexions melòdiques de la parla que, per ser tan escrupoloses, cap traducció pot donar sentit a una expressió musical com en l'idioma original txec.[20] Sembla convincent la tesi que els dos tipus vocals de Kàtia i Varvara -combinació de soprano greu i mezzo lleugera, frívola- seria modelada almenys en part, de la de Tatiana i Olga de l'admirada Eugene Oneguin de Txaikovski.[13]
Output: Qui va compondre l'opera Kàtia Kabànova?
Kàtia Kabànova és una de les obres mestres de Leoš Janáček, i d'entre totes les òperes de tots els temps, sens dubte una de les més originals. Va prendre l'exemple de la realitat social i lingüística de Moràvia, en la qual va néixer i es va criar. Sempre va tenir cura per entrar, en tota la seva música, els trets de l'adherència a la realitat que havien estat una de les característiques clau dels escriptors russos del segle XIX: Dostoievski en la seva última obra (De la casa dels morts), i Ostrovski, estimat dramaturg també de Txaikovski, a Kàtia Kabànova. La realitat significava per a ell, en primer lloc, la transfiguració de les inflexions melòdiques de la parla que, per ser tan escrupoloses, cap traducció pot donar sentit a una expressió musical com en l'idioma original txec.[20] Sembla convincent la tesi que els dos tipus vocals de Kàtia i Varvara -combinació de soprano greu i mezzo lleugera, frívola- seria modelada almenys en part, de la de Tatiana i Olga de l'admirada Eugene Oneguin de Txaikovski.[13]
Output: D'on va prendre Janáček l'exemple?
Kàtia Kabànova és una de les obres mestres de Leoš Janáček, i d'entre totes les òperes de tots els temps, sens dubte una de les més originals. Va prendre l'exemple de la realitat social i lingüística de Moràvia, en la qual va néixer i es va criar. Sempre va tenir cura per entrar, en tota la seva música, els trets de l'adherència a la realitat que havien estat una de les característiques clau dels escriptors russos del segle XIX: Dostoievski en la seva última obra (De la casa dels morts), i Ostrovski, estimat dramaturg també de Txaikovski, a Kàtia Kabànova. La realitat significava per a ell, en primer lloc, la transfiguració de les inflexions melòdiques de la parla que, per ser tan escrupoloses, cap traducció pot donar sentit a una expressió musical com en l'idioma original txec.[20] Sembla convincent la tesi que els dos tipus vocals de Kàtia i Varvara -combinació de soprano greu i mezzo lleugera, frívola- seria modelada almenys en part, de la de Tatiana i Olga de l'admirada Eugene Oneguin de Txaikovski.[13]
Output: Quina va ser l'última obra de Dostoievski?
Kàtia Kabànova és una de les obres mestres de Leoš Janáček, i d'entre totes les òperes de tots els temps, sens dubte una de les més originals. Va prendre l'exemple de la realitat social i lingüística de Moràvia, en la qual va néixer i es va criar. Sempre va tenir cura per entrar, en tota la seva música, els trets de l'adherència a la realitat que havien estat una de les característiques clau dels escriptors russos del segle XIX: Dostoievski en la seva última obra (De la casa dels morts), i Ostrovski, estimat dramaturg també de Txaikovski, a Kàtia Kabànova. La realitat significava per a ell, en primer lloc, la transfiguració de les inflexions melòdiques de la parla que, per ser tan escrupoloses, cap traducció pot donar sentit a una expressió musical com en l'idioma original txec.[20] Sembla convincent la tesi que els dos tipus vocals de Kàtia i Varvara -combinació de soprano greu i mezzo lleugera, frívola- seria modelada almenys en part, de la de Tatiana i Olga de l'admirada Eugene Oneguin de Txaikovski.[13]
Output: Quin era el tipus vocal de Kàtia?
No només Ostrovski sinó també Tolstoi, Gogol, Dostoievski, Turguénev i Txékhov van influir sobre ell, cosa que s'aprecia en les seves òperes d'ambient rus i també en un gran nombre de composicions instrumentals. El músic va viatjar a Rússia i Polònia l'any 1900 i es va amarar de la cultura i literatura de tots dos països. Janáček se sentia el capdavanter d'una espècie de nacionalisme paneslavista, potser com a resposta a l'orientació alemanya de la burgesia de Brno. Parlava un rus perfecte, als seus fills els va posar noms russos, va viatjar en diverses ocasions a la Rússia tsarista i va fundar a Brno un Cercle rus que va estar actiu fins a la primera Guerra Mundial. Kàtia Kabànova és la primera òpera de Janáček de tema rus. L'obra és un acte d'adhesió a la cultura i l'ànima russes en forma de balada amorosa.[8]
Output: A més d'Ostrovski qui va influir també en Janáček?
