natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The national court then said, dismis -sively, that ‘[i]t is clear from this that [Regulation No 2499/82] is easy to interpret and that it is not necessary to refer a question to the Court of Justice for a preliminary ruing’.
Den nationella domstolen angav sedan avvisande att ”[a]v det föregående framgår att [förordning nr 2499/82] är enkel att tolka och att det inte är nödvändigt att hänskjuta en tolkningsfråga till Europeiska gemenskapernas domstol”.
That is quite true, provided that one concentrates exclusively — as the national court clearly did — on the various timelimits within which the distiller was required to take various steps in order to avoid forfeiting the security that it had lodged in return for advance payment of Community aid.
Detta stämmer, under förutsättning att man, som den nationella domstolen uppenbarligen gjorde, enbart fokuserar på de olika tidsfrister inom vilka destillatören hade skyldighet att vidta olika åtgärder i syfte att undvika att förverka den säkerhet som den hade ställt mot förskottsutbetalning av gemenskapsstöd.
In so saying, the national court made two correct statements and one significant error.
Den nationella domstolen gjorde därmed två korrekta uttalanden och ett betydande misstag.
The Community arrangements for market support in the agricultural sector do indeed all depend, correctly, upon making sure that those claiming support comply with the necessary conditions laid down by the Community regulations.
Det är visserligen korrekt att gemenskapssystem för marknadsstöd inom jordbrukssektorn är beroende av att de som begär sådant stöd uppfyller de nödvändiga villkor som föreskrivs i gemenskapsförordningarna.
42 The wine and grape producers were indeed the ‘intended ultimate recipients of the aid’.
42 Producenterna av vin och druvor var mycket riktigt ”avsedda mottagare i sista led”.
However, it seems to me that, on a proper construction of Regulation No 2499/82, the distillers (DAI) were not, in any true sense, the ‘intended recipients of the aid’ in so far as concerns the minimum buyingin price.
Jag anser emellertid att förordning nr 2499/82 skall tolkas så att destillatörerna (DAI) inte egentligen var ”avsedda mottagare av stödet” när det gäller det lägsta uppköpspriset.
Rather, they were the conduit through which that aid was intended — provided that the wine duly entered the distillery and was distilled — to be transmitted to the wine producers. 43
De var snarare den kanal via vilken stödet, under förutsättning att vinet kom till destilleriet och destillerades, skulle vidarebefordras till vinproducenterna. 43
42 — As may be seen in the numerous judgments in which the Court has upheld the Commission’s withholding of aid provided for by the EAGGF on the ground that the Member State concerned has not ensured compliance with those conditions.
42 — Vilket kan utläsas i flera av de domar i vilka domstolen har godtagit kommissionens vägran av begäran om stöd som EUGFJ tillhandahåller på den grunden att de berörda medlemsstaterna inte har uppfyllt dessa villkor.
Thus, it would be wrong to conclude that the national court ignored Community law in reaching its decision.
Det skulle således vara en felaktig slutsats att den nationella domstolen inte beaktade gemenskapsrätten genom sin dom.
It did look at Regulation No 2499/82, but only to the extent of examining the timelimits in Article 9 of that regulation for DAI to act and to supply relevant proofs of its actions.
Den beaktade förordning nr 2499/82, men endast avseende prövning av preskriptionsfristerna enligt artikel 9 i den förordningen avseende DAI:s rätt att väcka talan och att frambringa relevant bevisning till stöd för denna talan.
It concentrated exclusively upon the relationship between DAI and AIMA (as reflected by the lodging of the security provided by Assedile).
Den domstolen fokuserade uteslutande på förhållandet mellan DAI och AIMA (såsom det förelåg på grund av Assediles ställande av säkerhet).
It proceeded (quite correctly) to identify three separate ways in which DAI had failed to meet its obligations under the regulation: (i) it had failed, apart from payments totalling ITL 110 795 870 (EUR 57 221), 44 to pay the producers the minimum price; (ii) it had failed to pay them within the 90-day timelimit and (iii) it had failed to provide proof before 1 June 1984 that it had made the payments.
Den identifierade (med rätta) tre olika sätt på vilka DAI hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt förordningen: i) det hade med undantag från betalningar på totalt 110 795 870 ITL (57 221 EUR), 44 underlåtit att betala det lägsta priset till producenterna, ii) det hade underlåtit att betala dem inom tidsfristen på 90 dagar och iii) det hade underlåtit att före den 1 juni 1984 frambringa bevisning för att betalningarna gjorts.
