natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A penalty notice was issued against the person primarily responsible at the undertaking established in Poland, accusing him of paying 53 workers engaged on the building site only 46.57% of the minimum wage laid down.
Den huvudansvariga för företaget i Polen erhöll ett strafföreläggande av det skälet att de 53 anställda som arbetade på byggarbetsplatsen endast hade fått 46,57 procent av den föreskrivna minimilönen.
At first instance, the Landgericht Hannover (Regional Court, Hanover) held that Objekt und Bauregie’s outstanding claim under the contract for work was offset in full by the contractual penalty of EUR 84 934.31 (1% of the amount of the contract), in favour of Land Niedersachsen.
Landgericht Hannover slog i första instans fast att den fordran som Objekt und Bauregie hade enligt entreprenadavtalet hade upphört till följd av den avräkning för vite med 84 934,31 euro (en procent av kontraktsbeloppet) som Land Niedersachsen hade rätt att göra på grund av avtalsbrottet.
It dismissed the remainder of that undertaking’s action.
Bolagets talan ogillades i övrigt.
The case having come before it on appeal, the Oberlandesgericht Celle (Higher Regional Court, Celle) considers that the resolution of the dispute turns on whether it is precluded from applying the Landesvergabegesetz, in particular Paragraph 8(1), on the ground that it is incompatible with the freedom to provide services laid down in Article 49 EC.
Domen överklagades till den hänskjutande domstolen som bedömde att utgången i målet var beroende av om den var skyldig att underlåta att tillämpa delstatslagen, särskilt 8 § punkt 1, på grund av att den bestämmelsen var oförenlig med friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG.
In that regard, the national court notes that the obligations to comply with the collective agreements mean that construction undertakings from other Member States must adapt the remuneration they pay to their workers to the normally higher level in force in the place in the Federal Republic of Germany where the contract is to be performed.
Domstolen konstaterade att åtagandet att följa kollektivavtal leder till att byggföretag från andra medlemsstater måste anpassa de löner som de betalar till sina arbetstagare till den vanligtvis högre nivå som gäller på den ort där kontraktet verkställs i Tyskland.
Such a requirement causes those undertakings to lose the competitive advantage which they enjoy by reason of their lower wage costs.
Dessa företag förlorar därmed den konkurrensfördel som de annars skulle ha haft genom sina lägre lönekostnader.
Consequently, the obligation to comply with the collective agreements constitutes an impediment to market access for persons or undertakings from Member States other than the Federal Republic of Germany.
Åtagandet att följa kollektivavtal medför därför ett hinder för fysiska och juridiska personer från andra medlemsstater än Förbundsrepubliken Tyskland.
In addition, the national court is uncertain as to whether the requirement to comply with the collective agreements is justified by overriding reasons related to the public interest.
Den hänskjutande domstolen ansåg dessutom att det föreligger osäkerhet i frågan huruvida åtagandet att följa kollektivavtal är motiverat av tvingande skäl av allmänintresse.
More specifically, such a requirement goes beyond what is necessary for the protection of workers.
Ett sådant åtagande går nämligen längre än vad skyddet för arbetstagarna kräver.
What is necessary for the protection of workers is defined by the mandatory minimum wage which results from the application, in Germany, of the Law on the posting of workers (ArbeitnehmerEntsendegesetz) of 26 February 1996 (BGBl. 1996 I, p.
Gränsen för vad som är nödvändigt för att skydda arbetstagarna går vid den obligatoriska minimilönen, vilken i Tyskland framgår av lagen om utstationering av arbetstagare (Arbeitnehmer-Entsendegesetz) av den 26 februari 1996 (BGBl. 1996 I, s.
227, ‘the AEntG’).
227) (nedan kallad AEntG).
In the case of foreign workers, the obligation to comply with the collective agreements does not enable them to achieve genuine equality of treatment with German workers but rather prevents workers originating in a Member State other than the Federal Republic of Germany from being employed in Germany because their employer is unable to exploit his cost advantage with regard to the competition.
