natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Enligt artikel 11.3 i förordningen ska nämligen en domstol som erhållit en ansökan om återlämnande av ett barn skyndsamt handlägga ansökningen enligt de snabbaste förfaranden som får tillämpas enligt den nationella lagstiftningen.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
I artikel 11.3 andra strecksatsen föreskrivs vidare att nämnda domstol ska, utan att det påverkar detta skyndsamhetskrav, meddela sitt beslut inom sex veckor efter det att den erhållit ansökningen, såvida detta inte på grund av exceptionella omständigheter är omöjligt.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
I artikel 11.6 anges närmare bestämt att om en domstol har meddelat ett beslut om att inte återlämna barnet, ska domstolen omedelbart, antingen direkt eller genom sin centralmyndighet, översända en kopia av domstolsbeslutet om att inte återlämna barnet och av andra relevanta handlingar, särskilt ett protokoll från förhandlingarna inför domstolen, till den behöriga domstolen eller centralmyndigheten i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Att det är fråga om ett brådskande förfarande framgår även av den sista meningen i artikel 11.6, där det anges att ”[n]ämnda handlingar skall lämnas till domstolen inom en månad efter beslutet om att inte återlämna barnet”.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Syftet med dessa bestämmelser är inte bara att se till att barnet omedelbart återlämnas till den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet, utan även att göra det möjligt för ursprungsdomstolen att bedöma de skäl och den bevisning som legat till grund för avgörandet om att inte återlämna barnet.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Ursprungsdomstolen ska härvid särskilt pröva om de rekvisit som anges i punkt 67 ovan är uppfyllda.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
När allt kommer omkring är det ursprungsdomstolen som med tillämpning av artiklarna 10 och 40.1 b i förordningen har att göra denna prövning. De invändningar under processen som, efter det att ett avgörande om att inte återlämna barnet har meddelats, framställs eller framställs på nytt i den verkställande medlemsstaten är därför inte avgörande, och de kan anses sakna relevans för genomförandet av förordningen.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Om så inte var fallet, skulle det föreligga en risk för att förordningens ändamålsenliga verkan gick förlorad. Syftet med att barnet ska återlämnas omedelbart är nämligen fortfarande villkorat av att det inte längre finns några rättsmedel att tillgå enligt den nationella rätten i den medlemsstat där barnet olovligen hålls kvar.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Det finns än större anledning att uppväga denna risk när det är fråga om små barn. Den biologiska tiden kan inte mätas utifrån allmänna kriterier, med hänsyn till sådana barns intellektuella och psykologiska förmåga och med hänsyn till hur snabbt denna förmåga utvecklas.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Denna tolkning av förordningen står dessutom i överensstämmelse med de krav som uppställs i förordningen och med det syfte som eftersträvas med densamma. Denna tolkning är vidare den enda tolkning som på bästa sätt säkerställer gemenskapsrättens effektivitet.
Moreover, it is backed up by two elements.
Det finns i övrigt två omständigheter som ger vid handen att förordningen ska tolkas på detta sätt.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Den första omständigheten grundar sig på orden ”en senare dom som kräver att barnet återlämnas” i artikel 11.8 i förordningen. Dessa ord ger uttryck för tanken att ursprungsdomstolen, så snart som avgörandet om att inte återlämna barnet har meddelats, kan se sig skyldig att meddela ett eller flera avgöranden för att åstadkomma att barnet återlämnas, inbegripet då det i processuellt eller rent faktiskt hänseende är fråga om en låst situation.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Den andra omständigheten gäller systemet i dess helhet och grundar sig på att, till skillnad från förfarandet enligt artiklarna 33–35 i förordningen avseende ansökan om verkställbarhetsförklaring, domar som meddelats i enlighet med kapitel III avsnitt 4 (umgänge och återlämnande av barn) får förklaras vara verkställbara av ursprungsdomstolen oberoende av om dessa får överklagas och oavsett om detta kan ske i ursprungsmedlemsstaten eller i den verkställande medlemsstaten.
By excluding any appeal against the issuing of a certificate pursuant to Article 42(1), other than an action seeking rectification within the meaning of Article 43(1), the Regulation seeks to ensure that the effectiveness of its provisions is not undermined by abuse of the procedure.
