natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The wording of Article 11(2) therefore calls for a restrictive interpretation and, in any event, cannot in itself be extrapolated as advocated by the Italian Government.
Förutom de avgifter och kostnader som nämns i artikel 11 i direktiv 97/13 och de avgifter avsedda att täcka de administrativa kostnaderna i samband med förfarande för allmän auktorisation som föreskrivs i artikel 6, föreskrivs uttryckligen i direktivet endast en annan sorts avgift, nämligen sådana avgifter för tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster som avses i artikel 6 och i punkt 3.2 i bilagan till detta direktiv.
Directive 97/13, as is clear from the first, third and fifth recitals in its preamble, is among the measures adopted for the complete liberalisation of telecommunications services and infrastructures as from 1 January 1998, which also include Directive 96/19 with regard to the implementation of full competition in telecommunications markets.
Det har emellertid inte bestritts att den omtvistade avgiften varken avser att täcka administrativa kostnader som har samband med auktorisationsförfarande eller att säkerställa användning av knappa resurser.
To that end, Directive 97/13 establishes a common framework for general authorisations intended to make a significant contribution to the entry of new operators into the market.
Andra avgifter har nämligen införts för dessa ändamål genom bestämmelserna i dekret nr 318 och dekret av den 5 februari 1998. Det har inte heller gjorts gällande att syftet med den omtvistade avgiften är att finansiera samhällsomfattande tjänster.
In addition to laying down rules for authorisation procedures and the content of authorisations, that framework sets out the nature and scope of financial payments related to those procedures which Member States may impose on undertakings in the field of telecommunications services.
Domstolen konstaterar således att en sådan avgift som den omtvistade avgiften inte är hänförlig till något av de fall som uttryckligen anges i artiklarna 6 och 11 i direktiv 97/13.
As stated in the 12th recital in the preamble to Directive 97/13, those charges must be based on objective, non-discriminatory and transparent criteria.
Domstolen påpekar emellertid att det i artikel 11.1 i direktiv 97/13 uttryckligen föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa att de avgifter som tas ut av företag som en del av auktorisationsförfarandena endast är avsedda att täcka administrativa kostnader som har samband med arbete i anledning av tillståndssystemen.
Moreover, they must not conflict with the objective of the complete liberalisation of the market, which implies opening it completely to competition.
I förhållande till den allmänna bestämmelsen i artikel 11.1 införs genom artikel 11.2 ett undantag som är begränsat till fall med knappa resurser.
In addition, it is significant that, in the first phase of the implementation of Community directives intended to liberalise the national telecommunications market, the Italian Republic discontinued the charge on turnover which telecommunications service franchisees were previously required to pay.
Ordalydelsen av artikel 11.2 föranleder därför en restriktiv tolkning och ger under alla förhållanden inte i sig utrymme för de långtgående slutsatser som den italienska regeringen har förordat.
Even if that former charge and the contested charge are not identical, the contested charge, like the former charge, is calculated on the basis of the turnover of undertakings which hold individual licences and thereby reintroduces a financial obstacle to the liberalisation process.
Det framgår av första, tredje och femte skälen i direktiv 97/13 att detta utgör en del av de åtgärder som vidtagits för en fullständig avreglering av teletjänster och infrastrukturer för telekommunikation senast
Such a charge considerably increases the fees and charges which Member States are expressly authorised to impose under Directive 97/13 and creates a significant obstacle to the freedom to provide telecommunications services.
I detta syfte inrättades genom direktiv 97/13 en gemensam ram som är tillämplig på de auktorisationssystem som är avsedda att underlätta betydligt för nya operatörer att komma in på marknaden.
It follows that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
Såsom har angetts i tolfte skälet i direktiv 97/13 skall dessa avgifter vara grundade på objektiva, icke-diskriminerande och genomblickbara kriterier. De skall inte heller kunna motverka syftet med den totala avregleringen av marknaden, det vill säga att denna helt skall öppnas för konkurrens.
'Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services and, in particular, Article 11 thereof, prohibit Member States from imposing financial charges other man and in addition to those allowed by the directive, such as the contested charge in the main proceedings, on undertakings which hold individual licences in the telecommunications sector solely because they hold such licences.'
"Bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/13/EG av den 10 april 1997 om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet, i synnerhet artikel 11 däri, innebär förbud för medlemsstaterna att av företag som innehar individuella tillstånd på teletjänstområdet, enbart på grund av detta innehav, ta ut sådana avgifter som de som är aktuella i målen vid den nationella domstolen, vilka avgifter skiljer sig från dem som är tillåtna enligt det nämnda direktivet och som tillkommer utöver de sistnämnda."
Advocate General D. Ruiz-Jarabo Colomer delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 12 December 2002.
Generaladvokaten D. Ruiz-Jarabo Colomer har föredragit förslag till avgörande vid sammanträdet inför femte avdelningen den 12 december 2002.
Case C-338/00 Ρ Volkswagen AG ν Commission of the European Communities Competition
Han föreslog att domstolen skulle svara på följande sätt:
By application lodged at the Court Registry on 14 September 2000, Volkswagen AG brought an appeal under Article 49 of the EC Statute of the Court of Justice against the judgment of the Court of First Instance (Fourth Chamber) of 6 July 2000 in Case T-62/98 Volkswagen ν Commission [2000] (hereinafter
Rådets direktiv 97/13/EG av den 10 april 1997 om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet utgör hinder för att medlemsstaterna påför företag som är innehavare av individuella tillstånd andra och ytterligare pålagor än dem som föreskrivs i artikel 11 enbart på grund av detta innehav.
referred to as 'the judgment under appeal') in which the Court of First Instance dismissed in part its application for the annulment of Commission Decision 98/273/EC of 28 January 1998.
Volkswagen AG har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 14 september 2000, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat den dom som förstainstansrätten meddelade den 6 juli 2000 i mål T-62/98, Volkswagen mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken rätten delvis ogillade företagets talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 98/273/EG av den 28 januari 1998.
— set aside the judgment under appeal and declare the contested decision to be void;
— upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara det omtvistade beslutet, samt
- order the Commission to pay the costs of the proceedings before the Court of First Instance and the Court of Justice.
— förplikta kommissionen att ersätta de rättegångskostnader som uppkommit vid förstainstansrätten och domstolen.
In its first ground of appeal, the appellant challenges the legal assessment of the Court of First Instance to the effect that the 15% rule, even taken in isolation, is not compatible with Article 85(1) of the Treaty or was not, in any event, covered by Regulation No 123/85 in force at that period.
Klaganden har genom sin första grund ifrågasatt förstainstansrättens rättsliga bedömning att 15-procentsregeln, även betraktad för sig, strider mot artikel 85.1 i fördraget eller att den i vilket fall som helst inte är tillåten enligt förordning nr 123/85, som var i kraft vid den aktuella tidpunkten.
So far as the interpretation of Article 85(1) of the Treaty is concerned, the appellant submits that, in its application to the Court of First Instance, it set out the following reasoning which has not, in substance, been challenged.
Vad beträffar tolkningen av artikel 85.1 i fördraget, har klaganden gjort gällande att den i sin ansökan till förstainstansrätten anförde följande ståndpunkt, som inte har bestritts i sak.
A dealer who sells a vehicle in an area which is outside his contract territory generally has much less to bear in the way of costs, both with regard to the sale transaction and after-sale service, than in the case of a sale within his contract area.
En återförsäljare som säljer ett fordon utanför sitt avtalade område har i allmänhet mycket lägre kostnader, med avseende på såväl försäljningen som den service som tillhandahålls efter försäljningen, jämfört med det fall då försäljningen äger rum inom hans avtalade område.
Consequently, the loss of the bonus is offset by a corresponding economic advantage.
Förlusten av bonusen kompenseras följaktligen av en motsvarande ekonomisk fördel.
The bonus system therefore does not have a restrictive effect on competition, either in its purpose or its effects, and for that reason does not breach Article 85(1) of the Treaty.
Bonussystemet är därför inte konkurrensbegränsande, vare sig till sitt syfte eller till sin verkan.
The second ground of appeal
Det strider följaktligen inte mot artikel 85.1 i fördraget.
