natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In order to meet the restructuring needs of the steel industry, the Commission relied on the provisions of Article 95 CS to introduce, in the early 1980s, a Community scheme authorising the grant of State aid to the steel industry in specific and limited cases.
Kommissionen grundade sig på bestämmelserna i artikel 95 KS när den, i syfte att bemöta de krav som omstruktureringen av stålindustrin ställde, från början av 1980-talet införde ett gemenskapsrättsligt system som tillät att stålindustrin beviljades statligt stöd i ett begränsat antal fall.
That scheme underwent a series of amendments in order to deal with the cyclical problems encountered by the steel industry.
Detta system genomgick successiva anpassningar för att bemöta stålindustrins konjunkturanknutna svårigheter.
The decisions successively adopted for that purpose are commonly known as the “Steel Aid Codes”.
Den rad av beslut som fattats härvidlag benämns regelverken för stöd till stålindustrin.
On 18 December 1996, the Commission adopted Decision No 2496/96/ECSC establishing Community rules for State aid to the steel industry (OJ 1996 L 338,
Den 18 december 1996 antog kommissionen beslut nr 2496/96/EKSG om gemenskapsregler för statligt stöd till stålindustrin (EGT L 338, s. 42), vilket utgör sjätte
That decision was applicable from 1 January 1997 to 22 July 2002.’
Beslutet gällde från den 1 januari 1997 till den 22 juli 2002.”
In paragraphs 6 to 11 of the judgment under appeal, the Court of First Instance set out the pre-litigation procedure, in the following terms:
Förstainstansrätten redogjorde därefter i punkterna 6–11 i den överklagade domen för bakgrunden till tvisten på följande sätt:
In Germany, the Zonenrandförderungsgesetz (German law on the development of the border zone between the former German Democratic Republic and the former Czechoslovak Socialist Republic, “the ZRFG”) was adopted on 5 August 1971 and approved, along with subsequent amendments to it, by [decision of] the Commission [(“the 1971 Decision”)], following assessment of the measures planned by the Commission pursuant to Article 92 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 87 EC) and Article 93 of the EC Treaty (now Article 88 EC).
I Tyskland antogs Zonenrandförderungsgesetz (tysk lag om främjande av utvecklingen av området vid gränsen till före detta Tyska demokratiska republiken och före detta Republiken Tjeckoslovakien) (nedan kallad ZRFG) den 5 augusti 1971 och godkändes, liksom senare ändringar av lagen, [i beslut] av kommissionen [(nedan kallat 1971 års beslut)] efter det att den undersökt de bestämmelser som föreskrevs i lagen mot bakgrund av artikel 92 i EG-fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse) och artikel 93 i EG-fördraget (nu artikel 88 EG).
The most recent amendments to the ZRFG were approved by the Commission as State aid compatible with the EC Treaty (OJ 1993 C 3, p. 3).
De senaste ändringarna av ZRFG godkändes av kommissionen som statligt stöd som var förenligt med EG-fördraget (EGT C 3, 1993, s. 3).
The ZRFG came to an end definitively in 1995.
ZRFG upphörde definitivt att gälla år 1995.
From the beginning, Paragraph 3 of the ZRFG provided for tax incentives in the form of special depreciation allowances (“Sonderabschreibungen”) and taxfree reserves (“steuerfreie Rücklagen”) for investments made in any establishment of an undertaking situated along the border area between the former German Democratic Republic and the former Czechoslovak Socialist Republic … . The special depreciation allowances permitted the entry of a higher rate of depreciation for eligible investment in the company accounts than would be possible, under the ordinary legislation, in the initial year or years of the investment of the
Alltsedan början föreskrevs det i 3 § ZRFG skattelättnader i form av extraordinära avskrivningar (Sonderabschreibungen) och avsättningar till obeskattade reserver (steuerfreie Rücklagen) för investeringar som gjorts i de företagsanläggningar som var belägna längs gränsen till före detta Tyska demokratiska republiken eller före detta Republiken Tjeckoslovakien … De extraordinära avskrivningarna innebar en möjlighet att i bolagets resultaträkning göra större avskrivningar för bidragsberättigande investeringar jämfört med de allmänna bestämmelserna under det första året eller de första åren efter det att företaget i
COMMISSION v SALZGITTER company in question.
KOMMISSIONEN MOT SALZGITTER fråga hade gjort investeringarna.
