natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
Tillämpningen av principen förorenaren betalar i den mening som avses i artikel 174.2 första stycket andra meningen EG och i artikel 15 i direktiv 75/442 skulle äventyras om personer från vilka avfallet härrör undslapp det ekonomiska ansvar som föreskrivs i direktivet, trots att det är klart utrett varifrån de kolväten härrör som, förvisso oavsiktligt, spillts ut i havet och som förorenade kusten i en medlemsstat.
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
— Begreppen ”innehavare” och ”tidigare innehavare”
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
Domstolen har funnit, beträffande kolväten som oavsiktligt spillts ut och som härrörde från en läcka i en bensinstations lageranläggningar och som hade köpts av bensinstationen inom ramen för dennas verksamhet, att dessa kolväten således befann sig i bensinstationsföreståndarens besittning.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Dessutom var det föreståndaren som, inom ramen för sin verksamhet, lagrade dessa när de blev avfall och som därför kan anses vara den som har givit upphov till avfallet i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442.
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Under dessa förhållanden ska bensinstationsföreståndaren nämligen anses vara både den som har detta avfall i sin besittning och som har producerat det och denne ska därför anses vara innehavare av avfallet i den mening som avses i artikel 1 c i direktivet (se, för ett liknande resonemag, domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 59).
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
På samma sätt har, vad beträffar kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet, ägaren till det skepp som fraktar kolvätena dessa i sin besittning omedelbart i anslutning till att de blev avfall.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Fartygsägaren kan således under sådana omständigheter anses ha gett upphov till avfallet i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442 och därför klassificeras som ”innehavare” i den mening som avses i artikel 1 c i direktivet.
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
Direktivet innebär emellertid inte att det är uteslutet att kostnaden för bortskaffande av avfall i vissa fall ska belasta en eller flera tidigare innehavare (domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 57).
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
— Fastställande av vilka personer som ska belastas kostnaden för bortskaffande av avfall
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Frågan som har uppkommit i målet vid den nationella domstolen är om den person som sålde varorna till slutmottagaren och därför chartrade det fartyg som sjönk till havs även kan anses som ”innehavare”, närmare bestämt en ”tidigare” innehavare, av det avfall som spilldes ut.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Den nationella domstolen har dessutom frågat sig om producenten av den produkt som avfallet härrör från även kan belastas kostnaden för bortskaffande av det avfall som uppkommit.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
I artikel 15 i direktiv 75/442 föreskrivs att vissa personkategorier, i förevarande fall ”tidigare innehavare” eller ”producenten av den produkt från vilke[n] avfallet härrör”, i enlighet med principen förorenaren betalar, kan belastas kostnaden för bortskaffande av avfallet.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
Denna ekonomiska skyldighet åvilar dem eftersom de har bidragit till att skapa avfallet och, i förekommande fall, den efterföljande risken för förorening.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Vad beträffar kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet efter det att en oljetanker har förlist, kan den nationella domstolen således anse den som sålt dessa kolväten och chartrat fartyget för att transportera dem som den som gett upphov till avfallet, om den nationella domstolen, mot bakgrund av de omständigheter som endast denna domstol kan bedöma, finner att denne har bidragit till risken för förorening till följd av förlisningen, och då särskilt om denne inte vidtog några åtgärder för att förhindra olyckan, såsom åtgärder beträffande val av fartyg.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Under sådana omständigheter är det möjligt att betrakta den som sålt kolvätena och chartrat fartyget som en tidigare innehavare av avfallet vid tillämpningen av artikel 15 andra strecksatsen första delen i direktiv 75/442.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Liksom det har påpekats i punkt 69 i denna dom föreskrivs, under sådana omständigheter som dem som gäller i målet vid den nationella domstolen, i artikel 15 andra strecksatsen i direktiv 75/442, genom användandet av konjunktionen ”eller”, att kostnaden för bortskaffande av avfall ska belasta antingen ”tidigare innehavare” eller ”producenten av den produkt från vilke[n] avfallet härrör”.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
Enligt artikel 249 EG har medlemsstaterna, som direktiv 75/442 är riktat till, frihet att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet, men de är bundna med avseende på det resultat som ska uppnås avseende ekonomiskt ansvar för kostnaden för bortskaffande av avfall.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Medlemsstaterna ska därför se till att det finns bestämmelser i nationell rätt som möjliggör att antingen de tidigare innehavarna av avfallet eller producenten av den produkt från vilken avfallet härrör får bära kostnaderna.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Liksom generaladvokaten påpekade i punkt 135 i sitt förslag till avgörande, utgör artikel 15 i direktiv 75/442 inget hinder för medlemsstaterna att föreskriva, i enlighet med deras relevanta internationella åtaganden på området, såsom ansvarighets- och FIPOL-konventionerna, att fartygsägaren och den som har chartrat fartyget kan göras ansvariga för skador som orsakats av kolväten som spillts ut i havet endast upp till ett visst beloppsmässigt tak utifrån fartygets tonnage eller endast under särskilda omständigheter på grund av att de har agerat vårdslöst.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Bestämmelsen utgör inte heller något hinder för att, med tillämpning av ovannämnda internationella åtaganden, en ersättningsfond, såsom FIPOL, med beaktande av det tak som gäller för varje skada, inträder i stället för ”innehavarna” i den mening som avses i artikel 1 c i direktiv 75/442 och täcker kostnaden för bortskaffande av det avfall som härrör från kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Om det emellertid visar sig att ovannämnda fond inte ersätter kostnaden för bortskaffande av avfall som orsakats av kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet, eller att en dylik kostnad inte kan ersättas på grund av att kostnaderna för olyckan har nått ersättningstaket för skadan, och att, med tillämpning av de begränsningar eller undantag från ansvar som föreskrivs, en medlemsstats nationella lagstiftning, inbegripet den rätt som härrör från internationella konventioner, utgör hinder för att kostnaden bärs av fartygsägaren eller den som chartrat fartyget, även om dessa personer ska betraktas som ”innehavare” i den mening som avses i artikel 1 c i direktiv 75/442, så måste den nationella lagstiftningen, för att säkerställa att artikel 15 i direktivet införlivas korrekt, medge att kostnaden bärs av producenten av den produkt från vilken avfallet härrör.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
I enlighet med principen förorenaren betalar kan emellertid denne producent endast belastas kostnaden såvida han genom sina handlingar har medverkat till risken för den förorening som orsakades av förlisningen.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Skyldigheten för en medlemsstat att vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå det resultat som föreskrivs i ett direktiv är en tvingande skyldighet enligt såväl artikel 249 tredje stycket EG som enligt direktivet.