(All three are, of course, different strands of the same basic breach by DAI of its obligations: namely, that it had not paid the wine producers the full amount of the minimum buyingin price due to them for their wine delivered for distillation.)
(Alla tre är naturligtvis olika aspekter av samma grundläggande underlåtelse av DAI att uppfylla sina skyldigheter, nämligen genom att inte ha betalat vinproducenterna det fullständiga belopp motsvarande det lägsta uppköpspris som DAI var skyldig dem för det vin som levererats för destillation.)
43 — Even if there were any doubt about this, it is important to note that the Commission has not challenged the judgment of the Court of First Instance on the substance.
43 — Även om det hade förelegat några tvivel om detta, är det viktigt att påpeka att kommissionen inte har ifrågasatt förstainstansrättens dom i sak på denna punkt.
It would accordingly be neither appropriate nor indeed in accordance with this Court’s power of review on appeal for it to question the interpretation of the legislation by the Court of First Instance.
Det skulle följaktligen varken vara lämpligt eller för den delen förenligt med domstolens behörighet vid prövning av överklaganden att ifrågasätta förstainstansrättens tolkning av lagstiftningen.
44 — See point 26 above.
44 — Se punkt 26 ovan.
In so doing, the national court failed to focus at all upon the underlying (and fundamental) issue, who should end up receiving the Community aid in question?
Den nationella domstolen fokuserade således inte på den bakomliggande (och grundläggande) frågan om vem som i slutändan skulle motta gemenskapsstödet i fråga.
It is evident that it regarded the intervening wine producers (the intended recipients of the minimum buyingin price; and the only players intended, under the Community regime, to benefit financially from that buyingin price) as being on a par with everyone else who was owed money by DAI as it went under.
Det är uppenbart att den betraktade de intervenerande vinproducenterna (de avsedda mottagarna av det lägsta uppköpspriset, och de enda parter som enligt gemenskapsordningen var avsedda att slutligen dra fördel av detta uppköpspris) som jämställda med alla andra som DAI var skyldig pengar.
The sums owing to them as that element of Community aid were equated to DAI’s other debts in the insolvency.
De belopp som DAI var skyldig dem som denna del av gemenskapsstödet likställdes med DAI:s övriga fordringar i konkursen.
This is abundantly clear from the only paragraph of the judgment that specifically addresses their interests: likely that it would have reached the same conclusion as has the Court of First Instance, namely that there was a lacuna in Regulation No 2499/82 leading to different treatment of wine producers depending upon whether their Member State had chosen the Article 9 or the Article 10 procedure; that the difference in treatment was not justified; and that responsibility for that violation lay with the Community institution that had drafted Regulation No 2499/82, i.e. the Commission.
Detta framgår klart av den enda punkt i domen som specifikt avser deras intressen: den enligt min uppfattning ha kommit fram till samma slutsats som förstainstansrätten, det vill säga att det förelåg en brist i förordning nr 2499/82 som ledde till skillnad i behandlingen av vinproducenter beroende på huruvida deras medlemsstater hade valt ordningen för utbetalning enligt artikel 9 respektive ordningen enligt artikel 10, att denna skillnad i behandlingen inte var berättigad, och att ansvaret för detta åsidosättande skulle tillskrivas den gemenskapsinstitution som upprättat förordning nr 2499/82, det vill säga kommissionen.
45 Although the answers given to the national court would (inevitably) have led to the applicants failing to recover the Community aid due to them through their intervention in the national proceedings, they would then objectively have known that the claim lay against the Commission.
45 Även om de svar som skulle ha getts till den nationella domstolen (oundvikligen) skulle ha lett till att sökandena inte vann framgång med återvinningen av det gemenskapsstöd som de hade krav på genom deras intervenering i det nationella förfarandet, skulle de då ha haft objektiv vetskap om att kravet skulle göras gällande gentemot kommissionen.
Time would clearly, therefore, have run against them from that point for the purposes of bringing an action for compensation under Article 235 EC.
Preskriptionsfristen för att väcka skadeståndstalan enligt artikel 235 EG skulle följaktligen ha börjat löpa mot dem vid denna tidpunkt.
