Much attention in this article is paid to theoretical sources of speech activity, which later evolved into psycholinguistics, where was singled out one of its research subject components – speech activity; definition of the subject of psycholinguistics as a ratio of the individual with the structure and functions of speech activity, on the one hand, and language as the main forming characteristic of the image of man’s world – on the other hand; development of psycholinguistics, which naturally was included in the system of psychological sciences connected with generation, functioning and structure of the mental reflection of reality, which mediates the lives of individuals; changes that took place in categorical apparatus of this science: speech activity and language began to be seen as components involved in formation and operation of mental reflection, as well as in mediating of human activity by this reflection; highlighting of the ratio of speech activity and verbal activity, identification of essential features that characterize it as the highest level of speech activity; position of the majority of psychologists and linguists who single out the key features of speech, as: the presence of excitatory-motivational part (needs, motives, objective), subject of the activity, correspondence of the subject of activity to its motive, availability of product and result of this activity, planning, structure, aim direction; highlighting of the main categories of speech activity through such its features as: subjectivity of activity, structural organization, objectivity, mechanisms, unity of internal and external plans, semantic unity of the content and form; presentation of speech activity as an independent activity with a particular speech motive, namely: sense formulation and sense formation.
Значна увага в статті приділена витокам теорії мовленнєвої діяльності, яка пізніше еволюціонувала у психолінгвістику, де й виокремилася одна з її складових предмета дослідження – мовленнєва діяльність; визначенню предмета психолінгвістики як співвідношення особистості зі структурою та функціями мовленнєвої діяльності, з одного боку, і мовою як головною утворювальною характеристикою образу світу людини – з іншого; розвитку психолінгвістики, яка органічно увійшла в систему психологічних наук про породження, функціонування й будову психічного відображення реальності, що опосередковує життя індивідів; змінам, що відбулися в категоріальному апараті цієї науки: мовленнєва діяльність і мова почали розглядатися як складові, що беруть участь у формуванні та функціонуванні психічного відображення, а також у процесі опосередкування цим відображенням життєдіяльності людей; висвітленню співвідношення мовленнєвої активності й мовленнєвої діяльності, виокремленню істотних ознак, які характеризують її як найвищу ступінь мовленнєвої активності; позиції більшості психологів і лінгвістів, які виокремлюють такі основні ознаки мовленнєвої діяльності, як: наявність збуджувально-мотиваційної частини (потреба, мотив, мета), предмета діяльності, відповідність предмета діяльності її мотиву, наявність продукту і результату діяльності, спланованість, структурність, цілеспрямованість; виділенню основних категорій мовленнєвої діяльності через такі її характеристики, як-от: суб’єктність діяльності, структурна організація, предметність, механізми, єдність внутрішнього і зовнішнього планів, єдність смислового змісту і форми; представленню мовленнєвої діяльності як самостійної діяльності з особливим мовленнєвим мотивом, а саме: смислоформулюванням і смислоформуванням.