natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Account may also be taken of the fact that large undertakings are in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law (Section 1 A, fifth paragraph).
Även det faktum att stora företag bättre kan bedöma den olagliga karaktären av sina beteenden och de konsekvenser dessa får ur konkurrenssynpunkt kan beaktas (punkt 1 A, femte stycket).
In the present case, although recitals 356 and 357 to the Decision appear under the heading ‘Sufficient deterrence’, it follows from recital 356 to the Decision that the Commission took account, first, of the need to ensure that the fine had a sufficient deterrent effect, within the meaning of Section 1 A, fourth paragraph, of the Guidelines and, second, of the fact that large undertakings, like Hoechst, are better able to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law, within the meaning of Section 1 A, fifth paragraph, of the Guidelines, in order to apply an increase of 100% to the starting amount of the fine.
Det följer i förevarande fall av skäl 356 i beslutet att kommissionen, även om skälen 356 och 357 i beslutet återfanns under rubriken ”Tillräckligt avskräckande verkan”, vid höjningen av böternas utgångsbelopp med 100 procent, beaktade både nödvändigheten att säkerställa att böterna var tillräckligt avskräckande i den mening som avses i punkt 1 A, fjärde stycket i riktlinjerna, och den omständigheten att stora företag såsom Hoechst bättre kan bedöma den olagliga karaktären av sina beteenden och de konsekvenser dessa får ur konkurrenssynpunkt i den mening som avses i punkt 1 A, femte stycket, i riktlinjerna.
As regards the first factor, namely the need to ensure that the fine has a sufficient deterrent effect, it requires that the amount of the fine be adjusted in order to take account of the desired impact on the undertaking on which it is imposed, so that the fine is not rendered negligible, or on the other hand excessive, notably by reference to the financial capacity of the undertaking in question, in accordance with the requirements resulting from, first, the need to ensure that the fine is effective and, second, respect for the principle of proportionality.
Det krävs med avseende på den första faktorn, det vill säga nödvändigheten att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande, att bötesbeloppet anpassas så att den eftersökta inverkan på det bötfällda företaget uppnås, så att böterna inte blir betydelselösa, eller tvärtom orimliga, bland annat mot bakgrund av det berörda företagets finansiella förmåga, i enlighet med de krav som följer av nödvändigheten att säkerställa att böterna blir effektiva och att proportionalitetsprincipen iakttas.
The Court thus observed, in the judgment of 29 April 2004 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above, that owing to its enormous worldwide turnover by comparison with that of the other members of the cartel, one of the undertakings concerned in that case would find it easier to find the funds necessary to pay its fine, which, in order to ensure that the fine was sufficiently deterrent, justified the application of a multiplier (paragraph 241).
Förstainstansrätten har sålunda redan funnit, i domen av den 29 april 2004 i de ovan i punkt 165 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, att ett av de berörda företagen i det fallet, på grund av dess enorma totala omsättning i jämförelse med de andra deltagarna i kartellen, lättare skulle kunna uppbringa de medel som behövdes för att betala böterna. Med hänsyn till målsättningen att böter ska vara tillräckligt avskräckande var det därför motiverat att tillämpa en multiplikationsfaktor (punkt 241).
In that context, the financial resources of the undertaking must be assessed, in order to achieve properly the objective of deterrence, while observing the principle of proportionality, on the date on which the fine is imposed.
Företagets ekonomiska resurser ska i detta sammanhang uppskattas vid den tidpunkt då böterna åläggs, så att det avskräckande syftet uppnås på ett korrekt sätt, med beaktande av proportionalitetsprincipen.
In that regard, for the same reasons, it must be noted that, in the context of Article 15(2) of Regulation No 17, the upper limit of the fine, fixed at 10% of the turnover of the undertaking concerned, is determined by reference to the turnover achieved during the business year preceding the decision (Case C-291/98 P Sarrió v Commission [2000] ECR I-9991, paragraph 85).