‘The cooperative wine-cellars may — as may the guarantor [Assedile] if it decides to take the applicant’s place — obtain satisfaction of their rights to receive payment in the course of the insolvency proceedings, together with all the other creditors and in accordance with the principle of equal treatment of creditors.’
”Vinkooperativen kan – liksom borgensmannen om denne beslutar sig för att agera i enlighet med sin subrogationsrätt – erhålla betalning för sina fordringar inom ramen för konkursförfarandet tillsammans med övriga borgenärer och i enlighet med principen om alla borgenärers lika rätt.”
It is possible that the national court paid less than full attention to the wine producers’ interests because they were interveners in DAI’s action, rather than applicants in their own name.
Det är möjligt att den nationella domstolen inte beaktade vinproducenternas intressen fullständigt, eftersom de var intervenienter i DAI:s talan, och inte sökanden i eget namn.
It seems to me that it would be rather harsh to fault the producers, in the circumstances, for not bringing separ- ate proceedings, presumably against DAI (since it was the distiller who actually owed them the balance of the Community aid payable) with AIMA and perhaps Assedile as additional defendants.
Jag anser att det skulle vara ganska hårt att, under omständigheterna, klandra producenterna för att inte ha väckt en separat talan (eftersom det var destillatören som egentligen var skyldig dem överskottet av det utbetalbara gemenskapsstödet) med AIMA och kanske Assedile som ytterligare svaranden.
As it was, there was already a relevant action (between DAI and AIMA) that was ‘live’ before the national
Det förhöll sig så att ett relevant förfarande redan hade inletts (mellan DAI och AIMA) och pågick inför den
45 — See the careful discussion of the merits at paragraphs 151 to 178, in particular paragraphs 164 to 172.
45 — Se den ingående diskussionen angående huruvida skadeståndstalan var välgrundad i punkterna 151–172, särskilt punkterna 164–172.
It is to be noted that the Commission does not seek to appeal the judgment of the Court of First Instance on the substance.
Det skall påpekas att kommissionen inte har överklagat förstainstansrättens dom i sak.
In so saying, the national court failed to understand the whole thrust and purpose of the Community aid regime.
Den nationella domstolen gjorde följaktligen en felaktig tolkning av själva syftet med gemenskapsstödordningen.
Crucially, it had also declined to make a reference.
Dessutom vägrade den att begära ett förhandsavgörande i målet.
There was, of course, no obligation on it to do so, not being a final court bound by the stricter requirements of the final paragraph of Article 234 EC (and it also seems likely that the Tribunal civile di Roma was directing its mind to the wrong part of the issue in asking itself whether a reference was ‘necessary’).
Den domstolen var naturligtvis inte tvungen att göra detta, eftersom den inte är en sista instans bunden av de strängare kraven i sista punkten i artikel 234 EG (och det förefaller även troligt att Tribunale civile di Roma fokuserade på fel del av frågan genom att fråga sig huruvida en begäran om förhandsavgörande var ”nödvändig”).
As a result, this Court was not given the opportunity, at that stage, of examining the structure and purpose of Regulation No 2499/82.
EG-domstolen gavs följaktligen inte möjlighet att, i detta skede, pröva systematiken i och syftet med förordning nr 2499/82.
Had it done so, it seems to me
Om den hade gjort detta, skulle
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P its subsequent reimbursement by AIMA to EAGGF when a Member State (such as Italy) had chosen the procedure laid down in Article 9 of Regulation No 2499/82.
AIMA till EUGFJ när en medlemsstat (som Italien) hade valt den ordning som föreskrivs i artikel 9 i förordning nr 2499/82.
In consequence, I do not read that judgment as placing them in a position in which, objectively, they ought to have realised that their only recourse was to abandon the national proceedings and, without further ado, to bring proceedings against the Commission as the author of the defective legislation.
Jag tolkar följaktligen inte denna dom så att de försätts i en situation i vilken de objektivt sett borde ha insett att deras enda utväg var att överge det nationella förfarandet och, utan vidare, väcka talan mot kommissionen i egenskap av instiftare av den felaktiga lagstiftningen.
It would have seemed rather natural, in the interests of procedural efficiency and economy, to intervene in that action and to place the wine producers’ entitlement to payment of their Community aid before the national court in that way.
Det skulle, till förmån för ett effektivt förfarande och av processekonomiska skäl, ha förefallit ganska naturligt att intervenera i detta förfarande och på detta sätt göra gällande vinproducenternas rätt till utbetalning av deras gemenskapsstöd inför den nationella domstolen.