No només Ostrovski sinó també Tolstoi, Gogol, Dostoievski, Turguénev i Txékhov van influir sobre ell, cosa que s'aprecia en les seves òperes d'ambient rus i també en un gran nombre de composicions instrumentals. El músic va viatjar a Rússia i Polònia l'any 1900 i es va amarar de la cultura i literatura de tots dos països. Janáček se sentia el capdavanter d'una espècie de nacionalisme paneslavista, potser com a resposta a l'orientació alemanya de la burgesia de Brno. Parlava un rus perfecte, als seus fills els va posar noms russos, va viatjar en diverses ocasions a la Rússia tsarista i va fundar a Brno un Cercle rus que va estar actiu fins a la primera Guerra Mundial. Kàtia Kabànova és la primera òpera de Janáček de tema rus. L'obra és un acte d'adhesió a la cultura i l'ànima russes en forma de balada amorosa.[8]
Output: On va viatjar el músic l'any 1900?
No només Ostrovski sinó també Tolstoi, Gogol, Dostoievski, Turguénev i Txékhov van influir sobre ell, cosa que s'aprecia en les seves òperes d'ambient rus i també en un gran nombre de composicions instrumentals. El músic va viatjar a Rússia i Polònia l'any 1900 i es va amarar de la cultura i literatura de tots dos països. Janáček se sentia el capdavanter d'una espècie de nacionalisme paneslavista, potser com a resposta a l'orientació alemanya de la burgesia de Brno. Parlava un rus perfecte, als seus fills els va posar noms russos, va viatjar en diverses ocasions a la Rússia tsarista i va fundar a Brno un Cercle rus que va estar actiu fins a la primera Guerra Mundial. Kàtia Kabànova és la primera òpera de Janáček de tema rus. L'obra és un acte d'adhesió a la cultura i l'ànima russes en forma de balada amorosa.[8]
Output: Com es sentia Janáček?
No només Ostrovski sinó també Tolstoi, Gogol, Dostoievski, Turguénev i Txékhov van influir sobre ell, cosa que s'aprecia en les seves òperes d'ambient rus i també en un gran nombre de composicions instrumentals. El músic va viatjar a Rússia i Polònia l'any 1900 i es va amarar de la cultura i literatura de tots dos països. Janáček se sentia el capdavanter d'una espècie de nacionalisme paneslavista, potser com a resposta a l'orientació alemanya de la burgesia de Brno. Parlava un rus perfecte, als seus fills els va posar noms russos, va viatjar en diverses ocasions a la Rússia tsarista i va fundar a Brno un Cercle rus que va estar actiu fins a la primera Guerra Mundial. Kàtia Kabànova és la primera òpera de Janáček de tema rus. L'obra és un acte d'adhesió a la cultura i l'ànima russes en forma de balada amorosa.[8]
Output: Quins noms va posar Janáček als seus fills?
No només Ostrovski sinó també Tolstoi, Gogol, Dostoievski, Turguénev i Txékhov van influir sobre ell, cosa que s'aprecia en les seves òperes d'ambient rus i també en un gran nombre de composicions instrumentals. El músic va viatjar a Rússia i Polònia l'any 1900 i es va amarar de la cultura i literatura de tots dos països. Janáček se sentia el capdavanter d'una espècie de nacionalisme paneslavista, potser com a resposta a l'orientació alemanya de la burgesia de Brno. Parlava un rus perfecte, als seus fills els va posar noms russos, va viatjar en diverses ocasions a la Rússia tsarista i va fundar a Brno un Cercle rus que va estar actiu fins a la primera Guerra Mundial. Kàtia Kabànova és la primera òpera de Janáček de tema rus. L'obra és un acte d'adhesió a la cultura i l'ànima russes en forma de balada amorosa.[8]
Output: Quina és la primera òpera de Janáček de tema rus?
