Johannes Brahms
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Musikk,Klassisk musikk,Den klassiske musikkens historie,Klassisk musikk på 1800-tallet,Internasjonale klassiske komponister og verker på 1800-tallet
Johannes Brahms var en tysk komponist og en av de betydeligste komponistene innenfor romantikken på slutten av 1800-tallet. Han var både en begavet håndverker med respekt for tradisjon og de klassiske formene, og en dypt personlig kunstner med evne til å formidle sterke følelser gjennom musikken. Hans fire symfonier, to klaverkonserter, fiolinkonserten og dobbelkonserten for fiolin, cello og orkester regnes som hovedverker i orkesterlitteraturen. Hans kammermusikk og sanger fremføres ofte, og hans messe Ein deutsches Requiem regnes som et av epokens betydeligste kirkemusikalske verk.
Liv Johannes Brahms var født i Hamburg, hvor han vokste opp i et fattigkvarter. Han viste tidlig musikalsk begavelse og måtte spille til dans og arrangere underholdningsmusikk for å tjene penger til familiens underhold. Han fikk undervisning i klaverspill, og fra tolvårsalderen i komposisjon av pianisten Eduard Marxen. Han debuterte som pianist femten år gammel. I 1853 drog han på turné sammen med den ungarske fiolinisten Ede Reményi og lærte Joseph Joachim, Franz Liszt, Hans von Bülow, og Clara og Robert Schumann å kjenne. Schumann skrev en oppsiktsvekkende artikkel om «den unge ørn», hilste Brahms som en musikkens Messias og hjalp ham til å få trykt de første komposisjonene. Vennskapet med Schumann, og særlig vennskapet med og kjærligheten til Clara, fikk gjennomgripende betydning for Brahms. Fra 1857 til 1859 var Brahms ansatt som pianist og kapellmester ved hoffet i Detmold. I 1860 skrev han under på et manifest som gikk mot den musikalske retningen som «nytyskerne» sto for – det vil si den programmusikken man finner hos Hector Berlioz og Franz Liszt, samt de musikalske ideene utviklet av Richard Wagner. Med sin holdning ble Brahms en motpol til disse og må sies å stå på den absolutte musikkens grunn. Musikk der et «program» i en eller annen form – et dikt eller en uttrykksmettet tittel – bestemmer innholdet, stod Brahms meget fjernt. Hans musikk faller stort sett innenfor de overleverte formene og i og med det kan han regnes som konservativ. Det betyr imidlertid ikke at han ikke maktet å gi de overleverte formene nytt liv med en forfinet gjennomarbeidelse ned til minste detalj. Da han i 1862 ble forbigått ved ansettelse av dirigent for det filharmoniske orkesteret i Hamburg, reiste han til Wien, hvor han hadde sin faste bopel de siste 25 årene av sitt liv. I 1863–1864 var han dirigent for Sing-Akademie i Wien og fra 1872 til 1874 for Gesellschaft der Musikfreunde. Han fikk tilbud om flere stillinger, blant annet stillingen som kantor ved Thomaskirken, men han foretrakk å leve som fri kunstner. Han foretok stadig konsertreiser, dirigerte egne verker og spilte blant annet sine klaverkonserter. Om somrene oppholdt han seg gjerne i Sveits. Verker og stil Brahms' produksjon viser en organisk utvikling mot stadig større enkelhet og konsentrasjon. Han sluttet seg tidlig til den schumannske romantikken og Ludwig van Beethovens siste verker. «La andre gjøre hva de vil. Min mester er Beethoven», skal han ha uttalt. I sine senere år studerte han flittig Johann Sebastian Bach og eldre tyske vokalkomponister. En stadig inspirasjonskilde for ham var den tyske folkemusikken. Han var til det ytterste selvkritisk og gjorde mange forsøk i de større formene før han gav seg i kast med det verket han hadde satt seg som mål. Sin første symfoni fullførte han 43 år gammel. Brahms komponerte 23 strykekvartetter, men bare tre av dem er utgitt. Formelt var Brahms konservativ. Særlig fremtredende i hans produksjon er sonate-, lied- og