Av samma skäl ska det i detta hänseende noteras att den övre gränsen för böterna på 10 procent av det berörda företagets omsättning, inom ramen för artikel 15.2 i förordning nr 17, ska fastställas med beaktande av omsättningen under det räkenskapsår som föregår antagandet av beslutet (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I-9991, punkt 85).
It should be noted, in that regard, that in the Decision the Commission does not specify what data were used as a basis for its conclusion that it was necessary to ensure that Hoechst’s fine was sufficiently deterrent.
Förstainstansrätten påpekar i detta hänseende att kommissionen i beslutet inte närmare angav vilka uppgifter som låg till grund för slutsatsen att det var nödvändigt att säkerställa att de böter som ålades Hoechst var tillräckligt avskräckande.
However, in the Decision the Commission sets out the worldwide turnover of the undertakings concerned for 2002 (recitals 37, 42, 46, 50 and 55), the year
Kommissionen angav emellertid i beslutet (skälen 37, 42, 46, 50 och 55) de berörda företagens totala omsättning år 2002, vilket var det räkenskapsår som föregick
HOECHST v COMMISSION corresponding to the last business year preceding the adoption of the Decision.
HOECHST MOT KOMMISSIONEN antagandet av beslutet.
The Commission also refers to 2002 in its written pleadings before the Court.
Kommissionen har för övrigt hänvisat till år 2002 i sina inlagor till förstainstansrätten.
The worldwide turnover for 2002 came to EUR 9.2 billion for Hoechst, EUR 2.243 billion for Daicel, EUR 973.4 million for Chisso, EUR 321.5 million for Nippon Synthetic and EUR 199.5 million for Ueno.
Den totala omsättningen uppgick det året till 9,2 miljarder euro för Hoechst, 2,243 miljarder euro för Daicel, 973,4 miljoner euro för Chisso, 321,5 miljoner euro för Nippon Synthetic och 199,5 miljoner euro för Ueno.
Thus in 2002 Hoechst was by far the largest of the undertakings concerned by the Decision.
Hoechst var således år 2002 det absolut största företaget bland de företag som berördes av beslutet.
In particular, its worldwide turnover was at least five times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
Dess totala omsättning var åtminstone fyra gånger större än omsättningen för det storleksmässigt näst största berörda företaget, nämligen Daicel.
In those circumstances, the Commission was entitled to seek to ensure that the fine had a deterrent effect on Hoechst.
Kommissionen hade under dessa förhållanden rätt att sträva efter att säkerställa att de böter som ålades Hoechst var avskräckande.
As regards the second factor taken into account by the Commission for the purposes of increasing the starting amount of the fine, namely the legal and economic infrastructures which place undertakings in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement, it must be emphasised, in contrast to what has been set out previously, that that factor is intended to impose a more severe penalty on large undertakings, which are presumed to have knowledge and sufficient structural means to be aware that their conduct constitutes an infringement and to evaluate the advantages to be gained from it.
Förstainstansrätten påpekar med avseende på den andra faktorn som kommissionen beaktade för att höja böternas utgångsbelopp, nämligen den omständigheten att dessa förfogade över juridiska och ekonomiska kunskaper och infrastrukturer som gör det möjligt för dem att bättre bedöma den karaktär av deras beteenden, att denna faktor i motsats till vad som ovan anförts beaktas i syfte att i större utsträckning bötfälla stora företag. Det presumeras nämligen att sådana företag besitter tillräckliga kunskaper och strukturella resurser för att känna till den olagliga karaktären av deras beteende, och för att bedöma de möjliga fördelarna därav.
It must be considered that, in that hypothesis, the turnover on the basis of which the Commission determines the size of the undertakings concerned, and therefore their ability to determine the nature and the consequences of their conduct, must relate to their situation at the time of the infringement.
Den omsättning som kommissionen beaktar för att fastställa de aktuella företagens storlek och således deras förmåga att bedöma karaktären och konsekvenserna av deras beteende, ska under dessa omständigheter avse företagens ställning vid tidpunkten för överträdelsen.