El 21 de gener de 1928 va tenir lloc l'estrena de la segona versió al Teatre Alemany de Praga dirigida per William Steinberg, amb els interludis del primer acte i el segon acte tocats per primera vegada. El 10 d'abril de 1951 es va representar al Sadler's Wells Opera de Londres, dirigida per Charles Mackerras, i va ser un escàndol. Gairebé tota la vella guàrdia semblava molesta pel seu poc alè i aparent falta de lírica. El gran Ernest Newman va coincidir amb molts dels seus col·legues que va escriure que «Janáček és un compositor inconstant que no sembla pensar en intervals de més dos o tres minuts, però hi ha suficients bons moments musicals en la seva Kàtia Kabànova, que el Sadler's Wells va estrenar a Anglaterra el dimarts, per mantenir all públic interessat fins al final». Tanmateix, els crítics joves van veure inspiració en aquelles frases tan curtes i Desmond Shawe-Taylor va escriure al New Statesman: «Els sorprenentment prolífics gèrmens melòdics apareixen amb freqüència en frases àmplies i fluides i alguns dels temes principals de l'òpera són instrumentals en origen. Com a la resta de les seves obres recents, Janáček desplega el seu peculiar poder instrumental per permetre que aquests gèrmens creixin i es multipliquin com un pensament al cap, amb tota mena de noves, expressives subtileses harmòniques però sense elaboració contrapuntística o textures denses. El resultat és una espècie d'eloqüència íntima que és contrària a la retòrica: Janáček és una d'aquestes rares figures amb una la humil manca d'afectació que ens fa sentir vergonya de l'exageració i l'artifici. El que més sorprèn de Kàtia Kabànova no és la tècnica inusual, sinó la força sense diluir i la puresa del seu humanisme».[17]
Output: Quin dia va tenir lloc l'estrena de la segona versió?
El 21 de gener de 1928 va tenir lloc l'estrena de la segona versió al Teatre Alemany de Praga dirigida per William Steinberg, amb els interludis del primer acte i el segon acte tocats per primera vegada. El 10 d'abril de 1951 es va representar al Sadler's Wells Opera de Londres, dirigida per Charles Mackerras, i va ser un escàndol. Gairebé tota la vella guàrdia semblava molesta pel seu poc alè i aparent falta de lírica. El gran Ernest Newman va coincidir amb molts dels seus col·legues que va escriure que «Janáček és un compositor inconstant que no sembla pensar en intervals de més dos o tres minuts, però hi ha suficients bons moments musicals en la seva Kàtia Kabànova, que el Sadler's Wells va estrenar a Anglaterra el dimarts, per mantenir all públic interessat fins al final». Tanmateix, els crítics joves van veure inspiració en aquelles frases tan curtes i Desmond Shawe-Taylor va escriure al New Statesman: «Els sorprenentment prolífics gèrmens melòdics apareixen amb freqüència en frases àmplies i fluides i alguns dels temes principals de l'òpera són instrumentals en origen. Com a la resta de les seves obres recents, Janáček desplega el seu peculiar poder instrumental per permetre que aquests gèrmens creixin i es multipliquin com un pensament al cap, amb tota mena de noves, expressives subtileses harmòniques però sense elaboració contrapuntística o textures denses. El resultat és una espècie d'eloqüència íntima que és contrària a la retòrica: Janáček és una d'aquestes rares figures amb una la humil manca d'afectació que ens fa sentir vergonya de l'exageració i l'artifici. El que més sorprèn de Kàtia Kabànova no és la tècnica inusual, sinó la força sense diluir i la puresa del seu humanisme».[17]
Output: Qui va dirigir l'opera al Sadler's Wells Opera de Londres?
El 21 de gener de 1928 va tenir lloc l'estrena de la segona versió al Teatre Alemany de Praga dirigida per William Steinberg, amb els interludis del primer acte i el segon acte tocats per primera vegada. El 10 d'abril de 1951 es va representar al Sadler's Wells Opera de Londres, dirigida per Charles Mackerras, i va ser un escàndol. Gairebé tota la vella guàrdia semblava molesta pel seu poc alè i aparent falta de lírica. El gran Ernest Newman va coincidir amb molts dels seus col·legues que va escriure que «Janáček és un compositor inconstant que no sembla pensar en intervals de més dos o tres minuts, però hi ha suficients bons moments musicals en la seva Kàtia Kabànova, que el Sadler's Wells va estrenar a Anglaterra el dimarts, per mantenir all públic interessat fins al final». Tanmateix, els crítics joves van veure inspiració en aquelles frases tan curtes i Desmond Shawe-Taylor va escriure al New Statesman: «Els sorprenentment prolífics gèrmens melòdics apareixen amb freqüència en frases àmplies i fluides i alguns dels temes principals de l'òpera són instrumentals en origen. Com a la resta de les seves obres recents, Janáček desplega el seu peculiar poder instrumental per permetre que aquests gèrmens creixin i es multipliquin com un pensament al cap, amb tota mena de noves, expressives subtileses harmòniques però sense elaboració contrapuntística o textures denses. El resultat és una espècie d'eloqüència íntima que és contrària a la retòrica: Janáček és una d'aquestes rares figures amb una la humil manca d'afectació que ens fa sentir vergonya de l'exageració i l'artifici. El que més sorprèn de Kàtia Kabànova no és la tècnica inusual, sinó la força sense diluir i la puresa del seu humanisme».[17]
Output: Per què es va semblar molesta la vella guàrdia?