In its second ground of appeal, the appellant takes issue with the finding of the Court of First Instance, in paragraph 236 of the judgment under appeal, that the measures imposing supply quotas for the Italian market constituted agreements for the purposes of Article 85(1) of the Treaty on the ground that they
Klaganden har bestritt förstainstansrättens konstaterande angående överträdelsen av artikel 85.1 i fördraget, men har härvid endast upprepat de argument som den redan hade anfört i sin ansökan till rätten, utan att ifrågasätta vare sig det resonemang som rätten lade till grund för slutsatsen att 15-procentsregeln utgör en åtgärd för att avskärma marknaden eller konstaterandet att en sådan regel skall anses strida mot artikel 85.1 i fördraget.
formed part of a set of continuous business relations governed by a general agreement drawn up in advance.
Den första grundens första del kan följaktligen inte tas upp till sakprövning.
The Court notes that it is settled case-law that a call by a motor vehicle manufacturer to its authorised dealers is not a unilateral act which falls outside the scope of Article 85(1) of the Treaty but is an agreement within the meaning of that provision if it forms part of a set of continuous business relations governed by a general agreement drawn up in advance.
Klaganden har även hävdat att förstainstansrätten, genom att konstatera att 15-procentsregeln är tillåten enligt förordning nr 123/85, har tolkat och tillämpat förordningen på ett felaktigt sätt.
In paragraph 236 of the judgment under appeal, the Court of First Instance ruled that this case-law was applicable to the present case because all of the measures adopted by the appellant, including the 15% rule and the imposition of supply quotas, were intended to influence Italian dealers in the performance of their contract with Autogerma.
Rätten bortsåg därmed nämligen från det särskilda ansvar som återförsäljare har inom sitt avtalade område, enligt artikel 4.1.3 och 4.1.8 i förordningen, jämförd med dess skäl 1 och 9.
The appellant does not deny that the dealership contract provided for the possibility of limiting supplies to Italian dealers and does not dispute the finding of the Court of First Instance that this limitation was imposed with the express aim of blocking re-exportation from Italy of the vehicles delivered to those dealers.
I detta hänseende räcker det enligt domstolen att konstatera att en åtgärd som syftar till att avskärma marknaderna i medlemsstaterna inte kan omfattas av bestämmelserna i förordning nr 123/85 angående de förpliktelser som en leverantör lagligen kan åta sig inom ramen för ett återförsäljaravtal.
It follows that, by accepting the dealership contract, the Italian dealers consented to a measure which was subsequently used for the purpose of blocking re-exports from Italy and thus of restricting competition within the Community.
Trots att förordningen ger tillverkarna stora möjligheter att skydda sina distributionsnät tillåter den nämligen inte, såsom förstainstansrätten riktigt slog fast i punkt 49 i den överklagade domen, att de vidtar åtgärder som bidrar till att avskärma marknaderna.
In the second limb of its third ground of appeal, the appellant alleges that the Court of First Instance misconstrued Article 15(5)(a) of Regulation No 17 by holding, in paragraph 344 of the judgment under appeal, that, since 1993, the application of the 15% rule fell outside the limits of the activity as described in 'Convenzione Β', with the result that, even if it were established that the latter had been notified in the required form, the exemption from fines no longer applied and the 15% rule therefore ought to have been taken into account for the purpose of fixing the fine from 1 September 1993.
Klaganden har genom sin andra grund ifrågasatt förstainstansrättens bedömning, i punkt 236 i den överklagade domen, att åtgärderna för att begränsa leveranserna till den italienska marknaden utgör avtal i den mening som avses i artikel 85.1 i fördraget med motiveringen att de är en del av en helhet av pågående affärsförbindelser, som regleras av ett dessförinnan träffat allmänt avtal.
It should be borne in mind in this regard that, in accordance with Article 15(5)(a) of Regulation No 17, fines cannot be imposed in respect of acts taking place after notification to the Commission and before the decision by which the Commission grants or refuses application of Article 85(3) of the Treaty, 'provided they fall within the limits of the activity described in the notification'.
Förstainstansrätten slog fast, i punkt 236 i den överklagade domen, att denna rättspraxis är tillämplig i förevarande fall, eftersom samtliga åtgärder som klaganden vidtog, däribland 15-procentsregeln och kvoteringen av leveranserna, syftade till att påverka de italienska försäljarna då dessa fullgjorde sina avtal med Autogerma.
