natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
Förstainstansrätten påpekar vad avser besluten Färgämnen (av den 24 juli 1969) och Polypropen (av den 23 april 1986) att den överträdelse som konstaterades i beslutet inleddes tio år efter det att beslutet Färgämnen fattades, samt att beslutet Polypropen fattades under tiden som den nämnda överträdelsen pågick.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
Trots att Hoechst ålades påföljder inom ramen för beslutet Polypropen år 1986, fortsatte det under tio års tid sitt rättsstridiga agerande på marknaden för sorbater.
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
Att Hoechst upprepade sitt rättsstridiga agerande vittnar om en benägenhet hos företaget att inte dra de lämpliga konsekvenserna av att det konstateras att det har begåtts en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler (se, för ett liknande resonemang, domen av den 25 oktober 2005 i det ovan i punkt 130 nämnda målet Groupe Danone mot kommissionen, punkt 355).
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
Hoechst kunde mot bakgrund av dessa omständigheter förvänta sig att kommissionen skulle beakta de ovannämnda tidigare antagna besluten vid ett eventuellt fastställande i förevarande fall av att företaget begått upprepade överträdelser.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Det förelåg således inte hinder för att kommissionen i det nu aktuella fallet grundade sig på besluten Färgämnen och Polypropen när den fastställde att Hoechst hade begått upprepade överträdelser.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Förstainstansrätten påpekar i detta hänseende, vad avser domstolens ogiltigförklaring, att det föreskrivs i artikel 231 EG att om talan är välgrundad ska domstolen förklara den berörda rättsakten ogiltig.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Även om PVC II-beslutet, vilket kommissionen antog efter der att PVC I-beslutet ogiltigförklarats, i stor utsträckning återger de faktiska omständigheterna i det sistnämnda beslutet, skiljer det sig åt bland annat i den bemärkelsen att det i PVC II-beslutet anges att det aktuella avtalet eller samordnade förfarandet inleddes omkring augusti år 1980, medan det preciserades i PVC I-beslutet att det aktuella avtalet eller samordnade förfarandet inleddes omkring september 1976.
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Samma sak gäller för de böter som ålades Hoechst (1 miljon ecu i PVC I-beslutet och 1,5 miljoner euro i PVC II-beslutet).
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Av detta följer att de två besluten inte kan anses vara identiska.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Förstainstansrätten anser under dessa förhållanden att det var fel av kommissionen att i beslutet använda PVC I-beslutet som stöd för att konstatera att Hoechst hade begått upprepade överträdelser.
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
PVC II-beslutet antogs förvisso den 27 juli 1994, det vill säga under det att överträdelsen pågick, men var föremål för domstolsförfaranden vilka, efter det att den
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Förstainstansrätten påpekar emellertid att PVC II-beslutet på gemenskapsnivå, och i enlighet med artikel 256 första stycket EG, var verkställbart, eftersom det medförde betalningsskyldighet för andra än stater, trots att en talan om ogiltigförklaring väckts mot detta beslut med stöd av artikel 230 EG.
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Det är i övrigt utrett att Hoechst inte begärde uppskov med verkställigheten av PVC II-beslutet enligt artikel 242 andra meningen EG.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Förstainstansrätten påpekar slutligen att dess och domstolens domar, genom vilka det nämnda beslutet därtill fastställdes meddelades innan beslutet antogs.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Av detta följer att kommissionen hade rätt att grunda sig på PVC II-beslutet för att fastställa att Hoechst har begått upprepade överträdelser.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Förstainstansrätten finner mot bakgrund av det ovan anförda att kommissionen hade rätt att grunda sig på besluten Färgämnen, Polypropen och PVC II, men inte på PVC I-beslutet, för att fastställa att Hoechst hade begått upprepade överträdelser.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Varken kommissionens bedömning att Hoechst har begått upprepade överträdelser i förevarande fall eller den fastställda höjningen påverkas emellertid mot bakgrund av den felaktighet som kommissionen begick vad avser PVC I-beslutet.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Besluten Färgämnen, Polypropen och PVC II utgör tillräckligt stöd för bedömningen att Hoechst har begått upprepade överträdelser.
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
Det finns, vad avser storleken på den höjning som tillämpades i förevarande fall, emellertid inte något i det omtvistade beslutet som tyder på att den omständigheten, att kommissionen konstaterade att upprepningen av överträdelsen följer på flera tidigare överträdelser, ledde till en större höjning av böterna till följd av en försvårande omständighet än den som skulle ha fastställts om bara en enda tidigare överträdelse
HOECHST v COMMISSION only a single previous infringement had been identified (see, to that effect, judgment of 25 October 2005 in Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 366).
HOECHST MOT KOMMISSIONEN hade konstaterats (se, för ett liknande resonemang, domen av den 25 oktober 2005 i det ovan i punkt 130 nämnda målet, Danone mot kommissionen, punkt 366).
