Gian Lorenzo Bernini
Store norske leksikon,Kunst og estetikk,Bildende kunst,Kunsthistorie,Skulptur og mosaikk i renessansen og barokken
Gian Lorenzo Bernini var en italiensk billedhugger, arkitekt, maler, tegner, og scenograf. I tillegg skrev han teaterstykker, tegnet kulisser, designet medaljer, møbler og vogner og restaurerte antikk skulptur. Bernini var barokkens største multitalent og anses for å være 1600-tallets Michelangelo. Han var sønn av billedhuggeren Pietro Bernini (1562–1629), som var hans første lærer. Familien flyttet til Roma omkring 1605–1606. De tidligste verkene laget han som ung gutt i samarbeid med faren Pietro.
Etter hvert som han ble en anerkjent kunstner etablerte han sitt eget verksted med et stort antall elever og assistenter.Ingen enkelt kunstner har preget Roma i så stor grad som Bernini, han var skaperen av barokkens Roma. Hans kunstneriske kraft er synlig både i byrommet, kirker, palasser og museer. Bernini var barokkens mesterregissør som gjorde Roma til «Det store verdensteater».Bernini levde under ti paver og arbeidet under åtte av dem. De viktigste var de tre store «byggepavene» på 1600-tallet: Urban 8 Barberini, Innocens 10 Pamphili, Alexander 7 Chigi. Fornyer av skulpturen Skulpturen San Sebastian (1616–1617), regnes for å være Berninis første selvstendige verk uten noen synlige spor av farens stil. Verket beskrives også som den første fullmodne barokke skulptur. Den svært kunstinteresserte kardinal Scipione Borghese (1577-1633), nevø av pave Paul 5, var Berninis første oppdragsgiver. Han hadde en stor kunstsamling i sin private villa i utkanten av Roma, i dag kunstmuseet Galleria Borghese. Det tidligste verket av Bernini til samlingen var sannsynligvis Geita Amalthea med Jupiterbarnet og en faun (1612–1614), som den unge gutten laget helt på egen hånd. Han laget så fire skulpturer for Scipione Borghese som alle viser hvordan Bernini dramatiserte motivet som på en teaterscene. Aeneas, Anchises og Ascanius som flykter fra Troya (1618–1619) viser et motiv fra Vergils Aeneiden der den trojanske prinsen Aeneas bærer sin blinde far Anchises på skulderen med sønnen Ascanius ved siden. Hodet til Aeneas har tydelige trekk fra Den gjenoppståtte Kristus laget av Michelangelo (1514–1521) i kirken Santa Maria Sopra Minerva. Muskelspillet hos Aeneas og de slappe hudfoldene til Anchises er levende fremstilt. Den neste skulpturen var Pluto og Proserpina (Bortførelsen av Proserpina) (1621–1622) som viser en hendelse fra Ovids Metamorfoser. Gester, ansiktsuttrykk og ulike overflater viser hvordan Bernini videreutviklet sin tekniske dyktighet og fikk det harde marmoret til å fremstå som levende kropper. Tårene på kinnet til Proserpina ser like ekte ut som på et maleri. I Statuen av David (1623–1624) ses den bibelske helten i det øyeblikket han er i ferd med å slynge steinen mot kjempen Goliat. Med rynkete bryn og sammenbitt munn vrir David kroppen og samler maksimalt med krefter før den avgjørende handlingen. Vi som tilskuere må forestille oss Goliat et sted bak oss, og vi blir dermed involvert i handlingen. Gjennom bevegelsen og uttrykket til David har Bernini forent det kunstneriske rommet med det virkelige rommet. Dette var begynnelsen på den barokke idéen om å ta i bruk omgivelsene rundt skulpturen. Ansiktet til David er Berninis selvportrett. Kardinal Maffeo Barberini, den senere pave Urban 8, kom innom verkstedet til Bernini og holdt speilet opp foran ham. Den siste skulpturen var Apollo og Daphne (1622-1625) med et tema fra Ovids Metamorfoser. Guden Apollo er forelsket