Genom att skapa en ordning där det, förutom rätten att föra talan om rättelse enligt artikel 43.1 i förordningen, inte är möjligt att överklaga beslutet om att utfärda intyg enligt artikel 42.1 är syftet med förordningen att förhindra att rättegångsmissbruk leder till att förordningens bestämmelser förlorar sin verkan.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.
Bland de rättsmedel som anges i artikel 68 återfinns i övrigt inte någon möjlighet att överklaga avgöranden som meddelats med tillämpning av kapitel III avsnitt 4 i förordningen.
The foregoing considerations cover the characteristics of the dispute in the main proceedings.
Dessa överväganden svarar väl mot de särskilda omständigheter som föreligger i målet vid den nationella domstolen.
First, the sequence of the decisions taken by the Lithuanian courts, as regards both the application for return and that for nonrecognition of the decision certified pursuant to Article 42 of the Regulation, does not appear to have observed the autonomy of the procedure provided for in that provision.
För det första förefaller det som om den processuella autonomi som föreskrivs i artikel 42 i förordningen inte har iakttagits i samband med den rad av avgöranden som meddelats av domstolarna i Litauen och som rör såväl ansökan om återlämnande som ansökan om ickeerkännande av den dom som försetts med intyg enligt artikel 42 i förordningen.
Second, the number of decisions and their diverse nature (to set aside, overturn, reopen, suspend) are evidence that, even if the most expeditious domestic procedures may have been adopted, the periods of time elapsed were already, on the date on which the certificate was issued, in manifest contradiction to the requirements of the Regulation.
För det andra framgår det av antalet avgöranden och av deras skilda beskaffenhet (upphävande, ändring, återupptagande av förfarandet, inhibition) att den tid som hade förflutit då intyget utfärdades redan då uppenbarligen stod i strid med de krav som uppställs i förordningen. Denna bedömning gäller även vid en eventuell tillämpning av de snabbaste förfarandena enligt den nationella lagstiftningen.
It remains to be pointed out that, since no doubt has been expressed as regards the authenticity of the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg, and since that certificate contains all the elements required by Article 42 of the Regulation, an appeal against the issue of the certificate or opposition to its recognition could, under Article 43(2) of the Regulation, only have been dismissed, the requested court being able only to declare the enforceability of the certified decision.
Det har inte heller framförts några invändningar mot att det intyg som utfärdades av Amtsgericht Oranienburg inte skulle vara äkta och eftersom intyget innehåller samtliga de uppgifter som erfordras enligt artikel 42 i förordningen, kan ett överklagande av beslutet om att utfärda intyg eller en invändning mot att avgörandet erkänns, enligt artikel 43.2 i förordningen, inte annat än avvisas. Den domstol där avgörandet görs gällande kan nämligen bara konstatera att det avgörande som försetts med intyg är verkställbart.
In the light of the foregoing observations, the answer to the fourth to sixth questions must be that, once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of the Regulation, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
Domstolen besvarar därför den fjärde, den femte och den sjätte frågan på följande sätt. När ett avgörande om att inte återlämna barnet väl har fattats och meddelats ursprungsdomstolen, påverkas inte utfärdandet av intyg enligt artikel 42 i förordningen av att nämnda avgörande har inhiberats, ändrats, upphävts eller i varje fall inte har vunnit laga kraft eller att nämnda avgörande har ersatts med ett avgörande om att återlämna barnet, såvitt barnet inte har återlämnats.
Since no doubt has been expressed as regards the authenticity of that certificate and since it was drawn up in accordance with the standard form set out in Annex IV to the Regulation, opposition to the recognition of the decision ordering return is not permitted and it is for the requested court only to declare the enforceability of the certified decision and to allow the immediate return of the child.
För det fall det inte har framförts någon invändning om att nämnda intyg inte är äkta och för det fall intyget har utfärdats enligt det formulär vars mall återfinns i bilaga IV till förordningen, är det inte tillåtet att framställa någon invändning mot att avgörandet om att återlämna barnet erkänns. Den domstol där avgörandet görs gällande har därvid bara att konstatera att det avgörande som försetts med intyg är verkställbart och att bifalla ansökan om att barnet omedelbart ska återlämnas.
By its first question, the referring court is essentially asking whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation can apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision.
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida en berörd part, i den mening som avses i artikel 21 i förordningen, kan få fastställt att ett domstolsavgörande inte ska erkännas utan att någon ansökan om erkännande av avgörandet har ingetts.