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Det är i övrigt tillräckligt att erinra om att, vad avser Hoechsts argument att höjningen är oproportionerlig i sig och i jämförelse med de andra företag som avsågs i beslutet, kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, och att den inte är skyldig att tillämpa någon exakt matematisk formel.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent. A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
Kommissionen är dessutom vid fastställelse av bötesbeloppet skyldig att säkerställa att dess åtgärd har en tillräckligt avskräckande verkan.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
Att en överträdelse upprepas är en omständighet som motiverar en betydande höjning av grundbeloppet för böterna, eftersom den visar att den tidigare ålagda sanktionen inte var tillräckligt avskräckande.
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
Det finns inte något i det förevarande fallet som tyder på att höjningen av grundbeloppet för böterna med 50 procent för att få Hoechst att iaktta fördragets konkurrensregler är oproportionerlig (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 339 nämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 293).
It must therefore be held that the characterisation of the applicant’s conduct as a repeated infringement in the present case and the rate of increase applied are well founded.
Förstainstansrätten anser följaktligen att kommissionens bedömning i förevarande fall att Hoechst har begått upprepade överträdelser och den höjning som gjordes var berättigade.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
De andra argument som Hoechst har åberopat påverkar inte denna slutsats.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.
Förstainstansrätten påpekar, vad avser den omständigheten att Hoechsts tidigare verksamhet inom sektorn för livsmedelstillsatser saknar samband med dess verksamhet inom PVC-sektorn, att riktlinjerna avser det fall då ett och samma företag upprepar ”överträdelser av samma typ”.
Hoechst’s argument in that regard cannot therefore be upheld.
Hoechsts argument i detta hänseende kan därmed inte godtas.
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Förstainstansrätten påminner om att, vad avser den omständigheten att kommissionen i ett tidigare ärende ålade ett kollektivt koncernansvar genom att besluta om höjningar med 10 procent per år för tidsperioden mellan beslutet om åläggande av böter i ett ärende och upphörandet av den överträdelse som var föremål för ett annat ärende, kommissionens tidigare beslutspraxis inte i sig utgör den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet, eftersom det endast är i förordning nr 17 och i riktlinjerna som denna rättsliga ram definieras (se domen i det ovan i punkt 339 nämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 292 och där angiven rättspraxis). Aktörerna kan för övrigt inte med fog förvänta sig att rådande förhållanden ska bestå när kommissionen kan ändra dessa inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning (domen i de ovan i punkt 372 nämnda förenade målen Delacre m.fl. mot kommissionen, punkt 33 och där angiven rättspraxis, och domen i de ovan i punkt 344 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 171).
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Tillämpningen av 1996 års meddelande om samarbete innebär slutligen inte, såsom kommissionen har påpekat, att den omständigheten att Hoechst har begått upprepade överträdelser inte kan kvalificeras som en försvårande omständighet.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
Hoechsts argument, att en höjning av bötesbeloppet med anledning av upprepade överträdelser inte är skälig när det berörda företaget samarbetar till fullo under hela det administrativa förfarandet, saknar således verkan.
For all of those reasons, the seventh plea must be rejected.
Talan kan, mot bakgrund av det ovan anförda, inte vinna bifall såvitt avser den sjunde grunden.
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
F — Den tionde grunden: analog tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete med stöd av en princip enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
Kommissionen konstaterade i punkt 12.2.3 i beslutet, avseende tillämpningen av 1996 års meddelande om samarbete, att Hoechst anser att kommissionens meddelande av år 2002 om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden
3; ‘the 2002 Leniency Notice’) should be applicable in this case.
3, nedan kallat 2002 års meddelande om samarbete) är tillämpligt i förevarande fall.
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
Kommissionen underkände först Hoechsts argument och betonade att det i punkt 28 i 2002 års meddelande om samarbete föreskrivs att det nämnda meddelandet är tillämpligt från den 14 februari 2002 i alla de fall där inget företag har kontaktat kommissionen för att dra nytta av 1996 års meddelande om samarbete.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
I förevarande fall kontaktade flera företag – inklusive Hoechst – kommissionen enligt 1996 års meddelande om samarbete.
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
2002 års meddelande om samarbete är således inte tillämpligt (skälen 431 och 432 i beslutet).
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Kommissionen påpekade därefter, med avseende på ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” till vilken Hoechst har hänvisat, för det första att meddelandena om samarbete inte påverkar den rättsliga ram som utgörs av artikel 15 i förordning nr 17.
Since the ‘most favourable provision’ principle requires a modification of the legal framework determining the amount of fines, that principle does not apply in this case (recital 434 to the Decision).
