natgillin/translations-raw huggingface dataset:
National courts have an obligation to ensure the full effect of Article 30 of the Treaty by disappfying on their own initiative domestic provisions which do not comply with that article.'
De nationella domstolarna är skyldiga att säkerställa att artikel 30 i fördraget ges fidi verkan, genom att ex officio underlåta att tillämpa sådana nationella bestämmelser som strider mot denna artikel"
Preliminary ruling (Protection of workers — Insolvency of the employer — Guarantee of payment of outstanding salary — National provision laying down a two-month timelimit for lodging applications for payment and providing for an extension of that time-limit) (Fifth Chamber)
Förhandsavgörande "Skydd för arbetstagare —Arbetsgivarens insolvens — Garantiför betalning av lönefordringar - Nationell bestämmelse enligt vilken en ansökan om utbetalning skall framställas inom en frist på två månader och möjligheten att förlänga denna frist" (femte avdelningen)
By order of 21 February 2001, received at the Court on 19 March 2001, the Sozialgericht Leipzig (Social Court, Leipzig) referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC three questions on the interpretation of Article 9 of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer.
Sozialgericht Leipzig har, genom beslut av den 21 februari 2001 som inkom till domstolen den 19 mars samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt tre frågor om tolkningen av artikel 9 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens.
Mr Pflücke was employed as a bricklayer by G. & S. Bau GmbH in Pfaffenhofen (Germany) until he handed in his notice, which took effect on 30 June 1997. His former employer, from which he is still seeking payment of wages of DEM 3 502.80 for June 1997, completely ceased trading on 31 December 1997, and is now the subject of insolvency proceedings which were commenced on 2 January 1998. Under German law, in order to recover that claim for outstanding pay from the competent guarantee institution — namely, the Bundesanstalt — Mr Pflücke should have applied to that institution for payment of insolvency compensation within two months of the date on which the insolvency proceedings were commenced, in other words between 3 January and 2 March 1998.
Enligt tysk rätt skulle Peter Pflücke, för att ha haft rätt till ersättning från den behöriga garantiinstitutionen för denna utestående lönefordran, ha ansökt hos denna om lönegarantiersättning inom två månader från den dagen, det vill säga under tiden från den 3 januari till den 2 mars 1998.
Mr Pflücke did not make any such application during that period.
Peter Pflücke framställde emellertid inget sådant krav under den perioden.
His legal counsel at the time merely notified Mr Pflücke's claim for outstanding pay to the court in charge of the insolvency proceedings on 2 February 1998.
Hans juridiska biträde vid denna tid inskränkte sig till att den 2 februari 1998 påtala den utestående lönefordringen vid den domstol som handlade konkursen.
The court-appointed receiver then certified the existence of pay arrears of DEM 3 132.65 only.
Konkursförvaltaren intygade därefter att Peter Pflücke hade en lönefordran på endast 3 132,65 DEM, och sände intyget till honom den 10 mars 1999.
The certificate that he sent to Mr Pflücke on 10 March 1999 was forwarded to the Bundesanstalt by Mr Pflücke on 9 April 1999.
Peter Pflücke sände intyget till Bundesanstalt den 9 april samma år.
On 9 June 1999, Mr Pflücke expressly applied for insolvency compensation from the Bundesanstalt.
Den 9 juni 1999 ansökte Peter Pflücke uttryckligen om lönegarantiersättning från Bundesanstalt.
The Bundesanstalt rejected that application by decision of 14 July 1999.
Bundesanstalt avslog begäran i beslut av den 14 juli 1999.
The Bundesanstalt rejected that objection by decision of 21 October 1999.
Bundesanstalt avslog Peter Pflückes klagomål i beslut av den 21 oktober 1999. Peter Pflücke väckte den 22 november 1999 talan mot detta beslut vid Sozialgericht Leipzig.
The Sozialgericht Leipzig decided to stay proceedings and refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Sozialgericht Leipzig har därför förklarat målet vilande och ställt tolkningsfrågor till domstolen.