El 21 de gener de 1928 va tenir lloc l'estrena de la segona versió al Teatre Alemany de Praga dirigida per William Steinberg, amb els interludis del primer acte i el segon acte tocats per primera vegada. El 10 d'abril de 1951 es va representar al Sadler's Wells Opera de Londres, dirigida per Charles Mackerras, i va ser un escàndol. Gairebé tota la vella guàrdia semblava molesta pel seu poc alè i aparent falta de lírica. El gran Ernest Newman va coincidir amb molts dels seus col·legues que va escriure que «Janáček és un compositor inconstant que no sembla pensar en intervals de més dos o tres minuts, però hi ha suficients bons moments musicals en la seva Kàtia Kabànova, que el Sadler's Wells va estrenar a Anglaterra el dimarts, per mantenir all públic interessat fins al final». Tanmateix, els crítics joves van veure inspiració en aquelles frases tan curtes i Desmond Shawe-Taylor va escriure al New Statesman: «Els sorprenentment prolífics gèrmens melòdics apareixen amb freqüència en frases àmplies i fluides i alguns dels temes principals de l'òpera són instrumentals en origen. Com a la resta de les seves obres recents, Janáček desplega el seu peculiar poder instrumental per permetre que aquests gèrmens creixin i es multipliquin com un pensament al cap, amb tota mena de noves, expressives subtileses harmòniques però sense elaboració contrapuntística o textures denses. El resultat és una espècie d'eloqüència íntima que és contrària a la retòrica: Janáček és una d'aquestes rares figures amb una la humil manca d'afectació que ens fa sentir vergonya de l'exageració i l'artifici. El que més sorprèn de Kàtia Kabànova no és la tècnica inusual, sinó la força sense diluir i la puresa del seu humanisme».[17]
Output: On va escriure Desmond Shawe-Taylor?
El 21 de gener de 1928 va tenir lloc l'estrena de la segona versió al Teatre Alemany de Praga dirigida per William Steinberg, amb els interludis del primer acte i el segon acte tocats per primera vegada. El 10 d'abril de 1951 es va representar al Sadler's Wells Opera de Londres, dirigida per Charles Mackerras, i va ser un escàndol. Gairebé tota la vella guàrdia semblava molesta pel seu poc alè i aparent falta de lírica. El gran Ernest Newman va coincidir amb molts dels seus col·legues que va escriure que «Janáček és un compositor inconstant que no sembla pensar en intervals de més dos o tres minuts, però hi ha suficients bons moments musicals en la seva Kàtia Kabànova, que el Sadler's Wells va estrenar a Anglaterra el dimarts, per mantenir all públic interessat fins al final». Tanmateix, els crítics joves van veure inspiració en aquelles frases tan curtes i Desmond Shawe-Taylor va escriure al New Statesman: «Els sorprenentment prolífics gèrmens melòdics apareixen amb freqüència en frases àmplies i fluides i alguns dels temes principals de l'òpera són instrumentals en origen. Com a la resta de les seves obres recents, Janáček desplega el seu peculiar poder instrumental per permetre que aquests gèrmens creixin i es multipliquin com un pensament al cap, amb tota mena de noves, expressives subtileses harmòniques però sense elaboració contrapuntística o textures denses. El resultat és una espècie d'eloqüència íntima que és contrària a la retòrica: Janáček és una d'aquestes rares figures amb una la humil manca d'afectació que ens fa sentir vergonya de l'exageració i l'artifici. El que més sorprèn de Kàtia Kabànova no és la tècnica inusual, sinó la força sense diluir i la puresa del seu humanisme».[17]
Output: Què és el que més sorprèn a Desmond Shawe-Taylor de Kàtia Kabànova?