The answer to the fourth to sixth questions precludes the possibility of an application for nonrecognition in the event that a decision requiring the return of the child has been adopted and certified in accordance with Articles 11(8) and 42 of the Regulation.
Svaret på den fjärde, den femte och den sjätte frågan ger vid handen att det inte är möjligt att få fastställt att ett domstolsavgörande inte ska erkännas, då ett avgörande om att återlämna barnet har meddelats och försetts med intyg i enlighet med bestämmelserna i artiklarna 11.8 och 42 i förordningen.
Nevertheless, that possibility cannot be discounted in general terms.
Det går dock inte att rent generellt säga att någon sådan möjlighet inte finns.
Article 21(3) of the Regulation provides that, ‘[w]ithout prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
I artikel 21.3 i förordningen föreskrivs nämligen att ”[u]tan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4 kan en berörd part, genom att anlita de förfaranden som föreskrivs i avsnitt 2, få fastställt att domen skall erkännas eller inte erkännas”.
The second subparagraph of Article 21(3) lays down, to that end, the rules of local jurisdiction.
I artikel 21.3 andra stycket återfinns i detta avseende bestämmelser om den territoriella behörigheten.
Nor is it precluded that an application for nonrecognition of a decision results incidentally in its recognition, in which case Article 21(4) would apply.
Det är inte heller uteslutet att en ansökan om ickeerkännande av ett avgörande får till följd att avgörandet erkänns prejudiciellt. Därvid är artikel 21.4 tillämplig.
The application for nonrecognition must however comply with the procedure provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation and, in particular, it can be pursued according to the provisions of domestic law only if they do not limit the scope and effects of the Regulation.
Förfarandet i kapitel III avsnitt 2 i förordningen ska emellertid iakttas i samband med att ansökan om ickeerkännande ges in. Ansökan får göras med stöd av bestämmelserna i den nationella rätten endast om de nationella bestämmelserna inte innebär att förordningens räckvidd och verkan begränsas.
Therefore, the answer to the first question must be that, except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of the Regulation, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Den första frågan ska således besvaras på följande sätt. Förutom de fall där förfarandet avser ett avgörande som försetts med intyg med tillämpning av artiklarna 11.8 och 40–42 i förordningen, kan varje berörd part få fastställt att ett domstolsavgörande inte ska erkännas, även om någon ansökan om erkännande av avgörandet inte har getts in först.
By its second question, the referring court asks, in the event that it is necessary to examine an application for nonrecognition of a decision brought by the person against whom that decision is to be enforced and when no application for recognition has been submitted beforehand, how Article 31(1) of the Regulation should be applied, in particular the sentence which reads ‘[n]either the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Den nationella domstolen har ställt den andra frågan för det fall en prövning ska göras av ansökan om ickeerkännande av avgörandet som getts in av den person mot vilken avgörandet är verkställbart, trots att någon ansökan om erkännande inte har getts in först. Frågan har ställts av den nationella domstolen för att få klarhet i hur artikel 31.1 i förordningen ska tillämpas, särskilt det led som lyder enligt följande: ”I detta skede av förfarandet skall varken den part mot vilken verkställighet begärs eller barnet ges tillfälle att yttra sig över ansökan.”
The reservation expressed in paragraph 91 of this judgment also applies in the context of this question.
Det förbehåll som anges i punkt 91 ovan är även tillämpligt inom ramen för den andra frågan.
Subject to that reservation, if an application for nonrecognition of a judicial decision is brought and no application for recognition of that decision has been submitted, Article 31(1) of the Regulation must be interpreted in the light of the specific scheme of Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Med iakttagande av detta förbehåll konstaterar domstolen att för det fall en ansökan om ickeerkännande av ett domstolsavgörande ges in utan att någon ansökan om erkännande av detta avgörande först getts in, ska artikel 31.1 i förordningen tolkas mot bakgrund av den särskilda systematiken i kapitel III avsnitt 2 i förordningen.
Accordingly, that provision must remain unapplied.
Nämnda bestämmelse är således inte tillämplig.
Article 31 of the Regulation relates to the declaration of enforceability.
Artikel 31 i förordningen avser nämligen verkställbarhetsförklaringen.
It provides that, in that case, the party against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on the application.
I bestämmelsen föreskrivs att när det är fråga om en verkställbarhetsförklaring så ska den part mot vilken verkställighet begärs inte ges tillfälle att yttra sig.