i nymfen Dafne og Bernini har fanget det øyeblikket da den løpende Apollo griper rundt midjen til Dafne som blir forvandlet til et laurbærtre. Med sin tekniske virtuositet har Bernini her overgått marmorets grenser og har omskapt en litterær tekst til et levende, skulpturelt drama, som på en teaterscene. Teresas ekstase (1647–1651), utsmykningen av Cornarokapellet i kirken Santa Maria della Vittoria, er et strålende eksempel på Berninis unike evne til å forene skulptur, arkitektur og maleri til en dekorativ og følelsesladet helhet. Sentralt i verket ses en marmorgruppe av Santa Teresa og engelen med en pil i hånden. Bernini har fanget det henførte uttrykket til Teresa idet pilen gjennomborer henne og fører henne inn i en himmelsk ekstase. På hver side sitter medlemmer av Cornarofamilien i små nisjer og er vitne til dramaet. Hele kapellet ble for førtse gang totalrenovert i 2021. Bernini laget to skulpturer til Chigikapellet i Santa Maria del Popolo etter oppdrag av pave Alexander 7. Daniel (1655-57) og Habakuk og engelen (1655-61) står i hver sin nisje i kapellet, som ble utformet av Rafael 1513-15. Engelen lener seg ut av nisjen, trekker den sittende Habakuk opp etter håret og peker samtidig mot Daniel i den andre nisjen. Daniel kneler mens han strekker armene utover i bønn, med blikket vendt opp mot mosaikkbildet av Gud Fader øverst i taket. Bernini har gitt en motvekt til de følsomme, langstrakte linjene i Daniels nakne kropp, i form av det flagrende draperiet som følger figuren i kantete folder. Figurenes positurer og livlige gester forvandler det klassiske høyrenessansekapellet til en levende romopplevelse. Pave Clemens 9 ga i 1667 Bernini oppdraget med å renovere Ponte sant’Angelo, broen over Tiberen til Vatikanet. Bernini og hans assistenter skulpturerte ti engler, som bærer forskjellige gjenstander fra Jesu lidelseshistorie. Bernini selv laget bare de to skulpturene Engelen med Tornekronen og Engelen som bærer Inskripsjonen I.N.R.I., begge utført 1668-1669. Paven mente at disse var for verdifulle til å stå ute på broen og de ble derfor erstattet av kopier. Originalene er nå i kirken S. Andrea delle Fratte. I 1673 fikk Bernini i oppdrag å fornye kapellet til familien Albertoni Altieri i kirken San Francesco a Ripa i Trastevere. Der laget han skulpturen av et tidligere familiemedlem, den salige Ludovica Albertoni (1473-1533), som var kjent for sine gode gjerninger. Hun ligger på en marmorseng med hendene presset inn mot brystet, halvåpen munn og hodet lent bakover på en pute. Bernini har skapt en gripende fremstilling av Ludovica i selve dødsøyeblikket. Bernini startet tidlig med å lage portretter. Han var nyskapende når han med sin geniale teknikk forvandlet marmoret til en naturtro gjengivelse av personens fysiske og psykologiske særtrekk. Det var Bernini som skapte den fullmodne barokke portrettbysten. I et portrett av Pave Urban 8 (1623–1624) har han fremstilt paven, som var en nær venn, smilende og uten tiara og kappe. Det var første skulpturelle fremstilling av en pave uten tradisjonelt pavelig utstyr. Portrettet av Costanza Bonarelli (1636–1637), som en periode var Berninis elskerinne, viser en fri sensualitet som var et radikalt brudd med tidens kvinneportrett. I portrettet av Ludvig 14 (1665) la Bernini vekt på å få frem en heroisk dimensjon der kongen dreier hodet mot høyre med et skuende blikk. Portrettet av Gabriele Fonseca (1668-72) viser hvordan hendene forsterker det inderlige uttrykket. Den ene hånden er knyttet hardt sammen mens den andre er presset mot brystet. Vatikanet