It follows from that provision that, on an a contrario reading, when the acts in question go beyond the limits of the notified activity, the exemption from fines cannot apply to any of those acts as the activity in question will no longer correspond to that described in the notification.
Klaganden har varken bestritt att det enligt återförsäljaravtalet var möjligt att begränsa leveranserna till de italienska återförsäljarna eller förstainstansrättens konstaterande att denna begränsning hade införts i det uttryckliga syftet att hindra att fordon som hade levererats till nämnda återförsäljare återexporterades från Italien.
This finding is corroborated by the fact that in a case such as the present, in which the conduct the subject of complaint consists of a series of measures pursuing the same objective, it would be artificial to subdivide that conduct for the purpose of applying the exemption from fines only to a certain number of the measures which make up that series.
Av detta följer att de italienska återförsäljarna, genom att acceptera återförsäljaravtalet, samtyckte till en åtgärd som därefter vidtogs för att hindra återexport från Italien och, följaktligen, för att begränsa konkurrensen inom gemenskapen.
In its fourth ground of appeal, the appellant challenges the finding by the Court of First Instance, in paragraph 334 of the judgment under appeal, that the infringement of which it is accused was intentional in nature. It submits in this regard that the 'fault principle', which must be respected in Community competition law, means that, in order for a sanction to be imposed, the person concerned must have acted in a manner that was objectively unlawful and must have been subjectively aware that it was unlawful.
När det gäller den tredje grundens andra del har klaganden klandrat förstainstansrätten för att ha gjort en felaktig tolkning av artikel 15.5 a i förordning nr 17 genom att, i punkt 344 i den överklagade domen, konstatera att tillämpningen av 15-procentsregeln sedan år 1993 gick utanför verksamhetens gränser, såsom den beskrivits i "convenzione B", så att undantaget från böter, även om det visades att överenskommelsen hade anmälts i enlighet med gällande formkrav, inte längre var tillämpligt och att 15-procentsregeln följaktligen skulle ha beaktats vid beräkningen av böterna från och med den 1 september 1993.
This remains the position even in regard to an undertaking, which is a legal person capable of demonstrating its intention only through the actions of natural persons that can be attributed to it.
Domstolen erinrar i detta hänseende om att enligt artikel 15.5 a i förordning nr 17 får böter inte åläggas för åtgärder som har vidtagits efter anmälan till kommissionen och före dess beslut om tillämpning av fördragets artikel 85.3, "förutsatt att åtgärderna ligger inom ramen för den verksamhet som har beskrivits i anmälan".
The Court of First Instance found, in paragraph 334 of the judgment under appeal, that the appellant had adopted measures the object of which was to partition the Italian market and that, in view of the existence of well-established case-law holding that market partitioning is incompatible with Community competition rules, it could not have been unaware that its conduct hindered competition.
Av denna bestämmelse framgår e contrario att undantaget från böter inte kan tillämpas på någon åtgärd som inte längre ligger inom ramen för den anmälda verksamheten, eftersom verksamheten i fråga inte längre motsvarar den verksamhet som har beskrivits i anmälan.
At the hearing, counsel for the appellant, requested by the Court to provide details on the fourth ground of appeal, stated that, in order to establish that the infringement was intentional in nature, the Commission and Court of First Instance ought to have identified the persons who had acted improperly and were therefore to be treated as responsible for the infringement committed or, at least, the person who ought to have been held responsible for the appellant's defective organisation which made such an infringement possible.
Detta konstaterande vinner dessutom stöd av den omständigheten att det i ett sådant fall som det förevarande, i vilket det påtalade agerandet utgörs av en rad åtgärder som har samma syfte, skulle vara konstlat att dela upp nämnda agerande i syfte att endast tillämpa undantaget från böter på vissa av de åtgärder som agerandet utgörs av.
It must be noted in this regard that the view supported by the appellant can have no application in Community competition law, in which infringements that have been committed give rise to fines which, under Article 15(2) of Regulation No 17, are imposed on undertakings which have participated intentionally or through negligence in the infringement.