A l'interior de la casa, Kàtia li parla a Varvara de la seua feliç infantesa, i del somni de tenir un home que vertaderament l'estime. Tichon entra per a acomiadar-se, perquè està a punt de sortir de viatge de negocis vers Kazan, enviat per Kabanicha. Kàtia li demana poder acompanyar-lo, o bé que ell no se'n vaja, perquè no vol quedar sola amb la sogra, però ell hi insisteix. Aleshores Kàtia li demana que la faça jurar que no tindrà tractes amb estranys durant la seua absència, cosa que desconcerta Tichon. Kabanicha anuncia que Tichon ha d'anar-se'n, però no sense abans instruir Kàtia com ha de ser el seu capteniment durant la seua absència. Tichon, acovardit davant la fèrria autoritat de sa mare, diu a Kàtia que ha de tractar Kabanicha com la seua pròpia mare i actuar sempre de manera correcta. Tichon fa una reverència a sa mare i besa aquesta i Kátia abans d'anar-se'n.
Output: De què li parla Kàtia a Varvara?
A l'interior de la casa, Kàtia li parla a Varvara de la seua feliç infantesa, i del somni de tenir un home que vertaderament l'estime. Tichon entra per a acomiadar-se, perquè està a punt de sortir de viatge de negocis vers Kazan, enviat per Kabanicha. Kàtia li demana poder acompanyar-lo, o bé que ell no se'n vaja, perquè no vol quedar sola amb la sogra, però ell hi insisteix. Aleshores Kàtia li demana que la faça jurar que no tindrà tractes amb estranys durant la seua absència, cosa que desconcerta Tichon. Kabanicha anuncia que Tichon ha d'anar-se'n, però no sense abans instruir Kàtia com ha de ser el seu capteniment durant la seua absència. Tichon, acovardit davant la fèrria autoritat de sa mare, diu a Kàtia que ha de tractar Kabanicha com la seua pròpia mare i actuar sempre de manera correcta. Tichon fa una reverència a sa mare i besa aquesta i Kátia abans d'anar-se'n.
Output: On li parla Kàtia a Varvara?
A l'interior de la casa, Kàtia li parla a Varvara de la seua feliç infantesa, i del somni de tenir un home que vertaderament l'estime. Tichon entra per a acomiadar-se, perquè està a punt de sortir de viatge de negocis vers Kazan, enviat per Kabanicha. Kàtia li demana poder acompanyar-lo, o bé que ell no se'n vaja, perquè no vol quedar sola amb la sogra, però ell hi insisteix. Aleshores Kàtia li demana que la faça jurar que no tindrà tractes amb estranys durant la seua absència, cosa que desconcerta Tichon. Kabanicha anuncia que Tichon ha d'anar-se'n, però no sense abans instruir Kàtia com ha de ser el seu capteniment durant la seua absència. Tichon, acovardit davant la fèrria autoritat de sa mare, diu a Kàtia que ha de tractar Kabanicha com la seua pròpia mare i actuar sempre de manera correcta. Tichon fa una reverència a sa mare i besa aquesta i Kátia abans d'anar-se'n.
Output: Amb qui no vol quedar-se sola Kàtia?
A l'interior de la casa, Kàtia li parla a Varvara de la seua feliç infantesa, i del somni de tenir un home que vertaderament l'estime. Tichon entra per a acomiadar-se, perquè està a punt de sortir de viatge de negocis vers Kazan, enviat per Kabanicha. Kàtia li demana poder acompanyar-lo, o bé que ell no se'n vaja, perquè no vol quedar sola amb la sogra, però ell hi insisteix. Aleshores Kàtia li demana que la faça jurar que no tindrà tractes amb estranys durant la seua absència, cosa que desconcerta Tichon. Kabanicha anuncia que Tichon ha d'anar-se'n, però no sense abans instruir Kàtia com ha de ser el seu capteniment durant la seua absència. Tichon, acovardit davant la fèrria autoritat de sa mare, diu a Kàtia que ha de tractar Kabanicha com la seua pròpia mare i actuar sempre de manera correcta. Tichon fa una reverència a sa mare i besa aquesta i Kátia abans d'anar-se'n.
Output: Què li diu Tichon a Kàtia?
