erbium
Store norske leksikon,Realfag,Kjemi,Grunnstoffer,Stabile grunnstoffer
Erbium er et grunnstoff som er et svært sjeldent, sølvhvitt metall. Det har atomnummer 68 og atomsymbol Er. Det er det 12. grunnstoffet blant de 14 grunnstoffene som tilhører lantanoidene i periodesystemet.
Forekomst Erbium finnes i naturen sammen med yttrium og de tyngre lantanoidene i forskjellige mineraler, hvorav monazitt og bastnäsitt er de viktigste. Kjemiske egenskaper Metallet er sølvglinsende, mykt og smibart. Det har høyt smeltepunkt, og ved svært lave temperaturer er det ferromagnetisk og superledende. Metallisk erbium er relativt stabilt i luft ved vanlige temperaturer, men det oksideres langsomt av oksygen og vann. Det løses lett i fortynnete mineralsyrer. Fremstilling Erbium blir skilt fra andre lantanoider ved ionebytter- og ekstraksjonsmetoder. Metallet fremstilles ved termisk reduksjon av fluoridet, som har kjemisk formel ErF3, med kalsium. Erbium dannes også som fisjonsprodukt i kjernereaktorer. Bruk Erbium og dens kjemiske forbindelser har få praktiske anvendelser. På grunn av det høye smeltepunktet og metallets evne til å absorbere termiske nøytroner brukes erbium som legeringsmetall for deler i kjernekraftverk.Erbium brukes også til å laget en type laser. Fysiologisk virkning Erbium og erbiumforbindelser er lite giftige. Historikk Erbium ble oppdaget av den svenske kjemikeren Carl Gustaf Mosander i 1842 i gadolinitt. Navnet er avledet av Ytterby ved Stockholm, hvor lantanoidrike mineraler først ble funnet. Rent erbiummetall ble fremstilt første gang i 1934 av tyskerne Wilhelm Klemm og Heinrich Bommer. Erbium Atomsymbol Er     Atomnummer 68   Relativ atommasse 167,26   Smeltepunkt 1529 °C   Kokepunkt 2868 °C   Massetetthet 9,07 g/cm3    Oksidasjonstall III   Elektronkonfigurasjon [Xe]4f126s2 Les mer i Store norske leksikon lantanoider grunnstoff periodesystemet