Thus the company’s tax base was reduced and liquidity was increased for the first year or years of the investment, thereby procuring a gain for the company.
Detta medförde att skatteunderlaget för bolagsskatten minskade, och således ökade de likvida tillgångarna under det första året eller de första åren efter investeringarna, så att företaget uppvisade ett bättre resultat.
Taxfree reserves also produced a gain for the company.
Företaget erhöll en liknande fördel genom avsättningar till obeskattade reserver.
The special depreciation allowances and taxfree reserves could not be cumulated, however.
Extraordinära avskrivningar och avsättningar till obeskattade reserver kunde dock inte utnyttjas samtidigt.
By letter dated 3 March 1999 the Commission, after having observed from a reading of the annual accounts of Preussag Stahl AG, one of the companies of … Salzgitter …, that the company had been subsidised repeatedly between 1986 and 1995 on the basis of Paragraph 3 of the ZRFG, informed Germany of its decision to initiate the procedure under Article 6(5) of the Sixth Steel Aid Code in respect of the aid granted by [the Federal Republic of] Germany to Preussag Stahl AG and to the other subsidiaries of … Salzgitter …. By that decision, published on 24 April 1999 in the Official Journal of the European Communities (OJ 1999 C 113, p.
Efter att i Preussag Stahl AG:s årsredovisningar ha upptäckt att bolaget i fråga – ett av bolagen i … koncernen Salzgitter … – under åren 1986–1995 hade beviljats flera stöd med stöd av 3 § ZRFG, underrättade kommissionen, genom skrivelse av den 3 mars 1999, Förbundsrepubliken Tyskland om sitt beslut att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 6.5 i sjätte regelverket för stöd till stålindustrin avseende det stöd som Tyskland hade beviljat Preussag Stahl AG och dotterföretag inom järn- och stålindustrin i koncernen Salzgitter … Beslutet offentliggjordes den 24 april 1999 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT C 113, s.
9), the Commission invited the parties concerned to submit their observations on the aid in question.
9), och i beslutet uppmanade kommissionen berörda parter att inkomma med yttranden rörande stödet i fråga.
By Articles 2 and 3 of the [contested] decision, the Commission ordered the Federal Republic of Germany to recover that aid from the recipient and requested it to state the specific conditions for its recovery.’
Enligt artiklarna 2 och 3 i det omtvistade beslutet förpliktade kommissionen Förbundsrepubliken Tyskland att från stödmottagaren återkräva stödet och anmodade den att ange de specifika förutsättningarna för återkravet.”
Proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 11 September 2000, Salzgitter brought an action seeking the annulment of the contested decision.
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 21 september 2000 väckte Salzgitter talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
By order of the President of the Court of First Instance of 29 March 2001, the Federal Republic of Germany was given leave to intervene in support of the form of order sought by Salzgitter.
Genom beslut av den 29 mars 2001 tilläts Förbundsrepubliken Tyskland att intervenera till stöd för Salzgitters yrkanden.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the Commission was entitled to apply Article 4(c) CS, and not Article 67 CS, to the State aid granted to Salzgitter.
Förstainstansrätten ansåg i den överklagade domen att det var korrekt av kommissionen att tillämpa artikel 4 c KS, och inte artikel 67 KS, på det stöd som beviljats Salzgitter.
In reaching that conclusion, the Court of First Instance stated, particularly in paragraphs 111 to 115 of the judgment under appeal, that Articles 4(c) CS and 67 CS cover two distinct areas, with Article 67 not covering State aid, and that the uncertainty brought about by developments in the legal regime governing aid not specific to the coal and steel sectors during the period that saw the successive adoption of the first three Steel Aid Codes could not change its interpretation.
Som skäl för denna slutsats angav förstainstansrätten bland annat, i punkterna 111–115 i den överklagade domen, att artiklarna 4 c KS och 67 KS avser två olika områden, eftersom artikel 67 KS inte rör statligt stöd. Förstainstansrätten angav vidare att den osäkerhet som uppstod i samband med utvecklingen av den rättsliga regleringen av generellt stöd inom kol- och stålsektorn under det successiva antagandet av de tre första regelverken för stöd till stålindustrin inte föranledde en annan tolkning.
Moreover, the Court of First Instance rejected as unfounded Salzgitter’s arguments concerning the Commission’s erroneous interpretation of the notion of State aid and of Article 95 CS, as well as its argument concerning the failure to state reasons in the contested decision.