Antonio Palomino assegura que Juan Sánchez Cotán va ser deixeble de Blas de Prado a Toledo, amb qui «es va avantatjar en pintar fruites».[8] Encara que no s'hagi pogut confirmar documentalment, aquesta relació d'aprenentatge és versemblant. Prado, que va realitzar freqüents viatges al monestir de l'Escorial, va assimilar les tendències manieristes que allà es practicaven i hauria estat, segons les fonts literàries, el creador de la natura morta espanyola, encara que cap procedent de la seva mà s'hagi conservat.[9]
Output: Qui va ser deixeble de Blas de Pradon segons Antonio Palomino?
Antonio Palomino assegura que Juan Sánchez Cotán va ser deixeble de Blas de Prado a Toledo, amb qui «es va avantatjar en pintar fruites».[8] Encara que no s'hagi pogut confirmar documentalment, aquesta relació d'aprenentatge és versemblant. Prado, que va realitzar freqüents viatges al monestir de l'Escorial, va assimilar les tendències manieristes que allà es practicaven i hauria estat, segons les fonts literàries, el creador de la natura morta espanyola, encara que cap procedent de la seva mà s'hagi conservat.[9]
Output: On va ser deixeble de Prado Cotan?
Antonio Palomino assegura que Juan Sánchez Cotán va ser deixeble de Blas de Prado a Toledo, amb qui «es va avantatjar en pintar fruites».[8] Encara que no s'hagi pogut confirmar documentalment, aquesta relació d'aprenentatge és versemblant. Prado, que va realitzar freqüents viatges al monestir de l'Escorial, va assimilar les tendències manieristes que allà es practicaven i hauria estat, segons les fonts literàries, el creador de la natura morta espanyola, encara que cap procedent de la seva mà s'hagi conservat.[9]
Output: On va viatjar freqüentment Prado?
Antonio Palomino assegura que Juan Sánchez Cotán va ser deixeble de Blas de Prado a Toledo, amb qui «es va avantatjar en pintar fruites».[8] Encara que no s'hagi pogut confirmar documentalment, aquesta relació d'aprenentatge és versemblant. Prado, que va realitzar freqüents viatges al monestir de l'Escorial, va assimilar les tendències manieristes que allà es practicaven i hauria estat, segons les fonts literàries, el creador de la natura morta espanyola, encara que cap procedent de la seva mà s'hagi conservat.[9]
Output: Què va assimilar Prado a l'Escorial?
Antonio Palomino assegura que Juan Sánchez Cotán va ser deixeble de Blas de Prado a Toledo, amb qui «es va avantatjar en pintar fruites».[8] Encara que no s'hagi pogut confirmar documentalment, aquesta relació d'aprenentatge és versemblant. Prado, que va realitzar freqüents viatges al monestir de l'Escorial, va assimilar les tendències manieristes que allà es practicaven i hauria estat, segons les fonts literàries, el creador de la natura morta espanyola, encara que cap procedent de la seva mà s'hagi conservat.[9]
Output: Què hauria creat Prado?
De Prado degué romandre al Marroc fins a finals de 1598 o començaments de 1599. Palomino diu que «quan va tornar, va venir vestit d'africà, i per algun temps el van veure menjar a terra sobre coixins, o coixins de sala, a la usança morisca. Vingué molt ric, i amb grans i excel·lents joies».[12] De l'insòlit viatge i de la fàcil adaptació del pintor al país se'n va fer ressò també l'aragonès Jusepe Martínez, que creia que Blas de Prado va retornar a Marroc en no sentir-se tan estimat a Espanya com en la seva nova pàtria, morint allà:
Output: Fins quan va estar Prado al Marroc?
De Prado degué romandre al Marroc fins a finals de 1598 o començaments de 1599. Palomino diu que «quan va tornar, va venir vestit d'africà, i per algun temps el van veure menjar a terra sobre coixins, o coixins de sala, a la usança morisca. Vingué molt ric, i amb grans i excel·lents joies».[12] De l'insòlit viatge i de la fàcil adaptació del pintor al país se'n va fer ressò també l'aragonès Jusepe Martínez, que creia que Blas de Prado va retornar a Marroc en no sentir-se tan estimat a Espanya com en la seva nova pàtria, morint allà:
Output: Com va tornar vestit Prado segons Palomino?
De Prado degué romandre al Marroc fins a finals de 1598 o començaments de 1599. Palomino diu que «quan va tornar, va venir vestit d'africà, i per algun temps el van veure menjar a terra sobre coixins, o coixins de sala, a la usança morisca. Vingué molt ric, i amb grans i excel·lents joies».[12] De l'insòlit viatge i de la fàcil adaptació del pintor al país se'n va fer ressò també l'aragonès Jusepe Martínez, que creia que Blas de Prado va retornar a Marroc en no sentir-se tan estimat a Espanya com en la seva nova pàtria, morint allà:
Output: Com van veure menjar Prado al tornar del Marroc?