För de utländska arbetstagarna innebär åtagandet att följa kollektivavtal inte att de faktiskt jämställs med tyska arbetstagare, utan att arbetstagare från en annan medlemsstat än Förbundsrepubliken Tyskland hindras från att anställas inom denna medlemsstat eftersom deras arbetsgivare inte kan utnyttja sin kostnadsfördel i konkurrensen.
As it took the view that the resolution of the dispute before it required the interpretation of Article 49 EC, the Oberlandesgericht Celle decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Oberlandesgericht Celle ansåg att utgången i målet var beroende av en tolkning av artikel 49 EG för att den skulle kunna avgöra målet. Den beslutade därför att förklara målet vilande och begära förhandsavgörande av EG-domstolen beträffande följande fråga:
‘Does it amount to an unjustified restriction on the freedom to provide services under the EC Treaty if a public contracting authority is required by statute to award contracts for building services only to undertakings which, when lodging a tender, undertake in writing to pay their employees, when performing those services, at least the remuneration prescribed by the collective agreement in force at the place where those services are performed?’
”Innebär det en omotiverad inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster enligt EG-fördraget att en upphandlande myndighet vid offentlig upphandling av byggentreprenader enligt lag endast får anta anbud från företag som i sina anbud skriftligen åtar sig att för utförandet av de aktuella tjänsterna betala sina arbetstagare minst den lön som fastställs i det kollektivavtal som är tillämpligt på den ort där tjänsterna utförs?”
By its question, the national court asks essentially whether, in a situation such as that in the main proceedings, Article 49 EC precludes an authority of a Member State from adopting a measure of a legislative nature requiring the contracting authority to designate as contractors for public works contracts only contractors which, when submitting their tenders, agree in writing to pay their employees, in return for performance of the services concerned, at least the wage provided for in the collective agreement in force at the place where those services are performed.
Den hänskjutande domstolen har ställt frågan för att få klarhet i huruvida artikel 49 EG, i en sådan situation som den i målet vid den nationella domstolen, utgör hinder för att en myndighet i en medlemsstat vidtar en åtgärd av lagstiftningskaraktär enligt vilken en upphandlande myndighet är skyldig att vid offentlig upphandling av byggentreprenader endast anta anbud från företag som i sina anbud skriftligen åtar sig att för utförandet av de aktuella tjänsterna betala sina arbetstagare minst den lön som fastställs i det kollektivavtal som är tillämpligt på den ort där tjänsterna utförs.
As suggested also by a number of the Governments which have submitted observations to the Court, as well as by the Commission of the European Communities, in order to give a useful answer to the national court, it is necessary to take into consideration the provisions of Directive 96/71 when examining the question
Domstolen ska, när den undersöker tolkningsfrågan – såsom har påpekats av flera av de regeringar som har ingett yttranden till domstolen liksom av Europeiska gemenskapernas kommission –, för att kunna lämna ett användbart svar till den hänskjutande domstolen, beakta bestämmelserna i direktiv 96/71 (se, för ett liknande
RÜFFERT referred for a preliminary ruling (see, to that effect, Case C-60/03 Wolff & Müller [2004] ECR I-9553, paragraph 27, and Case C-275/06 Promusicae [2008] ECR I-271, paragraph 42). 19
RÜFFERT resonemang, domstolens dom av den 12 oktober 2004 i mål C-60/03, Wolff & Müller, REG 2004, s. I-9553, punkt 27, och av den 29 januari 2008 i mål C-275/06, Promusicae, REG 2008, s. I-271, punkt 42). 19
As follows from Article 1(3)(a) thereof, Directive 96/71 applies, inter alia, to a situation in which an undertaking established in a Member State posts, in the framework of the transnational provision of services, workers on its account and under its direction to the territory of another Member State, under a contract concluded between the undertaking making the posting and the party for whom the services are intended, operating in the latter Member State, provided that an employment relationship exists between that undertaking and the employee during the period of the posting.