By its first and second questions the national court seeks to ascertain essentially whether Directive 80/987, properly construed, precludes the application of a timelimit laid down by national law for the lodging of an application by an employee seeking to obtain, in accordance with the detailed rules laid down in that directive, payment of insolvency compensation.
Sozialgericht Leipzig har ställt den första öch den andra frågan för att få klarhet i huruvida direktiv 80/987 skall tolkas på så sätt att det hindrar tillämpningen av en bestämmelse i nationell rätt om en preklusionsfrist, inom vilken arbetstagare måste ansöka om betalning av lönegarantiersättning på sätt som föreskrivs i direktivet.
It is settled case-law that such time-limits prescribed in national law may not be less favourable than those governing similar domestic applications (principle of equivalence) and may not be framed in such a way as to render impossible in practice the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness).
Det framgår av fast rättspraxis att en sådan preklusionsfrist som föreskrivs i nationell rätt inte får vara mindre förmånlig än dem som avser liknande anspråk som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller i praktiken göra det omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen).
As regards payment of claims for salary which, by their very nature, are of great importance to the individual concerned, the shortness of the timelimit prescribed should not have the result that the individual concerned does not in practice succeed in complying with that time-limit, so that he does not benefit from the protection that Directive 80/987 is specifically intended to guarantee him.
När det gäller lönefordringar, som för den enskilde till sin natur är av yttersta vikt, får inte preklusionsfristens längd medföra att denne i praktiken inte har möjlighet att iaktta denna frist och därmed inte kan utöva just de rättigheter som direktiv 80/987 syftar till att säkerställa.
While it is true that compared with the time-limits applicable in other Member States, the two-month timelimit laid down by German law is not the shortest, the fact remains that several other Member States prescribe significantly longer periods or have chosen not to set such a time-limit.
Även om den preklusionsfrist på två månader som föreskrivs i tysk rätt inte är den kortaste frist som förekommer i medlemsstaternas lagstiftning, föreskrivs i flera medlemsstater preklusionsfrister som är betydligt längre än två månader.
The national court must therefore determine whether the timelimit at issue in the main proceedings is justified by overriding reasons relating to legal certainty, in particular the proper working of the guarantee institution.
Vissa medlemsstater har dessutom helt avstått från att föreskriva någon sådan frist.
Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer does not preclude the application of a timelimit laid down by national law for the lodging of an application by an employee seeking to obtain, in accordance with the detailed rules laid down in that directive, a compensation payment in respect of outstanding salary claims resulting from his employer's insolvency, provided that the timelimit is no less favourable than those governing similar domestic applications (principle of equivalence) and is not framed in such a way as to render impossible in practice the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness);
Det ankommer således på den nationella domstolen att pröva huruvida längden på den preklusionsfrist som är aktuell i målet vid den nationella domstolen motiveras av tvingande hänsyn till rättssäkerheten, särskilt säkerställandet av garantiinstitutionens funktion.
If the national court finds that the national provision laying down the timelimit is not compatible with the requirements of Community law and that no compatible interpretation of that provision is possible, it must refuse to apply the provision in question.'
Domstolen har beslutat följande dom: nl) Rådets direktiv 801987¡EEG av den 20 oktober 1980 om tiunärmning av medlemsstatemas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens hindrar inte tillämpningen av en bestämmelse i nationell rätt om en preklusionsfrist inom vilken arbetstagare skall ansöka om betalning av en kompensationsersättning för utestående lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens på sätt som föreskrivs i direktivet, under förutsättning att denna frist inte är mindre förmånlig än dem som avser liknande anspråk som grundas pä nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller i praktiken gör det omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen).
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
Generaladvokaten J. Mischo har föredragit förslag till avgörande vid sammanträdet inför femte avdelningen den 24 september 2002.