Eftersom det för tillämpning av ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” krävs att den rättsliga ramen för fastställelse av böter ändras, är den principen inte tillämplig i förevarande fall (skäl 434 i beslutet).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
De berörda företag som erbjudit sig att samarbeta med kommissionen hade dessutom berättigade förväntningar på att detta samarbete enbart skulle ske enligt 1996 års meddelande, vilket var det enda som var tillämpligt vid den relevanta tidpunkten (skäl 435 i beslutet).
Second, the Commission emphasises that the approach taken in Commission Decision 1999/210/EC of 14 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (Case IV/F — 3/33.708 — British Sugar plc, Case IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, Case IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, Case IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (OJ 1999 L 76, p. 1) cannot to be transposed to this case, as the situations are different. The Commission points out on that point that in the British Sugar/Tate & Lyle case no leniency regime was yet in force when the Commission decided to apply, by analogy, the provisions of the 1996 Leniency Notice (recital 436 to the Decision). II - 1015
Kommissionen påpekade för det andra att det tillvägagångssätt som användes i kommissionens beslut 1999/210/EG av den 14 oktober 1998, om ett förfarande avseende artikel 85 i EG-fördraget (ärende IV/F-3/33.708 – British Sugar plc, ärende IV/F-3/33.709 – Tate & Lyle plc, ärende IV/F-3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd, ärende IV/F-3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (EGT L 76, 1999, s. 1), inte var tillämpligt i förevarande fall, eftersom det var fråga om olika situationer. Kommissionen har i detta hänseende preciserat att det i ärendena British Sugar/Tate & Lyle inte fanns några bestämmelser om förmånlig behandling när den beslutade att analogt tillämpa bestämmelserna i 1996 års meddelande om samarbete (skäl 436 i beslutet). II - 1015
Third, it is not possible to conclude that the 2002 Leniency Notice is, overall, more favourable to undertakings than the 1996 Leniency Notice.
Det går för det tredje inte att dra slutsatsen att 2002 års meddelande om samarbete är totalt sett förmånligare än 1996 års meddelande om samarbete.
Whether or not the resulting amendments procure an advantage to a given undertaking is highly dependent in its individual situation (recital 437 to the Decision).
Huruvida de ändringar som gjordes av meddelandet om samarbete medför en fördel för ett visst företag beror i stor utsträckning på företagets särskilda situation (skäl 437 i beslutet).
Hoechst claims that it ought to have obtained immunity, in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst har gjort gällande att företaget borde ha beviljats immunitet enligt en analog tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete.
It submits that it has already set out those arguments in its response to the statement of objections.
Hoechst har påpekat att det lade fram dessa argument redan i sitt svar på meddelandet om invändningar.
Hoechst observes that it had already begun to cooperate in autumn 1998, when only the 1996 Leniency Notice existed.
Hoechst har anfört att det inledde samarbetet redan under hösten 1998, vid en tidpunkt då enbart 1996 års meddelande om samarbete fanns.
However, it is necessary to take into account the fact that, according to the general principles of criminal law, the most favourable rules should be applied.
Det ska emellertid beaktas att enligt allmänna straffrättsliga principer ska den mest fördelaktiga lagstiftningen tillämpas.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
2002 års meddelande om samarbete ska tillämpas om detta är förmånligare än 1996 års meddelande om samarbete.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Enligt 2002 års meddelande om samarbete kan varje företag som har deltagit i en kartell, således även ett företag ”i ledande roll”, begära immunitet.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Hoechst har påpekat att undantaget från bestämmelsen om betydande nedsättning av böter i avsnitt B i 1996 års meddelande om samarbete för företag med en ledande roll, inte överfördes till 2002 års meddelande om samarbete.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
Det sistnämnda meddelandet är i övrigt förmånligare för det företag som är först med att samarbeta i den bemärkelse att det i detta meddelande inte krävs att vederbörande tillför bevisning som gör det möjligt för kommissionen att anta ett beslut om utförande av undersökningar i enlighet med artikel 14.3 i rådets förordning nr 17.
For the application for immunity to succeed, it is not even necessary to submit all the evidence
För att begäran om immunitet ska beviljas är det inte ens nödvändigt att all bevisning som företaget förfogar över
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has.
HOECHST MOT KOMMISSIONEN tillhandahålls.
Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
Sådan bevisning kan även tillhandahållas muntligen, enligt kommissionens fasta praxis, om företaget gör gällande att det finns en risk för att handlingar överlämnas till Förenta staterna.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
De upplysningar som Hoechst lämnade den 29 oktober 1998 var i förevarande fall tillräckliga för att företaget skulle ha beviljats immunitet enligt 2002 års meddelande om samarbete.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Hoechst skulle sålunda ha varit först med att lämna in en formell begäran om immunitet, och även först med att muntligen lämna nödvändiga upplysningar.