natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A second case, Case C-298/00 P Italy v Commission [2004] ECR I-4087, also arose from the dispute concerning State aid granted by the Friuli-Venezia Giulia Region to road haulage companies between 1981 and 1995.
Även mål C-298/00 P, Italien mot kommissionen (dom av den 29 april 2004, REG 2004, s.
More precisely, the case derived from an appeal brought by the Italian Republic, which, having intervened in the proceedings at first instance in support of the form of order sought by the applicants, challenged the abovementioned judgment of the Court of First Instance in Alzetta and Others v Commission, by which that Court partially dismissed the applications brought by a number of recipient undertakings for annulment in part of Commission Decision 98/182/EC of 30 July 1997.
I-4087), rörde statligt stöd som regionen Friuli-Venezia Giulia beviljat företag som utför godstransporter på väg under åren 1981–1995.
The Court first dismissed the cross-appeal brought by the Commission, ruling that an undertaking which, as in the case of the applicants at first instance, is not only concerned by the decision in question as an undertaking operating in the sector in issue and a potential beneficiary of the disputed aid scheme, but also by virtue of being an actual recipient of individual aid granted under that scheme, the recovery of which has been ordered by the Commission, is in a different position from that of applicants for whom a Commission decision is in the nature of a measure of general application.
Det rörde sig närmare bestämt om ett överklagande som ingivits av Republiken Italien, vilken intervenerat i första instans till stöd för sökandena, av förstainstansrättens ovannämnda dom av den 15 juin 2000,
On the substance, the Court had in particular to rule on the question of the degree to which the disputed aid was liable to affect intraCommunity trade and competition.
Alzetta m.fl.motkommissionen, genom vilken förstainstansrätten delvis ogillade den talan som väckts av vissa stödmottagande företag om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut 98/182/EG av den 30 juli 1997.
It also had to determine whether the principles of the protection of legitimate expectations and proportionality precluded recovery of the aid.
Kommissionen inkom för övrigt med ett anslutningsöverklagande i vilket den gjorde gällande att förstainstansrätten borde ha avvisat nämnda företags talan.
With regard to the first matter, the Court pointed out that ‘in the course of the Commission’s assessment of new aid which, pursuant to Article [88(3) EC], is to be notified to it before being put into effect, the Commission is required to establish, not whether such aid has a real impact on trade between Member States, but whether that aid could affect that trade’, stressing that ‘if the Commission had to demonstrate in its decision the real effect of aid already granted, such a requirement would have the effect of favouring Member States which grant aid in breach of the obligation to notify laid down in Article [88(3) EC], to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’ (paragraph 49).
Domstolen ogillade inledningsvis kommissionens anslutningstalan. Den ansåg att ett företag som, i likhet med sökandena i första instans, inte enbart berörs av det aktuella beslutet i egenskap av företag inom den berörda sektor som eventuellt kan komma i fråga för den ifrågasatta stödordningen, utan även i egenskap av stödmottagare som verkligen har beviljats ett individuellt stöd i enlighet med denna stödordning, vilket stöd kommissionen har beslutat skall återkrävas, befinnersigienannansituationändensomandra, som har ansökt om stöd och för vilka ett beslut av kommissionen utgör en rättsakt med allmän giltighet, befinnersigi.
The Court also ruled once again that ‘the relatively small amount of aid or the relatively small size of the undertaking which receives it do not as such exclude the possibility that intraCommunity trade might be affected’ and that ‘aid of a relatively small amount is liable to affect competition and trade between Member States where there is strong competition in the sector in which the undertakings which receive it operate’ (paragraph 54).
I sak hade domstolen framför allt att pröva i vilken mån det ifrågasatta stödet hade kunnat inverka på handeln mellan medlemsstaterna och på konkurrensen.
The Court concluded by confirming its position that ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ (paragraph 61).
Den skulle vidare pröva om stödet kunde återkrävas utan att detta stred mot principen om skydd för berättigade förväntningar och proportionalitetsprincipen.
Dealing with the second branch of the appeal, the Court pointed out that, as the abolition of unlawful aid by means of recovery was the logical consequence of its illegality, ‘the recovery of State aid unlawfully granted, for the purpose of restoring the previously existing situation, cannot in principle be regarded as disproportionate to the objectives of the Treaty in regard to State aids’ (paragraph 75).