Preliminary ruling (Freedom of establishment — Taxation — Taxes on company profits — Limitation of the deductibility in one Member State of costs connected with holdings of a parent company in its subsidiaries established in other Member States — Coherence of the tax system) (Fifth Chamber)
Förhandsavgörande "Etableringsfrihet — Skatter — Bolagsskatt — Begränsning av moderbolags rätt att göra avdrag för kostnader hänförliga till innehav av dotterbolag i andra medlemsstater — Kongruens i skattesystemet" (femte avdelningen)
By judgment of 11 April 2001 the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands) referred to the Court for a preliminary ruling two questions on the interpretation of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC), of Article 58 of the EC Treaty (now Article 48 EC), and of Council Directive 90/435/EEC of 23 July 1990.
Hoge Raad der Nederlanden har, genom beslut av den 11 april 2001, ställt två frågor angående tolkningen av artiklarna 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) och 58 i EG-fördraget (nu artikel 48 EG) liksom av rådets direktiv 90/435/EEG av den 23 juli 1990.
Bosal is a company which carries on holding, financing and licensing/royalty related activities and which, as a taxpayer, is subject to corporation tax in the Netherlands.
Bosal är ett bolag som bedriver holdingverksamhet och verksamhet avseende finansiering, licenser och royalties. Bolaget är skattesubjekt och skattskyldigt för bolagsskatt i Nederländerna.
For the 1993 financial year, it declared costs amounting to NLG 3 969 339 in relation to the financing of its holdings in companies established in nine other Member States.
För räkenskapsåret 1993 deklarerade bolaget kostnader till ett belopp av 3 969 339 NLG hänförligt till finansieringen av andelsinnehav i bolag i nio andra medlemsstater.
In an annex to its declaration concerning that financial year, Bosal claimed that those costs should be deducted from its own profits.
Bosal yrkade i en komplettering till deklarationen för nämnda räkenskapsår att nämnda kostnader skulle dras av från dess egen inkomst.
The inspector refused to allow the deduction sought, and the Gerechtshof te Arnhem (Netherlands), before which Bosal brought an action against the dismissal of its claim, confirmed the inspector's position.
Skattemyndigheten medgav inte yrkat avdrag och Gerechtshof te Arnhem (Nederländerna), vid vilken Bosal väckt talan mot beslutet att inte medge avdrag, fastställde skattemyndighetens beslut.
It is in those circumstances that Bosal appealed on a point of law to the referring court.
Det är mot denna bakgrund som Bosal genom kassationstalan överklagade målet till Hoge Raad der Nederlanden.
Taking the view that an interpretation of Community law was necessary in order to resolve the dispute before it, the Hoge Raad der Nederlanden decided to stay the proceedings and refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Hoge Raad der Nederlanden fann att en tolkning av gemenskapsrätten är nödvändig för att avgöra det anhängiggjorda målet, och den beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa tolkningsfrågor till EG-domstolen.
By its questions, which it will be convenient to examine together, the referring court effectively asks whether Community law precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs are indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, vilka skall prövas i ett sammanhang, för att få klarhet i huruvida gemenskapsrätten utgör hinder för en nationell bestämmelse som vid fastställande av skatt på inkomsten i ett moderbolag som är etablerat i en medlemsstat villkorar avdragsrätten för kostnader för andel i kapitalet, i ett dotterbolag i en annan medlemsstat, av att sådana kostnader indirekt genererar skattepliktiga inkomster i den medlemsstat där moderbolaget är etablerat.
In so far as Article 13(1) of the 1969 Law merely implements the possibility offered by Article 4(2) of the directive to refuse the deduction of costs incurred by parent companies in connection with holdings in the capital of their subsidiaries, it is compatible with the directive.
Artikel 13.1 i 1969 års lag är förenlig med direktivet till den del den endast innebär ett införande av den möjlighet som ges i artikel 4.2 i direktivet, nämligen att inte medge avdrag för moderbolags kostnader för andelsinnehav i dotterbolag.
However, that possibility may be exercised only in compliance with the fundamental provisions of the Treaty, in this case Article 52 thereof.
Nämnda möjlighet kan emellertid endast utövas med beaktande av de grundläggande bestämmelserna i fördraget, i förevarande fall dess artikel 52.