variasjonsformene. Harmonisk og modulatorisk gikk han ikke stort lenger enn wienerklassisismen. Det kontrapunktiske arbeidet spiller en stor rolle. Hans temabehandling var suveren og melodikken uttrykksfull. Han hadde en forkjærlighet for mørke farger. Storparten av hans over 200 sanger, for det meste kjærlighetslyrikk, har for eksempel et elegisk og ofte patetisk preg. Brahms, som er blitt karakterisert som den siste store klassikeren, vant stor anerkjennelse av sin samtid. Hans von Bülows slagord, «de tre store B'er: Bach, Beethoven og Brahms», har kanskje ikke gyldighet i dag, men han er fremdeles stadig å finne på konsertprogrammene over hele verden. Sentral verker  Verk Opus År      Serenade i D-dur  11 1857–1860   Serenade i A-dur 16 1858–1860   Variasjoner over et tema av Joseph Haydn  56a 1873   Symfoni nr. 1 i c-moll  68 1855–1876   Symfoni nr. 2 i D-dur 73 1877   Akademisk festouverture  80 1880    Tragisk ouverture 81 1880   Symfoni nr. 3 i F-dur 90 1883   Symfoni nr. 4 i e-moll 98 1884–1885 Verk Opus År     Klaverkonsert nr. 1 i d-moll 15 1854–1859   Fiolinkonsert i D-dur 77 1878–1879   Klaverkonsert nr. 2 i B-dur 83 1878–1881   Konsert for fiolin og cello i a-moll 102 1887 Verk Opus År     Klavertrio i H-dur 8 1853–1854, revidert i 1889   Klavertrio i C-dur 87 1880–1882   Klavertrio i c-moll 101 1886   Horntrio i Ess-dur 40 1865   Klarinettrio i a-moll 114 1891   Klaverkvartett i g-moll 25 1861   Klaverkvartett i A-dur 26 1861–1862   Klaverkvartett i c-moll 60 1875   Strykekvartetter i c-moll og a-moll 51 1865–1873   Strykekvartett i B-dur 67 1876   Klaverkvintett i f-moll 34 1861–1864   Strykekvintett i F-dur 88 1882   Strykekvintett i G-dur 111 1890   Klarinettkvintett i h-moll 115 1891   Strykesekstett i B-dur 18 1858–1860   Strykesekstett i G-dur 36 1864–1865   Fiolinsonate i G-dur 78 1879   Fiolinsonate i A-dur 100 1886   Fiolinsonate i d-moll 108 1888   Cellosonate i e-moll 38 1865   Cellosonate i F-dur 99 1886   2 klarinettsonater, f-moll og Ess-dur 120 1894 Verk Opus År     Sonate i C-dur 1 1853   Sonate i fiss-moll 2 1852   Sonate i f-moll 5 1853   Variasjoner og fuge over et tema av Georg Friedrich Händel  24 1861   Variasjoner over et tema av Nicolò Paganini  35 1863   Klaverstykker 76 1878   To rapsodier, h-moll og g-moll 79 1879   Fantasier 116 1892   Tre intermezzi 117 1892   Klaverstykker 118 1892   Klaverstykker 119 1892 Verk Opus År     To preludier og fuger, a-moll og g-moll  1856–1857   Elleve koralforspill 122 1896 Verk Opus År     Ein deutsches Requiem 45 1860–1868    Rinaldo (kantate) 50 1863–1868    Rapsodi for alt, mannskor og orkester 53 1869   Schicksalslied 54 1871   Triumphlied 55 1871   Nänie 82 1881   Gesang der Parzen 89 1882 Verk Opus År      Liebeslieder (for vokalkvartett) 52 1869    Neue Liebeslieder (for vokalkvartett) 65 1874   Romanzen aus L. Tiecks Magelone 33 1861–1868   Vier ernste Gesänge 121 1896   Totalt over 260 sanger med klaver      Brahms laget også tre store samlinger med folkevisebearbeidelser. Les mer i Store norske leksikon musikk i romantikken Eksterne lenker Brahms-instituttet ved Lübeck musikkhøgskole Litteratur Brahms, Johannes: Johannes Brahms: life and letters, selected [...] by Styra Avins, 1997, isbn 0-19-816234-0, Finn boken  Keys, Ivor: Johannes Brahms, 1989, isbn 0-7470-1805-7, Finn boken  MacDonald, Malcolm: Brahms, 1990, isbn 0-19-816484-x, Finn boken  Musgrave, Michael: A Brahms reader, 2000, isbn 0-300-06804-2, Finn boken  Musgrave, Michael, red.: The Cambridge companion to Brahms, 1999, isbn 0-521-48581-9, Finn boken  Neunzig, Hans A.: Brahms, 2003, isbn 1-904341-38-1, Finn boken  Swafford, Jan: Johannes Brahms: a biography, 1997, isbn 0-679-42261-7, Finn boken  Østerberg, Dag: Brahms, 2003, isbn 82-05-30626-5, Finn boken