Förstainstansrätten underkände dessutom Salzgitters argument att kommissionen hade tolkat begreppet statligt stöd och artikel 95 KS felaktigt och att det omtvistade beslutet var bristfälligt motiverat.
By contrast, the Court of First Instance held that the Commission could not order the recovery of the aid paid to the applicant between 1986 and 1995 without breaching the principle of legal certainty, and annulled Articles 2 and 3 of the contested decision concerning the Federal Republic of Germany’s obligation to recover the State aid covered by that decision.
Däremot fann förstainstansrätten att kommissionen inte kunde besluta att det stöd som hade utbetalats till Salzgitter under åren 1986–1995 skulle återkrävas, utan att åsidosätta rättssäkerhetsprincipen, och ogiltigförklarade artiklarna 2 och 3 i det omtvistade beslutet som rörde skyldigheten för Förbundsrepubliken Tyskland att återkräva det statliga stöd som avses i nämnda beslut.
To reach the finding that there was a breach of the principle of legal certainty, the Court of First Instance held, in paragraph 174 of the judgment under appeal, that the situation resulting from the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code had created a legal situation that was ambiguous as to the scope of the 1971 Decision and the scope of the obligation to notify the aid granted to Salzgitter after adoption of that third code, pursuant to Article 6 of that code.
Som skäl för sin slutsats att rättssäkerhetsprincipen åsidosatts angav förstainstansrätten i punkt 174 i den överklagade domen att den situation som uppstod till följd av antagandet av andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin hade gett upphov till ett tvetydigt rättsläge när det gällde räckvidden av 1971 års beslut och omfattningen av skyldigheten att anmäla stöd som beviljats Salzgitter efter antagandet av nämnda tredje regelverk, i enlighet med artikel 6 däri.
Subsequently, the Court of First Instance held, in paragraph 179 of the judgment under appeal, that the Commission had been aware of the aid paid to Salzgitter under the ZRFG because Salzgitter had sent the Commission its annual reports and accounts for the years 1987/1988.
Förstainstansrätten konstaterade därefter i punkt 179 i den överklagade domen att kommissionen hade fått kännedom om det stöd som utbetalats till Salzgitter enligt ZRFG på grund av att Salzgitter hade översänt sin verksamhetsrapport och sina årsredovisningar för åren 1987/1988.
The Court of First Instance inferred from this, in paragraph 180 of the judgment under appeal, that the situation of uncertainty and lack of clarity, combined with the prolonged lack of reaction on the part of the Commission, in spite of its awareness of the aid received by Salzgitter, had led to the creation by the Commission, in disregard of its duty of diligence, of an equivocal situation which the Commission was under a duty to clarify before it could take any action to order the recovery of the aid already paid.
Av detta drog förstainstansrätten i punkt 180 i den överklagade domen slutsatsen att den situation av ovisshet och brist på klarhet, i förening med att kommissionen inte vidtog några åtgärder under en lång tid trots att den kände till det stöd som Salzgitter hade beviljats, skapade – i strid med den omsorgsplikt som åligger denna institution – en tvetydig situation som det ålåg kommissionen att klarlägga innan den kunde vidta någon åtgärd i syfte att besluta om återkrav av det stöd som redan hade utbetalats.
Therefore, the Court of First Instance held, in paragraph 182 of the judgment under appeal, that the Commission could not order the recovery of the aid paid to Salzgitter between 1986 and 1995 without breaching the principle of legal certainty.
Förstainstansrätten fann således i punkt 182 i den överklagade domen att kommissionen inte kunde besluta att det stöd som hade utbetalats till Salzgitter under åren 1986–1995 skulle återkrävas, utan att åsidosätta rättssäkerhetsprincipen.
In those circumstances, the Court of First Instance held that it was not necessary to rule on the calculation of the amount of aid covered by the contested decision.
Vid sådant förhållande fann förstainstansrätten att det saknades anledning att ta ställning till beräkningen av det stödbelopp som avses i det omtvistade beslutet.
By its appeal, the Commission asks the Court to set aside the judgment under appeal, to refer the dispute back to the Court of First Instance and to order Salzgitter to pay the costs.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, återförvisa målet till förstainstansrätten och förplikta Salzgitter att ersätta rättegångskostnaderna.
