Colombias litteratur
Store norske leksikon,Språk og litteratur,Litteratur i verden,Sør-Amerikas litteratur,Colombias litteratur
Den egentlige colombianske litteraturen begynner først etter frigjøringen fra Spania i 1819. Diktningen var nasjonalromantisk, som i de fleste nydannede søramerikanske stater på den tiden.
To fremstående diktere fra denne perioden er José Eusebio Caro og Julio Arboleda, begge influert av Victor Hugo og George Gordon Byron. Innen prosadiktningen utmerker Jorge Isaacs seg ved sin idyllisk-romantiske María (1867). En populær dikter er Gregorio Gutiérrez González, som synger om sitt fedrelands naturskjønnhet. José Asunción Silva (1865–1896) regnes som forløper til «modernista»-bevegelsen. Under påvirkning av Heinrich Heine, Edgar Allan Poe og de franske symbolistene skrev han sine melankolske Nocturnos. Blant de colombianske forfattere som er utgått fra «modernista»-bevegelsen, kan nevnes lyrikeren Guillermo Valencia og essayisten Baldomero Sanín Cano.Blant de fremste romanforfatterne kan nevnes realisten Tomás Carrasquilla, forfatter av La marquesa de Yolombó (Markisen av Yolombó) fra 1926, og fremfor alt José Eustasio Rivera med La vorágine (1924), som skildrer gummitappernes liv i Colombias urskog. Eduardo Caballero Calderón har gjort seg bemerket med romanen El Cristo de espaldas (Kristus bakfra) fra 1952. José Antonio Osorio Lizarazo har gitt naturalistiske skildringer av menneskelig fornedrelse. Hernando Téllez er kjent for sine realistiske noveller, mens Manuel Mejía Vallejo (1923–1998) er regionalist i sine samfunnskritiske romaner. Gabriel García Márquez, uten tvil en av Colombias fremste forfattere, er særlig kjent for romanen Hundre års ensomhet utgitt i 1967 (Originaltittel: Cien años de soledad. Norsk oversettelse fra 1970). Han fikk Nobelprisen i 1982. Av yngre romanforfattere kan nevnes Gustavo Álvarez Gardeazábal og Fanny Buitrago (begge født 1945), Evelio Rosero Diago (født 1958) og Santiago Gamboa (født 1965).Innenfor lyrikken regnes Porfirio Barba Jacob (pseudonym for Miguel Angel Osorio) til «modernista»-bevegelsens utløpere, mens León de Greiff og Germán Pardo García hører til mellomkrigstidens avantgarde-diktere. I 1939 stod lyriker-gruppen Piedra y cielo (Stein og himmel) frem, med blant annet Eduardo Carranza og den metafysisk-orienterte Jorge Rojas. I 1957 startet Gonzalo Arango bevegelsen «nadaísmo», som fikk mange tilhengere, blant annet William Agudelo, som senere ble nicaraguaneren Ernesto Cardenals medarbeider. Blant dramatikerne har Antonio Alvarez Lleras (1892–1956), Luis Enrique Osorio (1896–1966) og Enrique Buenaventura (1925–2003) gjort seg spesielt bemerket. Germán Arciniegas (1900–1999) var en fremstående essayist.Til slutt bør nevnes to betydelige colombianske kritikere og språkforskere, Miguel Antonio Caro (1843–1909) og Rufino José Cuervo (1842–1911), som sammen har øvd stor innflytelse på spansk språkforskning. Det colombianske instituttet Caro y Cuervo fortsetter deres arbeid. Les mer i Store norske leksikon Colombia teater i Colombia kunst i Colombia musikk i Colombia