Had DAI succeeded, or lost following a reference, they would (respectively) have either had a better chance of being paid the aid by DAI or at least known where they stood.
Om DAI:s talan hade bifallits, eller ogillats efter ett förhandsavgörande, skulle de haft en bättre chans att erhålla betalning av stödet från DAI eller åtminstone veta var de stod.
If it was an error to intervene in those proceedings rather than to commence separate proceedings, it seems to me that that error was objectively excusable.
Om det var ett misstag att intervenera i detta förfarande i stället för att inleda ett separat förfarande, anser jag att detta misstag var förlåtligt.
As interveners, the wine producers (and their clear interests) were given short shrift by the national court.
I egenskap av intervenienter gavs vinproducenterna (och deras tydliga intressen) otillräcklig uppmärksamhet av den nationella domstolen.
Save with the (undoubted) benefit of hindsight, I find it difficult to read into the judgment of the Tribunale civile di Roma any clear (let alone express) indication to them that they had a good claim but were in the wrong place to pursue it.
Bortsett från den (otvivelaktiga) efterklokheten, anser jag det svårt att i domen från Tribunale civile di Roma utläsa någon klar (eller ännu mindre uttrycklig) anvisning till dem om att deras sak var försvarbar men att de var felaktigt placerade för att göra den gällande.
On the contrary, they were told that they were in no better and no worse position than any other person to whom DAI owed money.
De fick tvärtom besked om att de inte var vare sig i någon bättre eller sämre ställning än någon annan av DAI:s borgenärer.
They stretched from 27 January 1986 (the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma) via the judgment of the Corte d’appello on 19 November 1991 through to the final dismissal of the appellants’ appeal by the Corte di Cassazione on 28 November 1994.
Det pågick från den 27 januari 1986 (när domen från Tribunale civile di Roma meddelades), via ett avgörande av appellationsdomstolen i Rom av den 19 november 1991 till det att sökandens överklagande slutligt ogillades genom ett avgörande av Italiens högsta domstol av den 28 november 1994.
It is impossible to ascertain from the file before this Court whether the applicants drew attention to the substance of their claim under EC law within that procedural appeal, or raised again the question of whether this Court should be asked for guidance in understanding the workings of Regulation No 2499/82, with a view to unravelling the mess left behind by DAI’s insolvency.
Det är omöjligt att av handlingarna i målet inför EG-domstolen fastställa huruvida sökandena, inom ramen för det förfarandet, underströk den gemenskapsrättsliga grunden för deras talan, eller återupptog frågan om huruvida vägledning från EG-domstolen skulle begäras angående tillämpningen av förordning nr 2499/82, i syfte att reda ut den oordning som skapats genom DAI:s konkurs.
It may not have been possible for them to do so to any significant extent, or at all.
Det är möjligt att de inte hade möjlighet att göra detta i någon större utsträckning, eller inte alls.
For my part, I am most reluctant to presume against them that they should never have appealed and that time should be said to have started to run from a point earlier than 28 November 1994.
Jag anser att det inte bör hållas emot dem att de överklagade och att fristen inte bör anses ha börjat löpa vid en tidigare tidpunkt än den 28 november 1994.
In particular, I do not deduce from the judgment of the Tribunale civile di Roma any straightforward judicial guidance that the wine producers would get nowhere in the national courts (either within the context of DAI’s action or, indeed, in separate proceedings) because there was no mechanism for protecting their interests by preventing the forfeiture of DAI’s security to AIMA and
Jag kan i synnerhet inte i domen från Tribunale civile di Roma utläsa någon direkt juridisk vägledning om att vinproducenterna inte skulle nå någon framgång vid de nationella domstolarna (vare sig inom ramen för DAI:s talan eller för den delen genom ett separat förfarande), eftersom det inte fanns någon mekanism för att skydda deras intressen genom att förebygga att den säkerhet som DAI ställt till AIMA förverkades och dess senare återbetalning från
It seems to me, moreover, likely that, had the applicants sought to bring proceedings against the Commission before the Court of First Instance without first going to the national court, the Commission would have argued that they ought to be pursuing their claim before the national courts, which were perfectly capable of granting them an effective remedy.