Såsom framgår av artikel 1.3 a i direktivet är detta bland annat tillämpligt när ett företag som är etablerat i en medlemsstat, i samband med tillhandahållandet av tjänster över gränserna, utstationerar arbetstagare för egen räkning och under egen ledning inom en medlemsstats territorium, enligt avtal som ingåtts mellan det utstationerande företaget och mottagaren av tjänsterna, vilken bedriver verksamhet i denna medlemsstat, om det finns ett anställningsförhållande mellan det utstationerande företaget och arbetstagaren under utstationeringstiden.
Such appears essentially to be the situation in the main proceedings.
I målet vid den nationella domstolen är det fråga om en sådan situation.
In addition, as the Advocate General stated at point 64 of his Opinion, the mere fact that the objective of the legislation of a Member State, in this case the Landesvergabegesetz, is not to govern the posting of workers does not have the effect of precluding a situation such as that in the main proceedings from coming within the scope of Directive 96/71.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 64 i sitt förslag till avgörande, kan endast den omständigheten att viss lagstiftning i en medlemsstat, såsom delstatslagen, inte syftar till att reglera utstationeringen av arbetstagare inte leda till att direktiv 96/71 inte ska tillämpas på en situation såsom den i målet vid den nationella domstolen.
Pursuant to the first and second indents of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, with regard to the provision of transnational services in the construction sector, posted workers are to be guaranteed terms and conditions of employment concerning the matters referred to under subparagraphs (a) to (g) of that provision, which include, under subparagraph (c), minimum rates of pay.
Enligt artikel 3.1 första stycket första och andra strecksatserna i direktiv 96/71 ska de arbetstagare som är utstationerade i samband med tillhandahållande av byggtjänster över gränserna garanteras vissa arbets- och anställningsvillkor på de områden som avses i leden a–g i denna bestämmelse, däribland minimilön, som anges i led c.
Those terms and conditions of employment are fixed by laws, regulations or administrative provisions and/or by collective agreements or arbitration awards which have been declared universally applicable.
Dessa arbets- och anställningsvillkor ska fastställas i bestämmelser i lagar eller andra författningar, och/eller i kollektivavtal eller skiljedomar som förklarats ha allmän giltighet.
According to the first subparagraph of Article 3(8) of that directive, the collective agreements or arbitration awards within the meaning of that provision are those which must be observed by all undertakings in the geographical area and in the profession or industry concerned.
De kollektivavtal och skiljedomar som avses i denna bestämmelse är enligt artikel 3.8 första stycket i direktivet sådana som ska följas av alla företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området.
The second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71 gives Member States in addition the possibility, in the absence of a system for declaring collective agreements or arbitration awards to be of universal application, of basing themselves on collective agreements or arbitration awards which are generally applicable to all similar undertakings in the profession or industry concerned or agreements which have been concluded by the most representative employers’ and labour organisations at national level and which are applied throughout national territory.
Genom artikel 3.8 andra stycket i direktiv 96/71 ges medlemsstater dessutom möjlighet att, om det saknas ett system för att förklara att kollektivavtal eller skiljedomar har allmän giltighet, utgå ifrån kollektivavtal eller skiljedomar som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller ifrån kollektivavtal som har ingåtts av de mest representativa arbetsmarknadsorganisationerna på nationell nivå och som gäller inom hela det nationella territoriet.
It is necessary to examine whether the rate of pay laid down by a measure such as that at issue in the main proceedings — consisting of a legislative measure adopted by Land Niedersachsen concerning public contracts and seeking to make a collective agreement providing for the rate of pay in question binding, in particular on an undertaking such as the subcontractor Objekt und Bauregie — was fixed in accordance with one of the procedures described in paragraphs 21 and 22 of this judgment.
Domstolen ska undersöka huruvida en lön som har gjorts obligatorisk genom en sådan åtgärd som den i målet vid den nationella domstolen – nämligen lagbestämmelser som antagits av Land Niedersachsen på upphandlingsområdet och som syftar till att göra bland annat ett sådant företag som underleverantören Objekt und Bauregie bundet av ett kollektivavtal i vilket den aktuella lönen föreskrivs – har fastställs på något av de sätt som beskrivs ovan i punkterna 21 och 22 i förevarande dom.