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Denna skyldighet att vidta allmänna eller särskilda åtgärder åligger alla myndigheter i medlemsstaten, däri inbegripet domstolarna inom ramen för deras behörighet (se dom av den 13 november 1990 i mål C-106/89, Marleasing, REG 1990, s. I-4135, punkt 8, svensk specialutgåva, volym 10, s.
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Härav följer att den nationella domstolen vid tillämpningen av nationell rätt, oavsett om det rör sig om bestämmelser som antagits före eller efter direktivet eller härrör från en internationell konvention som medlemsstaten har tillträtt, är skyldig att i den utsträckning det är möjligt tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte så att det resultat som avses i direktivet uppnås och därmed agera i överensstämmelse med artikel 249 tredje stycket EG (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Marleasing, punkt 8).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Gemenskapen är inte heller, i motsats till vad Totalbolagen har gjort gällande vid förhandlingen, inte bunden av ansvarighets- och FIPOL-konventionerna.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
Gemenskapen har nämligen inte tillträtt dessa internationella instrument och kan inte anses ha tagit över medlemsstaternas skyldigheter, om inte annat på grund av att samtliga
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Vad beträffar beslut 2004/246 om bemyndigande för medlemsstaterna att i gemenskapens intresse underteckna, ratificera eller ansluta sig till 2003 års protokoll till FIPOL-konventionen, är det tillräckligt att konstatera att detta beslut och 2003 års protokoll inte är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
I artikel 4.2 i direktiv 2004/35 föreskrivs visserligen uttryckligen att direktivet inte ska tillämpas med avseende på tillbud eller verksamhet för vilka ansvar eller ersättning omfattas av någon av de internationella konventioner som finns förtecknade i bilaga IV. I bilagan nämns ansvarighetskonventionen och FIPOL-konventionen.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Gemenskapslagstiftaren fann det nämligen nödvändigt, vilket framgår av skäl 10 i direktivet, att ta uttrycklig hänsyn till relevanta internationella konventioner som innehåller mer omfattande och strängare regler för de verksamheter som omfattas av detta direktiv.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Det finns emellertid inte någon liknande bestämmelse i direktiv 75/442, inbegripet den kodifierade version av direktivet som framgår av direktiv 2006/12.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska den tredje frågan besvaras på följande sätt. Vid tillämpningen av artikel 15 i direktiv 75/442 på kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet och förorenat kusterna i en medlemsstat gäller följande:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— Den nationella domstolen kan anse den som sålt dessa kolväten och chartrat det fartyg som de transporterades med som avfallets producent i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442 och därvid som ”tidigare innehavare” vid tillämpningen av artikel 15 andra strecksatsen första delen i direktivet, om den nationella domstolen, mot bakgrund av de omständigheter som endast denna domstol kan bedöma, finner att denne har bidragit till risken för förorening till följd av förlisningen, och då särskilt om denne inte vidtog några åtgärder för att förhindra olyckan, såsom åtgärder beträffande val av fartyg.
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— Om det visar sig att FIPOL inte ersätter kostnaden för bortskaffande av avfall som orsakats av kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet, eller att en dylik kostnad inte kan ersättas på grund av att kostnaderna för olyckan har nått ersättningstaket för skadan, och att, med tillämpning av de begränsningar eller undantag från ansvar som föreskrivs, en medlemsstats nationella lagstiftning, inbegripet den rätt som härrör från internationella konventioner, utgör hinder för att kostnaden bärs av fartygsägaren eller den som chartrat fartyget, även om dessa personer ska betraktas som ”innehavare” i den mening som avses i artikel 1 c i direktiv 75/442, så måste den nationella lagstiftningen, för att säkerställa att artikel 15 i direktivet införlivas korrekt, medge att kostnaden bärs av producenten av den produkt från vilken avfallet härrör.
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— Den nationella domstolen kan anse den som sålt dessa kolväten och chartrat det fartyg som de transporterades med som avfallets producent i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442, i dess lydelse enligt beslut 96/350, och därvid som ”tidigare innehavare” vid tillämpningen av artikel 15 andra strecksatsen första delen i direktivet, om den nationella domstolen, mot bakgrund av de omständigheter som endast denna domstol kan bedöma, finner att denne har bidragit till risken för förorening till följd av förlisningen, och då särskilt om denne inte vidtog några åtgärder för att förhindra olyckan, såsom åtgärder beträffande val av fartyg.