Salzgitter contends that the appeal should be dismissed and, by a crossappeal, claims that the judgment under appeal should be set aside in so far as it partially dismissed its action for annulment, and that Article 1 of the contested decision, which classifies as ’State aid’ the special depreciation allowance and the taxfree reserves which Salzgitter enjoyed pursuant to the ZRFG, should be annulled.
Salzgitter har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och har i anslutningsöverklagande yrkat att domstolen ska upphäva den överklagade domen, i den del talan delvis ogillades, och ogiltigförklara artikel 1 i det omtvistade beslutet i vilken kommissionen slog fast att de extraordinära avskrivningar och avsättningar till obeskattade reserver som Salzgitter dragit fördel av enligt ZRFG utgjorde ”statligt stöd”.
Salzgitter also contends that the Commission should be ordered to pay the costs of both sets of proceedings.
Salzgitter har även yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanser.
The Federal Republic of Germany contends that the Commission’s appeal should be dismissed, that the judgment under appeal should be set aside in so far as it partially dismissed the action brought by Salzgitter, and that Article 1 of the contested decision should be annulled.
Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att domstolen ska ogilla kommissionens överklagande, upphäva den överklagade domen i den del Salzgitters talan delvis ogillades och ogiltigförklara artikel 1 i det omtvistade beslutet.
The crossappeal
Prövning av anslutningsöverklagandet
If the Court upholds the crossappeal brought by Salzgitter, there will be no need to rule on the main appeal, which will become redundant.
Om domstolen bifaller Salzgitters anslutningsöverklagande saknas det anledning att pröva huvudöverklagandet, vilket i så fall förlorar sitt föremål.
Therefore, the crossappeal must be examined first.
Anslutningsöverklagandet ska därför prövas först.
By its first plea, divided into three limbs, Salzgitter submits that there has been a breach of Articles 4(c) CS and 67 CS.
Genom den första grunden, som består av tre delar, har Salzgitter gjort gällande ett åsidosättande av artiklarna 4 c KS och 67 KS.
The first limb of the first plea
Den första grundens första del
The German Government also contends that the ECSC Treaty only brought about partial integration, confined to the coal and steel industry.
Den tyska regeringen har även gjort gällande att det genom EKSG-fördraget endast har skett en partiell integration som är begränsad till kol- och stålsektorn.
The German Government contends that, taking into account the broad interpretation given to the notion of ’State aid’ in Article 87 EC, which is also given to the notion of ’aid’ in Article 4(c) CS (C-200/97 Ecotrade [1998] ECR I-7907), applying Article 4(c) CS to aid such as the aid covered by the contested decision would have the effect of divesting Article 67 CS of any effectiveness.
Nämnda regering har framhållit att mot bakgrund av den vidsträckta tolkningen av begreppet statligt stöd i artikel 87 EG, vilken även har fastslagits beträffande begreppet stödåtgärder i artikel 4 c KS (dom av den 1 december 1998 i mål C-200/97, Ecotrade, REG 1998, s. I-7907), skulle en tillämpning av artikel 4 c KS på sådant stöd som avses i det omtvistade beslutet medföra att artikel 67 KS förlorade all ändamålsenlig verkan.
Not applying Article 4(c) CS to aid not exclusively granted to steel undertakings would not weaken the control that the Commission exercises over State aid, since Articles 87 EC, 88 EC and 67 CS apply to such aid.
Kommissionens kontroll av statligt stöd skulle inte försvagas om artikel 4 c KS inte tillämpades på stöd som inte enbart beviljas stålföretag, eftersom artiklarna 87 EG, 88 EG och 67 KS är tillämpliga på sådant stöd.
Prohibiting that aid would restrict, in a manner that would be illegal, the scope of the exemptions provided for in Article 87(3)(a) to (e) EC.
Ett förbud mot sådant stöd skulle innebära en olaglig inskränkning av tillämpningsområdet för undantagen i artikel 87.3 a–e EG.
The German Government also contends that the expression ’in any form whatsoever’ used in Article 4(c) CS only seeks to distinguish the notion of State aid itself from the manner in which it is granted, and does not permit extending the application of that provision to aid such as that covered by the contested decision.
Nämnda regering har gjort gällande att uttrycket ”oavsett i vilken form det sker” i artikel 4 c KS endast är avsett att särskilja själva begreppet statligt stöd från villkoren för stödets beviljande, och användningen av detta uttryck möjliggör inte en tillämpning av denna bestämmelse på sådant stöd som avses i det omtvistade beslutet.