Domstolen erinrade, vad beträffar den första frågan, om att ”kommissionen, vid bedömningen av nytt stöd som den enligt artikel [88.3 EG] skall underrättas om innan det införs, inte [är] skyldig att styrka att stödet faktiskt påverkar handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider konkurrensen, utan endast att det kan ha en sådan inverkan” och påpekade i detta sammanhang att ”[o]m kommissionen vore tvungen att påvisa den verkliga effekten av redan utbetalt stöd i sitt beslut skulle medlemsstater som betalar ut stöd i strid med anmälningsplikten i artikel [88.3 EG] gynnas, till nackdel för dem som i förväg anmäler sina stödåtgärder till kommissionen” (punkt 49).
The Court also refused to apply in this case the solution which it had adopted in its judgment in Case 223/85 RSV v Commission [1987] ECR 4617, paragraph 17, under which ‘a delay by the Commission in deciding that an aid is illegal and must be abolished and recovered by a Member State could in certain circumstances establish a legitimate expectation on the part of the recipients of that aid so as to prevent the Commission from requiring that Member State to order the refund of the aid’ (paragraph 90).
Domstolen fastställde dessutom åter att ”stödets relativt obetydliga belopp eller det mottagande företagets relativt ringa storlek inte på förhand utesluter möjligheten att handeln mellan medlemsstaterna kan påverkas” och att ”[r]elativt obetydliga stödbelopp kan påverka konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna i det fall den sektor i vilken de företag som får stödet bedriver sin verksamhet präglas av stor konkurrens” (punkt 54).
The Court took the view that the circumstances which had justified such a solution in that case did not obtain in the present case. In the same way as the cross-appeal brought by the Commission, the Court therefore also dismissed the appeal brought by the Italian Republic.
Domstolen bekräftade slutligen sitt ställningstagande att ”den omständigheten att en medlemsstat genom ensidiga åtgärder försöker anpassa konkurrensvillkoren i en viss näringssektor till de villkor som gäller i andra medlemsstater inte kan frånta dessa åtgärder deras karaktär av stöd” (punkt 61).
In Case C-277/00 Germany v Commission [2004] ECR I-3925, the Court ruled on an application by the Federal Republic of Germany for the annulment of Commission Decision 2000/567/EC of 11 April 2000 on the State aid granted to an undertaking established under the former German Democratic Republic which was at the time a market leader in the manufacture of customised circuits and which, following several restructuring stages, became System Microelectronic Innovation GmbH (‘SMI’), in which the majority shareholding of 51% was held by the Land of Brandenburg, the remaining share capital having been acquired by an American company, Synergy Semiconductor Corporation (‘Synergy’).
Domstolen erinrade, vad beträffar överklagandets andra del, om att eftersom upphävandet av ett olagligt stöd genom återkrav är en logisk följd av att stödet har bedömts vara oförenligt med den gemensamma marknaden ”[kan en] skyldighet att återkräva ett olagligen beviljat statligt stöd i syfte att återställa den tidigare situationen … i princip inte anses vara oproportionerlig i förhållande till målet för bestämmelserna om statligt stöd i fördraget” (punkt 75).
SMI had already received financial support from the Land of Brandenburg, the Treuhandanstalt (the German publiclaw body responsible for restructuring the undertakings of the former German Democratic Republic) and the body
Domstolen fann att dess slutsats i domen av den 24 november 1987 i mål 223/85, RSV mot kommissionen (REG 1987, s. 4617, punkt 17),
Proceedings which succeeded the Treuhandanstalt in the form of grants for investments or removal activities or in the form of loans.
Domstolen ansåg nämligen att de omständigheter som motiverat en sådan slutsats i det målet inte var för handen.