In the main proceedings in this case, there is no direct link of that kind.
Det är alltså med beaktande av denna bestämmelse som
'CouncilDirective 90/435/EEC of 23 July 1990 on the common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States, interpreted in the tight of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC) precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs be indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.'
Den begränsning av avdragsrätten som i artikel 13.1 i 1969 års lag föreskrivs för nederländska moderbolags kostnader för andelsinnehav i dotterbolag i andra medlemsstater enbart i de fall när sistnämnda bolag direkt eller indirekt genererar skattepliktiga inkomster i Nederländerna utgör, såsom den hänskjutande domstolen har påpekat, ett hinder för bildande av dotterbolag i andra medlemsstater. Med beaktande av denna begränsning skulle nämligen ett moderbolag kunna avskräckas från att bedriva sin verksamhet genom ett dotterbolag i en annan medlemsstat, eftersom sådana dotterbolag normalt inte generar några skattepliktiga inkomster i Nederländerna.
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
När det inte finns något sådant direkt samband på grund av att det till exempel rör sig om olika beskattningar eller skattemässig behandling av olika skattskyldiga, kan argumentet om kongruensen i skattesystemet inte åberopas.
He proposed that the Court should answer as follows:
I målet vid den nationella domstolen saknas ett sådant direkt samband.
'(1) On a proper construction, Article 43 EC, in conjunction with Article 48 EC, precludes national rules which provide that a Member State may grant a parent company subject to tax in that Member State a deduction on costs relating to a holding owned by it provided that the relevant subsidiary makes profits which are subject to tax in the Member State in which the parent company is established.
När det gäller den skattemässiga situationen för sistnämnda bolag med avseende på inkomster i deras dotterbolag konstaterar domstolen emellertid att dessa inte kan beskattas i dessa bolag oavsett om inkomsterna härrör från dotterbolag som är skattskyldiga i Nederländerna eller från andra dotterbolag.
(2) It makes no difference to the answer to Question 1 whether, where the subsidiary is subject to tax based on its profits in the Member State concerned but the parent company is not, the relevant Member State takes account of the abovementioned costs in levying tax on the subsidiary.'
"Rådets direktiv 90/435/EEG av den 23 juli 1990 om ett gemensamt beskattningssystem för moderbolag och dotterbolag hemmahörande i olika medlemsstater, tolkat mot bakgrund av artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse), utgör hinder för en nationell bestämmelse som, vid fastställande av skatt på inkomsten i ett moderbolag som är etablerat i en medlemsstat, villkorar avdragsrätten för kostnader för andel i kapitalet i ett dotterbolag i en annan medlemsstat, av att sådana kostnader indirekt genererar skattepliktiga inkomster i den medlemsstat där moderbolaget är etablerat."
Preliminary ruling (Telecommunications services — General authorisations and individual licences — Directive 97/13/EC — Fees and charges for individual licences) (Fifth Chamber)
Förhandsavgörande "Teletjänster — Allmänna auktorisationer och individuella tillstånd — Direktiv 97/13/EG — Avgifter och kostnader för individuella tillstånd" (femte avdelningen)
By two orders of 12 June 2001, received at the Registry of the Court on 23 July 2001, the Consiglio di Stato (Council of State) referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC an identical question on the interpretation of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services.
Consiglio di Stato har, genom två beslut av den 12 juni 2001 som inkom till domstolens kansli den 23 juli samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt en i båda besluten identisk fråga om tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 97/13/EG av den 10 april 1997 om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet.
Main proceedings and the question referred for a preliminary ruling
Tvisterna i målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Albacom and Infrostrada had to pay a deposit on the charge referred to in Article 20(2) of Law No 448 and in the decree of 21 March 2000 (hereinafter 'the contested charge').
Albacom och Infostrada var tvungna att göra en förskottsbetalning på den avgift som avses i artikel 20.2 i lag nr 448 och i dekret av den 21 mars 2000 (nedan kallat den omtvistade avgiften).