In this case, in the Decision, the Commission does not specify what data were used to found its conclusion that Hoechst was in a better position to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from that conduct under competition law.
Kommissionen angav i förevarande fall inte i beslutet vilka uppgifter som låg till grund för slutsatsen att Hoechst bättre kunde bedöma den olagliga karaktären av sitt beteende och de konsekvenser dessa får ur konkurrenssynpunkt.
However, it is common ground that Hoechst’s worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year before the end of the infringement (recital 46 to the Decision).
Det är emellertid utrett att Hoechsts världsomspännande omsättning uppgick till 28,181 miljarder euro år 1995, det vill säga det sista fullständiga året innan överträdelsen upphörde (skäl 46 i beslutet).
It cannot be maintained that, on that basis, Hoechst did not have the legal and economic infrastructures available to large undertakings, and Hoechst does not claim that it did not.
Det kan inte mot denna bakgrund göras gällande att Hoechst inte förfogade över en sådan juridisk och ekonomisk infrastruktur som stora företag förfogar över, vilket Hoechst för övrigt inte heller har påstått.
The fact that the other undertakings concerned may also have been large undertakings in 1995 cannot affect the Commission’s assessment in that regard.
Den omständigheten att även de andra berörda företagen kan ha varit stora år 1995 påverkar inte kommissionens bedömning i detta hänseende.
It follows from the foregoing that the Commission did not err in deciding to apply an increase in this case.
Det följer av det ovan anförda att kommissionen inte begick något fel genom att tillämpa en multiplikationsfaktor i förevarande fall.
The other arguments put forward by Hoechst cannot alter that finding.
De övriga argument som Hoechst har åberopat påverkar inte denna slutsats.
In particular, the fact that Hoechst contracted and its turnover fell to EUR 9 billion in 2002, or that it transferred its sorbates business before the adoption of the Decision, cannot influence the legality of the application of the increase in this case.
Den omständigheten att Hoechsts storlek minskade avsevärt, vilket medförde att dess omsättning minskade till 9 miljarder euro år 2002, eller att Hoechst överlät sin verksamhet inom sorbatsektorn innan beslutet antogs påverkar inte rättsenligheten av multiplikationsfaktorn i förevarande fall.
The reduction in Hoechst’s size does not alter the fact that its worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year of the infringement; and the fact that it transferred its sorbates business does not alter the fact that in 2002, the year corresponding to the last business year before the adoption of the Decision, Hoechst was the largest of the undertakings concerned.
För det första inverkar minskningen av Hoechsts storlek inte på den omständigheten att dess världsomspännande omsättning uppgick till 28,181 miljarder euro år 1995, det vill säga det sista fullständiga året innan överträdelsen upphörde. För det andra påverkar inte överlåtelsen av verksamheten inom sorbatsektorn den omständigheten att Hoechst var det största av de berörda företagen år 2002, vilket motsvarar det räkenskapsår som föregick antagandet av beslutet.
As regards Hoechst’s assertion that a factor of 100% should not have been applied in this case, it is not founded on any detailed element.
Hoechst har inte anfört någon närmare omständighet till stöd för sitt påstående att en faktor på 100 procent inte borde ha tillämpats i förevarande fall.
In any event, first, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Det saknas i vilket fall som helst för det första stöd för påståendet att den höjning som kommissionen vidtog överskred de gränser som fastställs genom artikel 15.2 i förordning nr 17 och i riktlinjerna.
Second, it must be borne in mind that Hoechst’s worldwide turnover in 2002 was at least four times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
Förstainstansrätten påminner för det andra om att Hoechsts totala omsättning år 2002 var minst fyra gånger större än omsättningen för det i storleksordningen andra största berörda företaget, nämligen Daicel.
The factor applied by the Commission reflects the difference in worldwide turnover in 2002 between Hoechst and the other undertakings concerned.