Det förefaller dessutom troligt att om sökandena hade väckt talan mot kommissionen vid förstainstansrätten utan att först vända sig till den nationella domstolen, skulle kommissionen ha gjort gällande att de borde väcka sin talan vid de nationella domstolarna, vilka kunde garantera dem en effektiv rättsprövning.
It would, in all likelihood, have deployed arguments similar to those that it presented in the context of these proceedings. 47
Kommissionen skulle med all sannolikhet ha använt argument liknande dem som den framfört i förevarande mål. 47
Against that background, I turn to consider the analysis of the Court of First Instance of the timelimit provided for by Article 46 of the Statute.
Jag skall mot denna bakgrund nu undersöka förstainstansrättens analys av den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna preskriptionsfristen.
In the present case the Court of First Instance ruled that the period of limitation began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the applicants.
Förstainstansrätten konstaterade i förevarande fall att preskriptionsfristen började löpa från och med det tillfälle då sökandena med säkerhet led skada på grund av att gemenskapsstödet inte, eller endast delvis, utbetalades till dem.
49That court considered that in the exceptional circumstances (i) a prudent and wellinformed trader could reasonably expect to obtain payment of the aid and (ii) (given in particular the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 50 and the exceptional nature of the situation relating to the lacuna in that regulation) it was extremely difficult for such a trader to be aware that he could not obtain such payment before a national court.
49Förstainstansrätten ansåg, mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i fallet, att i) en omsorgsfull och informerad ekonomisk aktör rimligen kunde räkna med att det berörda stödet skulle betalas ut och att ii) det (med hänsyn till komplexiteten i det system som inrättats genom förordning nr 2499/82, 50samt det undantagsförhållande som var resultatet av bristen i denna förordning) var mycket svårt för en sådan ekonomisk aktör att inse att han inte kunde erhålla betalning av det berörda stödet vid den nationella domstolen.
Consequently, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take into consideration the national proceedings, concerning specifically the fate of the security.
Det var följaktligen, för att bedöma huruvida det var fråga om en säker skada nödvändigt att beakta de nationella förfarandena som specifikt avsåg de åtgärder som vidtogs beträffande säkerheten.
It seems to me that those two limbs could equally well have been phrased (and might perhaps have been more felicitously phrased) in terms of what a reasonable bystander,
Enligt min uppfattning kunde dessa två delar lika gärna ha formulerats (och borde kanske med fördel ha formulerats) som vad en normalt upplyst utomstående åskådare av
According to the caselaw of the Court of Justice, time starts to run in cases of noncontractual liability originating in a legislative measure when the injurious effects of that measure have been produced, and consequently when the persons concerned
Enligt domstolens rättspraxis börjar preskriptionsfristen, när skadeståndsskyldigheten grundas på en normgivningsakt, inte löpa förrän de skadebringande verkningarna
48 — Birra Wührer, cited in note 31, paragraph 10.49 — Paragraph 131.
48 — Se domen i målet Birra Wührer (ovan fotnot 31), punkt 10.49 — Punkt 131.
47 — See paragraph 89 of the judgment of the Court of First Instance.
47 — Se punkt 89 i förstainstansrättens dom.
The Court of First Instance explains cogently at paragraph 118 that the applicants did not, in fact, enjoy any effective judicial protection before the national courts; a conclusion with which (in the light of just over 10 years of litigation before the national courts) it is hard to disagree.
Förstainstansrätten har i punkt 118 på ett övertygande sätt förklarat att sökanden faktiskt inte åtnjöt något effektivt rättsligt skydd inför de nationella domstolarna, en slutsats som det (mot bakgrund av tio års tvist inför de nationella domstolarna) är svårt att ifrågasätta.
However, it is not so clear that that would necessarily have been equally apparent had the litigation started in the Court of First Instance rather than in the national courts.
Det är emellertid inte självklart att detta nödvändigtvis skulle ha varit fallet om förfarandet hade inletts vid förstainstansrätten i stället för de nationella domstolarna.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P the point at which ‘all the injurious effects of the [lacuna in the Community] measure [were] produced’.
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-51/05 P arna av [bristen i den gemenskapsrättsliga normgivningsakten uppstod]”.
With that gloss, I fully endorse the approach adopted by the Court of First Instance, at least with regard to the four applicants who appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma. 51
Med denna anmärkning, är jag fullständigt överens med förstainstansrättens ståndpunkt, åtminstone när det gäller de fyra sökanden som överklagade domen från Tribunale civile di Roma. 51