The national court states that that sum amounts to ITL 5 300 000 000 for Albacom.
Den hänskjutande domstolen har angett att beloppet, för Albacoms del, uppgick till 5 300 000 000 ITL.
The two companies take the view that, by introducing the contested charge, Law No 448 in practice re-establishes the royalty which applied in Italy when telecommunications services were subject to a monopoly and infringes Community law.
De båda bolagen anser att lag nr 448 i praktiken, i och med att den ifrågasatta avgiften har införts, innebär en återgång till den koncessionsavgift som tidigare tillämpades i Italien när teletjänsterna omfattades av monopol och att den lagen innebär åsidosättande av gemenskapslagstiftningen.
First of all, it must be noted that the main proceedings concern two undertakings which hold individual licences within the meaning of Directive 97/13 and that the observations presented to the Court concentrated on Article 11 of that directive, concerning the fees and charges which apply to undertakings holding individual licences.
Vart och ett av bolagen ansökte hos republikens president om särskild rättsprövning (ricorso straordinario) avseende ogiltigförklaring av dekretet av den 21 mars 2000.
The Consiglio di Stato is therefore essentially asking whether the provisions of that directive and, in particular, of Article 11 prohibit Member States from imposing financial charges such as the contested charge on undertakings which hold individual licences in the telecommunications sector solely because they hold such licences.
Ministeriet för finanser, budget och ekonomisk planering (nedan kallat ministeriet) har således begärt yttrande av Consiglio di Stato angående det nämnda dekretets giltighet.
Aside from the fees and charges mentioned in Article 11 and the fees intended to cover administrative costs related to the general authorisation procedure laid down in Article 6, Directive 97/13 expressly provides for only one type of financial charge, namely financial contributions to the provision of universal service, referred to in Article 6 and in paragraph 3(2) of the annex to the directive.
Enligt det nämnda ministeriet utgör den omtvistade avgiften varken en förlängning av skyldigheten att erlägga koncessionsavgift eller en ny skatt, utan en sorts ersättning från de berörda företagen för statens direkta och indirekta kostnader för att införa de mekanismer som var nödvändiga för att avreglera telekommunikationssektorn.
There is no dispute that the contested charge does not seek to cover the administrative costs relating to an authorisation procedure or to ensure optimal use of a scarce resource. Decree No 318 and the decree of 5 February 1998 establish other charges for those purposes.
Den hänskjutande domstolen tvivlar på huruvida nämnda artikel 20.2 och dekretet av den 21 mars 2000 är förenliga med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna och har beslutat att vilandeförklara de två målen och att hänskjuta följande tolkningsfråga till domstolen:
The inevitable conclusion is that a charge such as the contested charge does not come under one of the cases expressly mentioned in Articles 6 and 11 of Directive 97/13.
"Kan medlemsstaterna enligt direktiv 97/13/EG ålägga de företag som innehar tillstånd eller auktorisation att bedriva telekommunikationsverksamhet att erlägga annan och ytterligare ersättning i pengar, oavsett vad denna kallas, än sådan ersättning som tillåts i direktivet?"
It should be noted, however, that Article 11(1) of Directive 97/13 expressly provides that Member States are to ensure that any fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred by the licensing system.
Domstolen konstaterar inledningsvis att tvisten i målen vid den nationella domstolen gäller två företag som innehar individuella tillstånd i den mening som avses i direktiv 97/13 och att de yttranden som framförts vid domstolen varit inriktade på bestämmelserna i artikel 11 i detta direktiv angående avgifter och kostnader för individuella tillstånd.
In relation to that general provision set out in Article 11(1), Article 11(2) inserts a reservation limited to the case of scarce resources.
Domstolen finner således att Consiglio di Stato har ställt frågan för att få klarhet i huruvida bestämmelserna i det nämnda direktivet, i synnerhet artikel 11 däri, innebär förbud för medlemsstaterna att av företag som innehar individuella tillstånd inom telekommunikationssektorn, enbart på grund av detta innehav, ta ut sådana avgifter som den omtvistade avgiften.