First, a legislative measure such as the Landesvergabegesetz, which does not itself fix any minimum rates of pay, cannot be considered to be a law, within the meaning of the first indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, which fixed a minimum rate of pay, as provided in Article 3(1)(c) of that directive.
För det första kan lagbestämmelser, såsom de i delstatslagen, vilka inte själva fastställer någon minimilön inte betraktas som lagbestämmelser i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket första strecksatsen i direktiv 96/71 genom vilka en sådan minimilön som föreskrivs i led c i samma stycke fastställs.
Second, as to whether a collective agreement such as that at issue in the main proceedings constitutes a collective agreement which has been declared universally applicable within the meaning of the second indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, read in conjunction with the first subparagraph of Article 3(8) of that directive, it is apparent from the case-file submitted to the Court that the AEntG, which seeks to transpose Directive 96/71, extends the application of provisions on minimum wages in collective agreements which have been declared universally applicable in Germany to employers established in another Member State which post their workers to Germany.
Vad vidare gäller frågan huruvida ett sådant kollektivavtal som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen utgör ett kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket andra strecksatsen i direktiv 96/71 jämförd med artikel 3.8 första stycket i samma direktiv, framgår det av de handlingar som ingetts till EG-domstolen att AEntG, som syftar till att införliva direktiv 96/71, utsträcker tillämpningen av bestämmelserna om minimilön i de kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet i Tyskland till att även omfatta arbetsgivare i en annan medlemsstat som utstationerar sina arbetstagare i Tyskland.
In answer to a written question from the Court, Land Niedersachsen confirmed that the ‘Buildings and public works’ collective agreement is not a collective agreement which has been declared universally applicable within the meaning of the AEntG.
I svaret på en skriftlig fråga från domstolen har emellertid Land Niedersachsen bekräftat att byggavtalet inte utgör ett kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet i den mening som avses i AEntG.
In addition, the case-file submitted to the Court does not contain any evidence to support the conclusion that that agreement is nevertheless capable of being treated as universally applicable within the meaning of the second indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, read in conjunction with the first subparagraph of Article 3(8) of that directive.
De handlingar som ingetts till domstolen innehåller inte heller någonting som visar att nämnda kollektivavtal ändå skulle kunna anses ha allmän giltighet i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket andra strecksatsen i direktiv 96/71 jämförd med artikel 3.8 första stycket i samma direktiv.
Third, regarding the second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71, it is clear from the actual wording of that provision that it is applicable only where there is no system for declaring collective agreements to be of universal application, which is not the case in the Federal Republic of Germany.
För det tredje framgår det av själva ordalydelsen i artikel 3.8 andra stycket i direktiv 96/71 att denna bestämmelse endast är tillämplig om det saknas ett system för att förklara att kollektivavtal har allmän giltighet, vilket inte är fallet i Förbundsrepubliken Tyskland.
In addition, a collective agreement such as that at issue in the main proceedings cannot, in any event, be considered to constitute a collective agreement within the meaning of the second subparagraph of Article 3(8) and, more specifically, to be a collective agreement, as mentioned in the first indent to that provision, ‘generally applicable to all similar undertakings in the geographical area and in the profession or industry concerned’.
Härtill kommer att ett sådant kollektivavtal som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen i vilket fall som helst inte skulle kunna betraktas som ett kollektivavtal i den sistnämnda bestämmelsens mening, närmare bestämt som ett sådant kollektivavtal som avses i bestämmelsens första strecksats, det vill säga ”som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området”.
In a context such as that in the main proceedings, the binding effect of a collective agreement such as that at issue here covers only a part of the construction sector falling within the geographical area of that agreement, since, first, the law which gives it such an effect applies only to public contracts and not to private contracts and, second, the collective agreement has not been declared universally applicable.
I ett sammanhang som det som är för handen i målet vid den nationella domstolen är ett sådant kollektivavtal som det som är i fråga i det målet endast bindande inom en del av byggsektorn inom avtalets geografiska tillämpningsområde, dels eftersom den lagstiftning som ger kollektivavtalet en sådan verkan endast är tillämplig på offentlig upphandling och inte på privat upphandling, dels eftersom nämnda kollektivavtal inte har förklarats äga allmän giltighet.