Den faktor som kommissionen tillämpade återspeglar i detta hänseende skillnaden i total omsättning för år 2002, mellan Hoechst och de andra berörda företagen.
Furthermore, as regards the fact that Hoechst had, in 1995, legal and economic infrastructures which meant that it was better able to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from it, and on the assumption that the other undertakings concerned were also large undertakings in 1995, there is no need, in that regard, to draw a distinction between two undertakings whose turnover is such that they can be characterised in any event as large undertakings with such infrastructures.
Vad avser den omständigheten att Hoechst år 1995 förfogade över en juridisk och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gjorde det möjligt för företaget att bättre bedöma den olagliga karaktären av företagets beteende och dess konsekvenser, och under antagandet att även de andra berörda företagen var stora företag år 1995, saknas det dessutom anledning att i detta hänseende skilja mellan två företag som, på grundval av deras respektive omsättning, i vilket fall som helst betecknas som stora företag som förfogar över sådan infrastruktur.
It follows from those elements that the factor of 100% applied by the Commission cannot be regarded in this case as disproportionate.
Av detta följer att faktorn på 100 procent som kommissionen tillämpade inte kan anses vara oproportionerlig i förevarande fall.
In the light of those elements, Hoechst’s arguments against the application of an increase of 100% to take account if the undertaking’s size and overall resources must be rejected.
Hoechsts argument att en multiplikationsfaktor på 100 procent användes i syfte att beakta företagets storlek och samlade resurser kan mot bakgrund av dessa omständigheter inte godtas.
The first part of the fifth plea must therefore be rejected.
Talan kan därmed inte vinna bifall såvitt avser den femte grundens första delgrund.
b) The duration of the infringement
b) Överträdelsens varaktighet
Under Article 15(2) of Regulation No 17, the duration of the infringement is one of the factors to be taken into consideration when determining the amount of the fine to be imposed on undertakings which have infringed the competition rules.
Överträdelsens varaktighet utgör i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 17 en av de omständigheter som ska beaktas för att fastställa det bötesbelopp som ska åläggas företag som har överträtt konkurrensreglerna.
As regards the factor relating to the duration of the infringement, the Guidelines distinguish between infringements of short duration (in general, less than one year), for which the starting amount determined for gravity should not be increased; infringements of medium duration (in general, one to five years), for which the starting amount may be increased by 50%; and infringements of long duration (in general, more than five years), for which the starting amount may be increased by 10% per year (Section 1 B, first paragraph, first to third indents).
I riktlinjerna görs det åtskillnad, med avseende på faktorn avseende överträdelsens varaktighet, mellan överträdelser med kort varaktighet (normalt kortare än ett år), avseende vilka det utgångsbelopp som fastställts på grundval av överträdelsens allvar inte ska höjas, överträdelser med medellång varaktighet (normalt ett till fem år), avseende vilka detta belopp kan höjas med 50 procent, och överträdelser med lång varaktighet (normalt längre än fem år), avseende vilka detta belopp för varje år kan höjas med 10 procent (punkt 1 B, första stycket, första till tredje strecksatserna).
In this case, in the Decision, the Commission states at recital 359 that Chisso, Daicel, Hoechst and Ueno infringed Article 81(1) EC and Article 53(1) of the EEA Agreement from 31 December 1978 until 31 October 1996.
Kommissionen fann i förevarande fall, i skäl 359 i beslutet, att Chisso, Daicel, Hoechst och Ueno har överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet, mellan den 31 december 1978 och den 31 oktober 1996.
Hoechst does not dispute that finding, or the fact that the infringement was characterised by the Commission as a ‘long-term’ infringement.
Hoechst har varken invänt mot detta konstaterande, eller den omständigheten att kommissionen kvalificerade den aktuella överträdelsen som ”långvarig”.
It follows that, as the Commission correctly observes in the Decision, the infringement in question lasted 17 years and 10 months.
Av detta följer att den aktuella överträdelsen varade 17 år och 10 månader, vilket kommissionen med rätta fann i beslutet.