Klaganden har genom sin fjärde grund ifrågasatt förstainstansrättens bedömning, i punkt 334 i den överklagade domen, att klaganden uppsåtligen begick den överträdelse som den lastas för. Den har i detta hänseende hävdat att "skuldprincipen", som skall iakttas inom ramen för gemenskapens konkurrensregler, innebär att det, för att en sanktionsåtgärd skall kunna vidtas, krävs att den berörda personen, objektivt sett, har agerat rättsstridigt och att han, subjektivt sett, kan klandras för detta agerande.
Article 15(4) of Regulation No 17, moreover, provides that decisions imposing such a fine are not of a criminal law nature.
Detsamma gäller även när det rör sig om ett företag, eftersom en juridisk person utåt sett endast kan agera genom de handlingar som utförs av fysiska personer och som den kan tillskrivas.
It should be added that, were the appellant's view to be upheld, this would impinge seriously on the effectiveness of Community competition law.
Domstolen anmärker att förstainstansrätten i punkt 334 i den överklagade domen konstaterade att klaganden hade vidtagit åtgärder för att avskärma den italienska marknaden, och att företaget, med beaktande av att det finns en fast rättspraxis enligt vilken uppträdande som innebär en avskärmning av marknaden är oförenligt med de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna, inte kunde vara omedvetet om att dess agerande hindrade konkurrensen.
In its fifth ground of appeal, the appellant argues that the judgment under appeal is based on facts which differ from those on which the contested decision was based.
Domstolen erinrar i detta hänseende om att klagandens ståndpunkt inte är förenlig med gemenskapens konkurrensrätt, enligt vilken överträdelser som har begåtts medför böter som, enligt artikel 15.2 i förordning nr 17, åläggs företag som har deltagit i överträdelsen uppsåtligen eller av oaktsamhet.
It submits in this regard that, in that decision, the Commission used, as grounds for the infringement of Article 85(1) of the Treaty, a series of measures which it regarded as constituting a single infringement.
I artikel 15.4 anges för övrigt att beslut om sådana böter inte har straffrättslig karaktär.
In its eighth ground of appeal, the appellant submits that the Court of First Instance failed to satisfy the obligation to state reasons imposed on it by Article 46 in conjunction with Article 33 of the EC Statute of the Court of Justice inasmuch as it failed adequately to explain, in paragraphs 347 and 348 of the judgment under appeal, why it formed the view that a fine in the amount of EUR 90 million was justified.
Klaganden har genom sin femte grund gjort gällande att den överklagade domen grundas på andra omständigheter än dem som det omtvistade beslutet grundas på. Den har i detta hänseende gjort gällande att kommissionen i beslutet bedömde att artikel 85.1 i fördraget hade åsidosatts genom en rad åtgärder som den ansåg utgjorde en enda överträdelse.
It should be noted in this regard that, in paragraph 347 of the judgment under appeal, the Court of First Instance first of all indicated that the reduction of the fine did not necessarily have to be proportionate to the reduction in the infringement period which the Commission had taken into account or correspond to the method of calculation which it had used inasmuch as it is for the Court of First Instance itself to carry out, in the exercise of its unlimited jurisdiction in the matter, its own assessment of the circumstances of the case in order to determine the amount of the fine.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att den omständigheten att kommissionen i det omtvistade beslutet ansåg att den överträdelse som klaganden lastades för bestod i en rad åtgärder varken utgjorde hinder för förstainstansrätten att delvis ogiltigförklara beslutet, när den ansåg att vissa av de åtgärder som den påtalade överträdelsen utgjorde inte hade bevisats föreligga, eller att fastställa att de åtgärder som hade bevisats vara konkurrensbegränsande, med hänsyn till deras gemensamma ändamål, skulle anses som en enda överträdelse.
Having regard to all of the circumstances and considerations set out in paragraph 347 of the judgment under appeal, the Court of First Instance ruled, in paragraph 348, that it was proper to reduce the amount of the fine to EUR 90 million.
Förstainstansrätten förklarade nämligen inte tillfredsställande, i punkterna 347 och 348 i den överklagade domen, varför den ansåg att ett bötesbelopp på 90 000 000 euro var befogat.
The ground of appeal relied on by the appellant consists essentially of three heads of complaint.
Det ankommer nämligen på rätten att inom ramen för sin fulla prövningsrätt själv bedöma omständigheterna i målet för att fastställa bötesbeloppet.