It follows that a measure such as that at issue in the main proceedings does not fix a rate of pay according to one of the procedures laid down in the first and second indents of the first subparagraph of Article 3(1) and in the second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71.
Av det ovan anförda följer att en sådan åtgärd som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen inte innebär att lön fastställs på något av de sätt som föreskrivs i artikel 3.1 första stycket första och andra strecksatserna och artikel 8 andra stycket i direktiv 96/71.
Therefore, such a rate of pay cannot be considered to constitute a minimum rate of pay within the meaning of Article 3(1)(c) of Directive 96/71 which Member States are entitled to impose, pursuant to that directive, on undertakings established in other Member States, in the framework of the transnational provision of services (see, to that effect, Case C-341/05 Laval un Partneri [2007] ECR I-11767, paragraphs 70 and 71).
Således kan en sådan lön inte anses utgöra en minimilön, i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket c i samma direktiv, som medlemsstaterna enligt direktivet har rätt att ålägga företag som är etablerade i andra medlemsstater att tillämpa i samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 december 2007 i mål C-341/05, Laval un Partneri, REG 2007, s. I-11767, punkterna 70 och 71).
Likewise, such a rate of pay cannot be considered to be a term and condition of employment which is more favourable to workers within the meaning of Article 3(7) of Directive 96/71.
En sådan lön kan inte heller anses utgöra ett arbets- eller anställningsvillkor som är förmånligare för arbetstagarna i den mening som avses i artikel 3.7 i direktiv 96/71.
More specifically, that provision cannot be interpreted as allowing the host Member State to make the provision of services in its territory conditional on the observance of terms and conditions of employment which go beyond the mandatory rules for minimum protection.
Sistnämnda bestämmelse kan närmare bestämt inte tolkas så, att den ger värdmedlemsstaten möjlighet att, för tillhandahållande av tjänster inom dess territorium, kräva att arbets- och anställningsvillkor som går utöver de tvingande reglerna för minimiskydd iakttas.
Moreover, such an interpretation would amount to depriving the directive of its effectiveness (see Laval un Partneri, paragraph 80).
En sådan tolkning skulle dessutom innebära att direktivet förlorade sin ändamålsenliga verkan (se domen i det ovannämnda målet Laval un Partneri, punkt 80).
Therefore — without prejudice to the right of undertakings established in other Member States to sign of their own accord a collective labour agreement in the host
Den skyddsnivå som ska garanteras arbetstagare som utstationeras inom värdmedlemsstatens territorium är således i princip begränsad till den skyddsnivå som
Member State, in particular in the context of a commitment made to their own posted staff, the terms of which might be more favourable — the level of protection which must be guaranteed to workers posted to the territory of the host Member State is limited, in principle, to that provided for in Article 3(1), first subparagraph, (a) to (g), of Directive 96/71, unless, pursuant to the law or collective agreements in the Member State of origin, those workers already enjoy more favourable terms and conditions of employment as regards the matters referred to in that provision (Laval un Partneri, paragraph 81).
RÜFFERT föreskrivs i artikel 3.1 första stycket a–g i direktiv 96/71, såvida inte arbetstagarna redan har förmånligare arbets- och anställningsvillkor på de områden som anges i denna bestämmelse enligt lag eller kollektivavtal i ursprungsmedlemsstaten.
However, such does not appear to be the case in the main proceedings.
Det senare förefaller dock inte vara fallet i målet vid den nationella domstolen.
It follows that a Member State is not entitled to impose, pursuant to Directive 96/71, on undertakings established in other Member States, by a measure such as that at issue in the main proceedings, a rate of pay such as that provided for by the ‘Buildings and public works’ collective agreement.
Av vad som anförts ovan följer att en medlemsstat inte har rätt att med stöd av direktiv 96/71 kräva, genom en sådan åtgärd som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, att företag som är etablerade i andra medlemsstater tillämpar en sådan lön som den som föreskrivs i byggavtalet.