Pave Urban 8 utnevnte Bernini til offisiell pavelig kunstner og i 1624 fikk han i oppdrag å lage en ny baldakin over Peters grav. Bernini samarbeidet med sin erkerival arkitekten Borromini og utførte det første barokke monumentet i Peterskirken. Baldakinen bæres av fire vridde søyler i bronse og hele strukturen er 28,5 meter høyt. I 1629 ble Bernini sjefsarkitekt over Peterskirken der han sammen med sine elever og assistenter skapte en stor mengde verk, blant annet gravmonumentene til pavene Urban 8 og Alexander 7. Gravmonumentet til Urban 8 er utført i et mangfold av materialer, bronse og marmor i forskjellige farger. Paven selv, i bronse, troner øverst med pavelige regalier, rikt foldefall og høyre hånd i velsignelsesgest. Nedenfor står allegoriske kvinnefigurer i hvit marmor, dydene Kjærlighet på venstre side og Rettferdighet på høyre side. På sarkofagen i midten sitter et bevinget skjelett, Døden, og skriver pavens navn på en plate. Bernini har skapt levende figurer i livlige bevegelser som sammen danner en fullkommen helhet. Etter oppdrag fra pave Alexander 7 skapte Bernini det andre barokke hovedverket i Peterskirken, St. Peters stol (Cathedra Petri) (1656–1666). Monumentet er plassert mot bakre vegg av apsis med den eikestolen som ifølge tradisjonen, apostelen Peter skulle ha sittet i, som midtpunkt. Bernini har iscenesatt et mangfold av virkemidler og materialer. De fire kirkefedrene, ivrig gestikulerende, er fremstilt i forgylt bronse. Vindusåpningen øverst er forvandlet til en strålende sol i gyllent glass med Duen i midten, omgitt av stukkengler i voldsom bevegelse. Innslag av mangefarget stein bidrar til den dramatiske virkningen. Barokkens uttrykkskraft er her drevet til det ytterste. Berninis viktigste verk som arkitekt er utformingen av Petersplassen (1656–1667). Han valgte en oval som grunnform og der sammenkoplingen til kirkefasaden er en trapesformet forplass med korridorer på hver side. Den ovalformete plassen er på hver side omgitt av to halvsirkelformete kolonnader med fire søyler i bredden. Bernini sammenlignet kolonnadene med kirkens åpne armer som skal samle troende og vantro og forene alle trosretninger på plassen. Både kolonnadene og korridorene bærer til sammen 140 skulpturer, tre meter høye som representerer kirkens og troens persongalleri, fremstilt i et levende kroppsspråk. Bernini iscenesatte Petersplassen til et teater der alle som var tilstede skulle være henrykte medspillere, helt i barokkens ånd. I 1636 utformet Bernini en plan for to tårn til Peterskirkens fasade. Byggingen av sydtårnet startet i 1637, men etter påviste sprekkdannelser måtte hele prosjektet stoppes i 1641 og tårnet ble tatt ned. Berninis siste arbeid for Vatikanet var Scala Regia (1663–1666), hovedtrappen fra Petersplassen til Vatikanpalasset. Ved å utnytte perspektiviske virkninger ga Bernini trappen et monumentalt utseende til tross for trange og uregelmessige romforhold. Fontener Bernini omtalte seg selv som «vannets venn» og har satt preg på mange av Romas fontener. Han var den barokke mesteren som skapte perfekt samspill mellom marmor og vann. På Piazza di Spagna laget han sammen med faren (hvem som hadde hovedansvaret er fortsatt noe omdiskutert) fontenen Barcaccia (1627–1629), i form av en båt fylt med vann. Tritonfontenen (1643) på Piazza Barberini var den første offentlige fontenen som Bernini utformet helt på egen hånd. Triton sitter på et stort skjell, båret oppe av fire delfiner med halen i været. Med bakoverbøyd hode blåser Triton i en stor konkylie som får vannet