Following difficulties encountered in its activities, however, SMI was forced to file for bankruptcy, which resulted in its name being changed to ‘SMI iG’, as a company in liquidation, and in the appointment of an administrator, who, in order to ensure continuation of SMI’s activities and to save the jobs of 105 employees, established a hive-off vehicle, the company ‘SiMI’, the services relating to consultancy, marketing, development and design of microelectronic products and services having already been transferred to SiMI’s wholly-owned subsidiary ‘MD & D’. The Land of Brandenburg and the body which succeeded the Treuhandanstalt granted their financial support to the hive-off vehicle before SiMI and MD & D found a buyer and MD & D ultimately purchased the share capital of SiMI. As it took the view in the contested decision that the grants and loans thus made to SMI and the hive-off company respectively were incompatible with the common market, the Commission ordered the Federal Republic of Germany to take all necessary measures to recover the disputed aid from its beneficiaries, that is to say, according to the Commission, the companies SMI, SiMI and MD & D, as well as any other firm to which their assets had been or might be transferred in order to evade the consequences of the Commission’s decision. Although the German Government argued that the grants made to SMI by the Treuhandanstalt, in the same way as those from the body which succeeded it, were covered by the derogating framework governing the activities of the Treuhandanstalt with a view to restructuring the undertakings of the former German Democratic Republic and ensuring their transition from a planned economy to a market economy, inasmuch as they had been made in the context of what it regarded as the privatisation of SMI, the Court took the view that ‘the term “privatisation” must be construed narrowly in the context of the Treuhandanstalt aid schemes’ (paragraph 24) and that, although ‘it cannot therefore be ruled out that the acquisition of a minority interest in a public undertaking, combined with a transfer of the effective control of that undertaking, may be regarded as a “privatisation” for the purposes of the Treuhandanstalt aid schemes’ (paragraph 25), that was not the position in the present case as the Treuhandanstalt had in many respects retained control over SMI after Synergy had acquired its shares.
I mål C-277/00, Tyskland mot kommissionen (dom av den 29 april 2004, REG 2004, s. I-3925), prövade domstolen Förbundsrepubliken Tysklands talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/567/EG av den 11 april 2000 om det statliga stöd som beviljats till förmån för ett företag som bildats i den före detta Tyska demokratiska republiken, som vid denna tid var marknadsledande inom tillverkningen av kundanpassade kopplingskretsar och som, efter flera omstruktureringar, blivit System Microelectronic Innovation GmbH (SMI), ett företag där delstaten Brandenburg är majoritetsägare (51 procent), och där resten av aktierna förvärvats av ett amerikanskt företag, Synergy Semiconductor Corporation (Synergy).
The Court also adopted the same solution, on the same grounds, in regard to the loans which the Land of Brandenburg had made to SMI.
SMI hade redan erhållit ekonomiskt stöd från såväl delstaten Brandenburg som Treuhandanstalt, ett offentligrättsligt tyskt organ med uppgift att omstrukturera företag i före detta Tyska demokratiska republiken, och det organ som efterträdde Treuhandanstalt, i form av bidrag till investeringar, flyttverksamhetoch lån.
‘economic disadvantages caused by that division’ could mean only the economic disadvantages caused in certain areas of Germany by the isolation which the establishment of that physical frontier entailed, such as the breaking of communication links or the loss of markets as a result of the rupture of commercial relations between the two parts of German territory.
Då uttrycket ”Tysklands delning” i det avseendet historiskt sett hänvisar till upprättandet år 1948 av en demarkationslinje mellan de två ockuperade områdena, kan ”de ekonomiska nackdelar som uppkommit genom denna delning” endast avse sådana ekonomiska nackdelar som orsakats i vissa tyska regioner av den isolering som upprättandet av denna fysiska gräns medfört, såsom till exempel avbrutna kommunikationsvägar eller förlusten av naturliga avsättningsmöjligheter till följd av avbrutna affärsförbindelser mellan de två delarna av Tyskland.
By contrast, the idea that Article 87(2)(c) EC permitted full compensation for the undeniable lack of economic development suffered by the new Länder disregarded both the nature of that provision as a derogation and its context and aims.
Däremot står uppfattningen, att artikel 87.2 c EG gör det möjligt att helt och hållet kompensera den ekonomiska eftersläpning som råder i de nya delstaterna, i strid med såväl bestämmelsens karaktär av undantag som det sammanhang i vilket den ingår och de mål som eftersträvas.
The economic disadvantages suffered by the new Länder as a whole were not directly caused by the geographical division of Germany within the meaning of Article 87(2)(c) EC and ‘the differences in development between the original and the new Länder are explained by causes other than the geographical rift caused by the division of Germany and in particular by the different politico-economic systems set up in each part of Germany’ (paragraphs 49 to 53).