The increase of 175% applied in Hoechst’s case is therefore not in itself contrary to the Guidelines (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 137).
Den höjning på 175 procent som tillämpades avseende Hoechst är således inte i sig oförenlig med riktlinjerna (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 318 nämnda målet Cheil Jedang Corporation mot kommissionen, punkt 137).
As regards Hoechst’s argument that the Guidelines make provision for only a ‘significant increase’ and not for an entirely new amount, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Det finns inget som, med avseende på Hoechsts argument att det i riktlinjerna inte föreskrivs att det ska fastställas ett helt nytt belopp utan enbart en ”kraftig ökning”, talar för att den höjning som kommissionen vidtog ska anses ha överskridit de gränser som fastställs i artikel 15.2 i förordning nr 17 och i riktlinjerna.
The use of the words ‘significant increase’ does not permit the conclusion, as Hoechst maintains, that an increase in excess of 100% would be contrary to the calculation method provided for in the Guidelines.
Det kan inte, på grundval av att begreppet ”kraftig ökning” används, dras den slutsatsen, såsom Hoechst har gjort gällande, att höjningar som överskrider 100 procent är oförenliga med den beräkningsmetod som föreskrivs i riktlinjerna.
It must be emphasised in that regard that the powers conferred on the Commission by Regulation No 17 are designed to enable it to carry out the task entrusted to it by Article 81 EC of ensuring compliance with the competition rules in the common market.
Förstainstansrätten påpekar i detta hänseende att syftet med kommissionens befogenheter enligt förordning nr 17 är att den ska kunna fullgöra sin uppgift, enligt artikel 81 EG, att se till att konkurrensreglerna på den gemensamma marknaden iakttas.
In that context, it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices and agreements, to uncover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Det är i detta avseende i överensstämmelse med allmänintresset att undvika konkurrensbegränsande förfaranden och avtal samt att upptäcka dessa och påföra sanktioner för dem (domen i de ovan i punkt 145 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 54).
Furthermore, it must be observed that even though the third indent of Section 1 B of the Guidelines does not provide for an automatic increase of 10% per year for longterm infringements, it leaves a margin of discretion to the Commission in that regard (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 134).
Förstainstansrätten anser i övrigt att även om det i punkt 1 B, tredje strecksatsen, i riktlinjerna inte föreskrivs en automatisk ökning på 10 procent per år för långvariga överträdelser, ges kommissionen ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 318 nämnda målet Cheil Jedang Corporation mot kommissionen, punkt 134).
The arguments which Hoechst puts forward in support of its plea do not seek to demonstrate that the Commission made a manifest error of assessment in that regard.
Syftet med de argument som Hoechst har åberopat till stöd för grunden i fråga är emellertid inte att visa att kommissionen gjorde en uppenbart felaktig bedömning i detta avseende.
It should further be emphasised that, in so far as the Guidelines provide that infringements lasting more than five years are to be regarded as longterm infringements, and that such infringements warrant an increase which may be fixed at 10% per year of the amount decided on to reflect the gravity of the infringement, no breach of the principle of proportionality can be found in the determination of the duration of the infringement in which Hoechst took part (see, to that effect, Case T-65/99 Strintzis Lines Shipping v Commission [2003] ECR II-5433, paragraph 194).
Förstainstansrätten påpekar även att eftersom det föreskrivs i riktlinjerna att överträdelser som har en längre varaktighet än fem år ska anses vara överträdelser med lång varaktighet och att det avseende sådana överträdelser är befogat att tillämpa en ökning som för varje år kan fastställas till 10 procent av det belopp som fastställts för överträdelsens allvar, kan det inte konstateras att proportionalitetsprincipen har åsidosatts när varaktigheten fastställdes för den överträdelse som Hoechst tog del i (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 11 december 2003 i mål T-65/99, Strintzis Lines Shipping mot kommissionen, REG 2003, s. II-5433, punkt 194).