til å sprute ut og nedover kroppen hans. Biene fra Barberinis familievåpen viser til Urban 8, fontenens oppdragsgiver. Midt på Piazza Navona står hovedverket Fire elvers fontenen (La Fontana dei Fiumi) (1648–1651) som Bernini laget for pave Innocens 10. På hvert hjørne av en naturlig utformet klippe sitter fire kolossalfigurer som er personifikasjoner av elvene Donau, Ganges, Nilen og Rio de la Plata. I midten reiser det seg en obelisk fra første århundre eter vår tid, med en due, pavens familievåpen, på toppen. En hest, et fabeldyr og forskjellige vekster ses under og oppå klippen. Fontenen er et høydepunkt som viser Berninis mesterlige evne til å sette sammen alle delene til en kunstnerisk helhet. Bernini forbløffer og forfører oss. Arkitekten I tillegg til utformingen av Petersplassen utførte Bernini både helt og delvis flere palasser og kirker. St. Andrea al Quirinale (1658–1666) er Berninis eget verk. Interiøret i den lille ovale kirken er som en rytmisk bevegelse og fører oppmerksomheten mot alteret. Bernini forvandlet kirkerommet til et theatrum sacrum ved å bruke alle virkemidler i form av skulptur, farget stein, maleri, gull og lys, for å skape den rette bakgrunnen for mysteriene i den katolske tro. Bernini oppsøkte ofte kirken som en hvile i arbeidet sitt. Bernini overtok sammen med Borromini byggingen av Palazzo Barberini (1626–1633) etter Madernos død i 1629. Her var det en stor teaterscene der Bernini hadde scenografien til mange forestillinger. Palazzo Montecitorio (1653–1655) er også delvis utført av Bernini. Bernini hadde ansvaret for ombyggingen av Palazzo Chigi-Odescalchi (1664–1666) og utformet en helt ny fasade med pilastre over to etasjer, som senere ble modell for palasser over hele Europa. I 1665 var Bernini i Paris for å utarbeide ny fasade til Louvre, men alle de fire utkastene ble forkastet. Det første utkastet ble imidlertid brukt av arkitekt Emil V. Langlet i utformingen av fasaden til Stortingsbygningen i Oslo (1861–1866). Sir Christopher Wren møtte Bernini i Paris og ble inspirert av hans Louvre-utkast til sitt første prosjekt for St. Paul-katedralen i London. Blant annen arkitektur i Roma kan ombyggingen av St. Bibiana i Roma (1624-26) nevnes. Dette var Berninis første arkitektoniske arbeid. Pave Alexander 7 var opptatt av byfornyelse og Dronning Kristina av Sverige sitt inntog i Roma 1655 var en god anledning til å starte. Bernini satte sitt preg på Piazza del Popolo ved å bygge om interiøret av kirken Santa Maria del Popolo, omarbeide Porta del Popolo og fullføre fasadene til Carlo Rainaldos to kirker. Andre arkitekturverk inkluderer Arsenalet i Civitavecchia (1658-63), San Tomaso di Villanova i Castelgandolfo (1658-61) og Santa Maria dell’Assunzione i Ariccia (1662-64). Hovedverker  Verk År     David 1623   Apollon og Dafne 1625   Constanza Buonarelli, portrettbyste 1635   Il tritone, barokkfontene, Piazza Barberini 1642–43   Den hellige Teresa i Santa Maria della Vittoria, Roma 1646   Fontana dei Fiumi, Piazza Navona 1647–52   Byste av Ludvig 14 1665   Gravmonument over pave Alexsander 7 1678 Verk År     Baldakinen over høyalteret, Peterskirken 1633   Petersplassen med kolonnaden 1656–67   Scala Regia, hovedtrappen i Vatikanet 1663–66   Sant'Andrea, Quirinal-høyden 1658–70   Palazzo Barberini (påbegynt av C. Maderno) 1630 Les mer i Store norske leksikon barokken Peterskirken Litteratur Hibbard, Howard: Bernini, 1965, isbn 0-14-020701-5, Finn boken  Wittkower, Rudolf: Bernini : the sculptor of the Roman Baroque, [4th ed.], 1997, isbn 0-7148-3715-6, Finn boken