The German Government argues that the Federal Republic of Germany satisfied its notification obligations by notifying the ZRFG to the Commission pursuant to Art -icles 87 and 88 EC, and stresses that that Member State was not under an obligation to inform the Commission under Article 67(1) CS, since the ZRFG was not liable to have appreciable repercussions on conditions of competition in the coal or steel industry within the meaning of Article 67(1) CS.
Den tyska regeringen anser att Förbundsrepubliken Tyskland har uppfyllt sin anmälningsskyldighet genom att underrätta kommissionen om ZRFG enligt artiklarna 87 EG och 88 EG, och nämnda regering har betonat att denna medlemsstat inte var skyldig att underrätta kommissionen enligt artikel 67.1 KS, eftersom ZRFG inte var ägnad att märkbart återverka på konkurrensförhållandena inom kol- och stålindustrin i den mening som avses i den sistnämnda bestämmelsen.
For its part, the Commission submits that the caselaw cited by Salzgitter provides, in actual fact, that Article 67 CS does not apply to State aid, but only to general measures which Member States may adopt as part of their economic or social policy, or to sectoral measures which do not relate specifically to the steel or coal industry.
Kommissionen har å sin sida gjort gällande att det av den rättspraxis som Salzgitter har åberopat i själva verket följer att artikel 67 KS inte är tillämplig på statligt stöd utan endast på allmänna åtgärder som medlemsstaterna kan vidta inom ramen för sin ekonomiska eller sociala politik eller på sektorsspecifika åtgärder som inte särskilt rör stål- eller kolindustrin.
According to the Commission, by contrast, Article 4(c) CS applies to aid even where it is of a general nature (see, in particular, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v High Authority).
Artikel 4 c KS ska däremot enligt kommissionen tillämpas på stödåtgärder även när de är av allmän karaktär (se bland annat domen i det ovannämnda målet De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mot Höga myndigheten).
The Commission submits that the German Government wrongly interpreted the caselaw by failing to distinguish between general measures and State aid schemes of general application, and that the Court has never referred, in the caselaw cited, to general aid schemes.
Kommissionen anser att den tolkning av rättspraxis som den tyska regeringen har förespråkat är felaktig, eftersom nämnda regering inte har gjort åtskillnad mellan allmänna åtgärder och allmänt tillämpliga stödordningar. Domstolen har inte i någon av de domar som den tyska regeringen har åberopat hänvisat till allmänna stödordningar.
The Commission submits that, in any event, even if Article 67 CS did apply in the present case, the Federal Republic of Germany did not inform it, in accordance with Article 67(1) CS, of its intention to apply the ZRFG to undertakings in the steel industry, and that that Member State could not rely on an authorisation, even implicit, for the aid covered by the contested decision based on that provision.
Kommissionen har framhållit att även om artikel 67 KS var tillämplig i förevarande fall så hade Förbundsrepubliken Tyskland i vart fall inte underrättat kommissionen, i enlighet med artikel 67.1 KS, om sin avsikt att tillämpa ZRFG på företag inom stålsektorn. Denna medlemsstat kunde därför inte åberopa ett godkännande, inte ens ett underförstått godkännande, på grundval av denna bestämmelse beträffande det stöd som avses i det omtvistade beslutet.
— Findings of the Court
– Domstolens bedömning
It must be held, first, that while Article 4(c) CS prohibits the granting of State aid to steel and coal undertakings, without drawing a distinction between individual aid or aid disbursed under a State aid scheme, Article 67 CS refers expressly to State aid only in respect of protective measures that the Commission may authorise, pursuant to the first indent of paragraph 2 of that article, in favour of coal or steel undertakings where they suffer competitive disadvantages because of general economic policy measures.
Domstolen anger inledningsvis att artikel 4 c KS innebär ett förbud mot statligt stöd till stål- och kolföretag, utan att det därvid görs åtskillnad beroende på om det rör sig om ett individuellt stöd eller ett stöd som utbetalats inom ramen för en statlig stödordning. I artikel 67 KS hänvisas däremot uttryckligen till statligt stöd endast i form av skyddsåtgärder som kommissionen med stöd av artikel 67.2 första strecksatsen KS kan tillåta till förmån för stål- och kolföretag när dessa utsätts för konkurrensnackdelar till följd av åtgärder inom ramen för den allmänna ekonomiska politiken.