De ekonomiska nackdelar som de nya delstaterna rent allmänt lider av har nämligen inte direkt uppkommit på grund av Tysklands geografiskadelning i den mening som avses i artikel 87.2 c EG och ”skillnaderna mellan de gamla och de nya delstaterna i fråga om utveckling förklaras av andra orsaker än den geografiska klyftan till följd av Tysklands delning, och i synnerhet av de skilda politiska och ekonomiska system som rått i de båda delarna av Tyskland” (punkterna 49–53).
In conclusion, the German Government challenged the recovery order contained in the contested decision, on the basis, inter alia, of an unlawful extension of the status of aid beneficiary.
Den tyska regeringen bestred slutligen beslutet om återkrav i det omtvistade beslutet, bland annat på grund av att ställningen som stödmottagare på ett rättsstridigt sätt hade utvidgats.
It was on this latter point that the contested decision was annulled by the Court.
Det är i denna del domstolen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet.
Proceedings interpretation of Articles 87(1) EC and 88(3) EC and had arisen in proceedings concerning the lawfulness of charges imposed on its members by a trade association governed by public law, the Hoofdbedrijfschap Ambachten (Central Industry Board for Skilled Trades) (‘the HBA’), which represented traders in optical equipment.
Verksamhet fortsätta att bedriva en del av det stödmottagande företagets verksamhet när det har försatts i konkurs, eventuellt kan vara skyldiga att återbetala stöden i fråga, om det har styrkts att de i realiteten fortfarande åtnjuter den konkurrensfördel som följer av stöden.
The measure in question consisted of a ‘compulsory earmarked levy’ to finance a collective advertising campaign for opticians’ businesses.
Enbart den omständigheten att det stödmottagande företagets anläggningar hyrdes ut till ett sådant bolag under en viss period räcker emellertid inte i sig för att styrka att detta bolag fickenkonkurrensfördel som följde av de stöd som det uthyrande företaget hade beviljats nästan tre år innan det företag som var hyrestagare bildades (punkterna 86, 88 och 89).
By its first three questions the Hoge Raad der Nederlanden in substance asked whether the funding of advertising campaigns by the HBA for the benefit of opticians’ businesses could be regarded as State aid within the meaning of Article 87(1) EC and whether, if necessary taking into account the de minimis rule, the HBA’s byelaws imposing levies on its members in order to fund those campaigns ought – as components of an aid scheme – to have been notified to the Commission in accordance with Article 88(3) EC.
Även MD & D:s skyldighet att återbetala de stöd som SMI hade beviljats samt utvidgningen av skyldigheten till att omfatta ”varje annat bolag till vilket förmögenhetsvärdena i SMI, SiMI eller MD & D i någon form överförts eller kommer att överföras i syfte att undgå konsekvenserna av detta beslut” ogiltigförklarades av domstolen, och därför ansågs endast SMI och SiMI vara skyldiga att återbetala de stöd som beviljats var och en av dem. I mål C-345/02, Pearle m.fl. (dom av den 15 juli 2004, REG 2004, s.
The Hoge Raad was thus seeking clarification as to whether the compulsory earmarked levies imposed on the appellants in the main proceedings were, because they were directly linked to what might be unnotified aid, also vitiated by unlawfulness, with the result that they had in principle to be reimbursed.
I-7139), frågade Hoge Raad der Nederlanden i en begäran om förhandsavgörande domstolen angående tolkningen av artiklarna 87.1 EG och 88.3 EG.
By its fourth and fifth questions, the Hoge Raad also asked whether, in circumstances such as those of the dispute in the main proceedings, it was contrary to Community law for the courts with jurisdiction to apply the rule of Netherlands case-law on formal legal force which prevented their remaining able to examine the lawfulness of the HBA’s decisions imposing charges on the appellants in the main proceedings where the byelaws on which those decisions were based were introduced in contravention of Article 88(3) EC.
Frågorna hade uppkommit i en tvist angående lagenligheten av de avgifter som en offentligrättslig yrkesorganisation för företag verksamma inom optikerbranschen, Hoofdbedrijfschap Ambachten (HBA), hade ålagt sina medlemmar. Det rörde sig om en obligatorisk ”särskild avgift” i syfte att finansieraengemensamreklamkampanjtillförmånförföretagenibranschen.