De Prado degué romandre al Marroc fins a finals de 1598 o començaments de 1599. Palomino diu que «quan va tornar, va venir vestit d'africà, i per algun temps el van veure menjar a terra sobre coixins, o coixins de sala, a la usança morisca. Vingué molt ric, i amb grans i excel·lents joies».[12] De l'insòlit viatge i de la fàcil adaptació del pintor al país se'n va fer ressò també l'aragonès Jusepe Martínez, que creia que Blas de Prado va retornar a Marroc en no sentir-se tan estimat a Espanya com en la seva nova pàtria, morint allà:
Output: Com va tornar Prado del Marroc?
Les obres conservades de Blas de Prado són en gran part de tema religiós, tot i que autors de la seva pròpia època com Francisco Pacheco o Jusepe Martínez el cataloguen com un bon retratista i pintor de natures mortes. Al seu pas per Sevilla camí del Marroc el va conèixer el primer dels dos, qui explica al seu llibre Arte de la pintura que «quan va passar a Marroc per ordre del Rei, portava uns llenços de fruites, que jo vaig veure, molt ben pintats».[17] L'afirmació de Pacheco, per la data en què va haver de succeir i la seva condició de mestre de Juan Sánchez Cotán, situen a Blas de Prado als orígens de la natura morta espanyola, encara que cap obra de la seva mà s'hagi conservat fins a l'actualitat. Igualment són lloades les seves obres pels experts Antonio Palomino, Antonio Ponz i Céan Bermúdez.[18]
Output: Quin tema tracten les obres que es conserven de Blas de Prado?
Les obres conservades de Blas de Prado són en gran part de tema religiós, tot i que autors de la seva pròpia època com Francisco Pacheco o Jusepe Martínez el cataloguen com un bon retratista i pintor de natures mortes. Al seu pas per Sevilla camí del Marroc el va conèixer el primer dels dos, qui explica al seu llibre Arte de la pintura que «quan va passar a Marroc per ordre del Rei, portava uns llenços de fruites, que jo vaig veure, molt ben pintats».[17] L'afirmació de Pacheco, per la data en què va haver de succeir i la seva condició de mestre de Juan Sánchez Cotán, situen a Blas de Prado als orígens de la natura morta espanyola, encara que cap obra de la seva mà s'hagi conservat fins a l'actualitat. Igualment són lloades les seves obres pels experts Antonio Palomino, Antonio Ponz i Céan Bermúdez.[18]
Output: Com és catalogat Prado per Francisco Pacheco?
Les obres conservades de Blas de Prado són en gran part de tema religiós, tot i que autors de la seva pròpia època com Francisco Pacheco o Jusepe Martínez el cataloguen com un bon retratista i pintor de natures mortes. Al seu pas per Sevilla camí del Marroc el va conèixer el primer dels dos, qui explica al seu llibre Arte de la pintura que «quan va passar a Marroc per ordre del Rei, portava uns llenços de fruites, que jo vaig veure, molt ben pintats».[17] L'afirmació de Pacheco, per la data en què va haver de succeir i la seva condició de mestre de Juan Sánchez Cotán, situen a Blas de Prado als orígens de la natura morta espanyola, encara que cap obra de la seva mà s'hagi conservat fins a l'actualitat. Igualment són lloades les seves obres pels experts Antonio Palomino, Antonio Ponz i Céan Bermúdez.[18]
Output: On va conèixer Francisco Pacheco a Prado?
Les obres conservades de Blas de Prado són en gran part de tema religiós, tot i que autors de la seva pròpia època com Francisco Pacheco o Jusepe Martínez el cataloguen com un bon retratista i pintor de natures mortes. Al seu pas per Sevilla camí del Marroc el va conèixer el primer dels dos, qui explica al seu llibre Arte de la pintura que «quan va passar a Marroc per ordre del Rei, portava uns llenços de fruites, que jo vaig veure, molt ben pintats».[17] L'afirmació de Pacheco, per la data en què va haver de succeir i la seva condició de mestre de Juan Sánchez Cotán, situen a Blas de Prado als orígens de la natura morta espanyola, encara que cap obra de la seva mà s'hagi conservat fins a l'actualitat. Igualment són lloades les seves obres pels experts Antonio Palomino, Antonio Ponz i Céan Bermúdez.[18]
Output: Què portava Prado quan va conèixer a Pachco?