Such a procedure must be understood in the light of the fact that, being of an enforceable and unilateral nature, it cannot take account of the submissions of that party without assuming a declaratory and adversarial nature, which would run counter to its very logic according to which the rights of the defence are ensured by means of the appeal provided for in Article 33 of the Regulation.
Detta förfarande ska förstås mot bakgrund av att det är fråga om ett förfarande om verkställighet där endast en part får yttra sig, och yttranden från den part mot vilken verkställighet begärs kan inte tillmätas betydelse utan att förfarandet blir ett kontradiktoriskt fastställelseförfarande. Detta skulle strida mot själva logiken i förfarandet, där rätten till försvar säkerställs genom den taleform som anges i artikel 33 i förordningen.
The situation envisaged in the event of an application for nonrecognition is different.
När det gäller en ansökan om ickeerkännande är det fråga om en annan situation.
The reason for that difference lies in the fact that, in such a situation, the applicant is the person against whom the application for a declaration of enforceability might have been brought.
Skälet till att det görs en sådan skillnad är att den som ger in en ansökan om ickeerkännande är samma person som skulle kunna bli föremål för en ansökan om verkställbarhetsförklaring.
Since the requirements referred to in paragraph 101 of this judgment are no longer justified, the party against whom the application for nonrecognition is brought cannot be deprived of the possibility of making submissions on the application.
Mot bakgrund av att de krav som anges i punkt 101 ovan inte längre är motiverade, får den part mot vilken en ansökan om ickeerkännande ges in inte fråntas möjligheten att yttra sig.
Any other outcome would result in limiting the effectiveness of the applicant’s action, since the purpose of the nonrecognition procedure is to seek a negative assessment which, by its nature, calls for an adversarial procedure.
Varje annan lösning skulle innebära att verkan av sökandens ansökan begränsas, då syftet med förfarandet för ickeerkännande är att utverka en negativ bedömning som i sig kräver ett kontradiktoriskt förfarande.
It follows that, as the Commission asserted, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make submissions on the application.
Såsom kommissionen också har gjort gällande finner domstolen mot denna bakgrund att motparten, som gör gällande att avgörandet ska erkännas, får yttra sig.
The answer to the second question must therefore be that Article 31(1) of the Regulation, in so far as it provides that neither the person against whom enforcement is sought, nor the child is, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions on the application, is not applicable to proceedings initiated for nonrecognition of a judicial decision if no application for recognition has been lodged beforehand in respect of that decision.
Den andra frågan ska således besvaras på följande sätt. Artikel 31.1 i förordningen, i vilken föreskrivs att i detta skede av förfarandet ska varken den part mot vilken verkställighet begärs eller barnet ges tillfälle att yttra sig över ansökan, är inte tillämplig i ett förfarande för ickeerkännande av ett domstolsavgörande som anhängiggjorts utan att någon ansökan om erkännande av samma avgörande getts in i förväg.
In such a situation, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make such submissions.
Motparten, som gör gällande att avgörandet ska erkännas, får yttra sig i en sådan situation.
By its third question, the referring court asks whether the national court which has received an application by the holder of parental responsibility for nonrecognition of that part of the decision of the court of the Member State of origin requiring the return of the child to the Member State of origin, a decision in respect of which the
Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida den nationella domstol vid vilken en person med föräldraansvar har ansökt om ickeerkännande av ett avgörande från domstolen i ursprungsmedlemsstaten, som förordnar om att barnet ska återlämnas till ursprungsmedlemsstaten och för vilket
RINAU certificate provided for in Article 42 of the Regulation has been issued, is required to examine that application on the basis of the provisions of Sections 1 and 2 of Chapter III of the Regulation, as provided for in Article 40(2) thereof.
RINAU ett intyg har utfärdats med stöd av artikel 42 i förordningen, ska pröva ansökan i enlighet med bestämmelserna i kapitel III avsnitten 1 och 2 i förordningen, såsom föreskrivs i artikel 40.2 i nämnda förordning.
As is apparent from the answers to the previous questions, an application for nonrecognition of a judicial decision is not permitted if a certificate has been issued pursuant to Article 42 of the Regulation.
Svaren på de föregående frågorna ger vid handen att en ansökan om ickeerkännande av ett domstolsavgörande inte får ges in om ett intyg har utfärdats enligt artikel 42 i förordningen.