After establishing that, even if the HBA was a public body, it did not, in the circumstances of the case, appear that the advertising campaign was funded by resources made available to the national authorities; on the contrary, the judgment making the reference made it clear that the monies used by the HBA for the purpose of funding the advertising campaign in question were collected from its members who benefited from the campaign by means of compulsory levies earmarked for the organisation of that advertising campaign, the initiative for which, moreover, came from a private association of opticians, the Court ruled that ‘on a proper construction of Articles [87(1) EC and 88(3) EC], byelaws adopted by a trade association governed by public law for the purpose of funding an advertising campaign organised for the benefit of its members and decided on by them, through resources levied from those members and compulsorily earmarked for the funding of that campaign, do not constitute an integral part of an aid measure within the meaning of those provisions and it was not necessary for prior notification of them to be given to the Commission since it has been established that that funding was carried out by means of resources which that trade association, governed by public law, never had the power to dispose of freely’ (paragraph 41).
Nederländernas högsta domstol ställde sina tre första frågor för att få klarhet i huruvida HBA:s finansieringavreklamkampanjertillförmånförföretagioptikerbranschenskallanses utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG och om, om så behövs med beaktande av bestämmelserna om försumbart stöd, de av HBA antagna stadgorna, genom vilka HBA:s medlemmar åläggs avgifter i syfte att finansieradessakampanjer, utgjorde en del av en sådan stödordning som skulle ha anmälts till kommissionen enligt artikel 88.3 EG.
It was for that reason no longer necessary to reply to the last two questions.
Den nationella domstolen ville alltså veta om även de obligatoriska avgifter som sökandena i målet vid den nationella domstolen hade ålagts, med hänsyn till deras direkta anknytning till stöd som i förekommande fall inte hade anmälts, var rättsstridiga på så sätt att de i princip skulle återbetalas.
Court of Appeal, The Hague), before which KPN brought an action challenging the decision of the BTMO, referred to the Court for a preliminary ruling a series of questions on the interpretation of the First Directive on Trade Marks. 11
I-1619), uppmärksammas. Koninklijke KPN Nederland gav den 2 april 1997 in en ansökan till Benelux varumärkesbyrå (BM) om att ordet Postkantoor (postkontor på nederländska) skulle registreras som varumärke för papper, kartong och produkter tillverkade av dessa material, samt diverse tjänster.
It was necessary, among other things, to determine whether the fact that a trade mark had been registered in a Member State in respect of certain goods or services had any bearing on the examination in another Member State of an application for registration of a similar mark in respect of similar goods or services.
Den nationella domstolen ville bland annat få klarhet i huruvida den omständigheten att ett varumärke registrerats i en medlemsstat för vissa varor eller tjänster har någon betydelse för bedömningen av en ansökan om registrering av ett liknande varumärke för liknande varor eller tjänster i en annan medlemsstat.
The Court answered that question in the negative: that fact could not have any bearing.
Domstolen svarade att så inte var fallet. Denna omständighet saknar betydelse.
The competent authority had to examine the characteristics peculiar to the mark with specific reference to the goods and services concerned.
Den behöriga myndigheten skall utifrån de aktuella varorna eller tjänsterna göra en konkret bedömning av de egenskaper som är utmärkande för varumärket.
The Gerechtshof also asked the Court whether the prohibition of descriptive signs under Article 3(1)(c) of the directive extended to signs or indications designating the characteristics of the goods or services concerned in the case where there were more usual indications for designating the same characteristics.
Den nederländska domstolen frågade även domstolen huruvida förbudet mot beskrivande kännetecken i artikel 3.1 c i direktivet omfattar kännetecken eller upplysningar som visar egenskaper hos de aktuella varorna eller tjänsterna, när det finnskänneteckenellerupplysningarsomärvanligareförattvisasamma egenskaper.
The Court pointed out that, in prohibiting descriptive signs, the aforementioned provision pursued an aim which was in the public interest, namely that such signs or indications may be freely used by all, by preventing them from being reserved to one undertaking alone by being registered as trade marks.
Domstolen erinrade om att den ovannämnda bestämmelsen, genom att den innehåller ett förbjud mot beskrivande kännetecken, främjar en målsättning av allmänintresse, nämligen att dylika kännetecken kan användas fritt av alla, genom att den hindrar att de förbehålls ett enda företag genom att de registreras som varumärke.