Les obres conservades de Blas de Prado són en gran part de tema religiós, tot i que autors de la seva pròpia època com Francisco Pacheco o Jusepe Martínez el cataloguen com un bon retratista i pintor de natures mortes. Al seu pas per Sevilla camí del Marroc el va conèixer el primer dels dos, qui explica al seu llibre Arte de la pintura que «quan va passar a Marroc per ordre del Rei, portava uns llenços de fruites, que jo vaig veure, molt ben pintats».[17] L'afirmació de Pacheco, per la data en què va haver de succeir i la seva condició de mestre de Juan Sánchez Cotán, situen a Blas de Prado als orígens de la natura morta espanyola, encara que cap obra de la seva mà s'hagi conservat fins a l'actualitat. Igualment són lloades les seves obres pels experts Antonio Palomino, Antonio Ponz i Céan Bermúdez.[18]
Output: On situen a Blas de Prado?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: Què va comprar el MNAC?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: De qui eren propietat les tretze taules abans del 1917?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: Com va ser el procés de compra de les tretze taules pel MNAC?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: De quant va ser la primera oferta que es va fer als propietaris?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: Quina era la finalitat de la venda de les tretze taules al MNAC?
El retaule va ser propietat del municipi de Granollers fins que el 1917 el MNAC, després d\'una llarga negociació, va comprar les tretze taules que custodia actualment.[7] El procés d\'adquisició va ser molt complicat, ja que la venda dels retaules tenia com a finalitat obtenir fons per construir l\'hospital de Granollers: això va fer que el preu fixat pels seus propietaris fos el més alt que mai havia hagut d\'afrontar la Junta de Museus. Haver de pagar un preu tan alt va comportar nombrosos problemes i entrebancs per encaixar-ho en un pressupost extraordinari municipal. La negociació va començar el 1914, quan després d\'assabentar-se de la intenció de vendre les taules de l\'antic retaule gòtic, la Junta va comissariar Josep Rogent per realitzar les gestions preliminars. El 1915, la junta de construcció de l\'hospital demanà autorització al bisbe per vendre els retaules, i la comissió d\'adquisicions de retaules es traslladà a Granollers per examinar in situ les taules. La Junta de Museus era conscient que la col·lecció gòtica estava faltada de peces substancials i que aquest conjunt de tretze taules podia ser de gran importància. El vocal Manuel Rodríguez Codolà va elaborar un dictamen favorable. on remarcà "la importància de recuperar una de les grans obres dels Huguet" després que s\'hagués perdut el Retaule de Sant Antoni Abat, cremat durant la Setmana Tràgica, i considerant l\'interès pel gòtic[n. 1] –un estil que havia estat oblidat– i que un canvi d\'idees en el món de l\'art i les descobertes científiques començaven a treure\'l del desconeixement. S\'acordà consignar al pressupost una quantitat màxima de 125.000 pessetes per a la seva adquisició, encara que la primera oferta que es féu als propietaris fou de cent mil pessetes. Juntament amb les taules de Granollers hi anava inclòs un retaule gòtic de sis compartiments amb la vida i martiri de sant Sebastià amb una predel·la de cinc divisions que contenia una representació de Jesús i els instruments de la Passió, un bisbe i sant Roc i un a escena de martiri.
Output: Quan es va cremar el Retaule de Sant Antoni Abat?
L'estructura compositiva del Calvari és quasi idèntica entre aquest retaule i el de sant Antoni Abat, si bé alguns detalls marquen les diferències entre ambdues obres. El nombre de personatges al costat dret, darrere dels soldats jugadors, és superior al retaule d'Huguet. Una altra diferència en les vestimentes dels dos retaules, ja que mentre Huguet vesteix els seus personatges amb robes orientals i senzilles, al retaule de Granollers els personatges masculins vesteixen amb indumentàries més riques i d'un estil clarament militar. També canvia la vestimenta del príncep dels sacerdots que Huguet representa vestit de bisbe, un rang eclesiàstic encara no inventat en l'època representada i que, en realitat, es tracta d'un simbolisme utilitzat per l'autor per a mostrar que el personatge tenia un alt rang dins la comunitat.[24]
Output: Com vesteix Huguet els seus personatges al retaule?