natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Section 9(1) provides that the fixedterm contract of an employee who, on or after the passing of the 2003 Act, has completed his or her third year of continuous employment with
I Section 9(1) föreskrivs att ett tidsbegränsat anställningsavtal som har ingåtts med en arbetstagare som vid antagandet av 2003 års lag eller därefter har varit anställd av en
Under section 9(3) of the 2003 Act, any term of a fixedterm employment contract which purports to contravene section 9(1) is to have no effect and the contract in question is to be deemed to be a contract of indefinite duration.
Enligt Section 9(3) i samma lag är villkor i anställningsavtalet som strider mot Section 9(1) ogiltiga och anställningsavtalet anses gälla tills vidare.
An employer may nevertheless derogate from the requirements of sections 6 and 9 of the 2003 Act if there are objective grounds for doing so.
En arbetsgivare kan likväl befrias från de skyldigheter som föreskrivs i Section 6 och Section 9 i 2003 års lag om det finns objektiva grunder härför.
The meaning of ‘objective grounds’ is amplified in section 7 of the 2003 Act.
I Section 7 förklaras vad som utgör objektiva grunder.
Section 14(1) of the 2003 Act provides that an employee or the trade union of which the employee is a member may present a complaint alleging a breach of the 2003 Act to a Rights Commissioner, who is required to investigate the complaint and give a decision in writing.
I Section 14(1) i 2003 års lag föreskrivs att en arbetstagare eller den fackförening som arbetstagaren är medlem i kan inge klagomål avseende överträdelser av nämnda lag till en Rights Commissioner. Denna är skyldig att undersöka klagomålet och anta ett skriftligt beslut.
Where the complaint is upheld, the Rights Commissioner may order redress in the terms provided for by section 14(2) of the 2003 Act, namely, inter alia, compensation of up to two years’ remuneration.
Om klagomålet bifalls kan Rights Commissioner fastställa att skadestånd ska utges i enlighet med Section 14(2) i nämnda lag. Nämnda skadestånd kan uppgå till två årslöner.
The office of Rights Commissioner and the Labour Court were established by the Industrial Relations Act 1969 and the Industrial Relations Act 1946 respectively.
Rights Commissioners och Labour Court inrättades genom 1969 respektive 1946 års lag om anställningsförhållanden (Industrial Relations Act 1969 och Industrial Relations Act 1946).
Various Irish statutes, including the 2003 Act, confer jurisdiction upon them to hear and determine disputes between employers and employees.
I ett antal irländska lagar, däribland 2003 års lag, ges dessa båda myndigheter behörighet att pröva tvister mellan arbetsgivare och anställda.
However, according to the order for reference, neither the Rights Commissioners nor the Labour Court
Enligt de uppgifter som lämnats i beslutet om hänskjutande är emellertid varken Rights Commissioners eller Labour Court uttryckligen behörig att avgöra klagomål som
IMPACT have express jurisdiction to determine a claim based on a directly effective provision of Community law unless that provision comes within the scope of the legislation conferring jurisdiction upon them.
IMPACT grundar sig på en gemenskapsrättslig bestämmelse med direkt effekt, med mindre än att denna bestämmelse omfattas av tillämpningsområdet för den lagstiftning som ligger till grund för deras behörighet.
The facts of the case in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Bakgrund till tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
In the main proceedings, Impact is acting on behalf of 91 of its members (‘the complainants in the main proceedings’) employed in various Irish government departments (‘the respondents in the main proceedings’) on the basis of successive fixedterm employment contracts for periods which commenced before 14 July 2003, the date on which the 2003 Act entered into force, and which continued beyond that date.
I målet vid den nationella domstolen företräder Impact 91 av sina medlemmar (nedan kallade klagandena), vilka är anställda vid flera olika irländska departement (nedan kallade motparterna) med på varandra följande tidsbegränsade anställningskontrakt för perioder som började löpa före den 14 juli 2003, vilket är det datum då 2003 års lag trädde i kraft, och som förlängts så att de gäller efter denna tidpunkt.
The complainants in the main proceedings are all unestablished civil servants and, under Irish regulations governing employment in the civil service, are subject to a different scheme to that which is applicable to established civil servants.
Ingen av klagandena har fast anställning. I enlighet med de irländska bestämmelserna om offentlig anställning omfattas de av ett annat regelverk än fast anställda tjänstemän.
The order for reference states that the complainants in the main proceedings consider the latter scheme to be more favourable than that which is applicable to them.
I beslutet om hänskjutande preciseras att klagandena anser att det regelverk som gäller för fast anställda tjänstemän är förmånligare än det som tillämpas på klagandena.
Some of the complainants in the main proceedings had less than three continuous years’ service as fixedterm employees and are claiming employment conditions equal to those of comparable permanent employees; the others had more than three continuous years’ service and are claiming, in addition to equality of employment conditions, a contract of indefinite duration.
En del av klagandena har haft visstidsanställning utan avbrott i mindre än tre år och kräver samma anställningsvillkor som jämförbara tillsvidareanställda. Andra har varit anställda utan avbrott i mer än tre år och kräver, förutom samma anställningsvillkor, även avtal om tillsvidareanställning.
According to the order for reference, the purpose of the fixedterm contracts at issue was to meet the temporary needs of the respondents in the main proceedings and to cover situations in which permanent funding for the posts involved could not be
Enligt beslutet om hänskjutande var syftet med de aktuella avtalen om visstidsanställning att möta motparternas tillfälliga behov och att komma till rätta med att permanent finansiering av de aktuella posterna inte kunde garanteras. De berörda
However, in the period immediately before the 2003 Act entered into force, one of the respondents in the main proceedings renewed the contracts of a certain number of the complainants in the main proceedings for a fixed term of up to eight years.
Omedelbart före ikraftträdandet av 2003 års lag förlängde emellertid en av motparterna anställningskontrakten för ett antal av klagandena med viss tid upp till åtta år.
Taking the view that the respondents in the main proceedings, in their capacity as employers, had contravened the provisions of the 2003 Act and Directive 1999/70 to the detriment of the complainants in the main proceedings, Impact initiated proceedings before a Rights Commissioner on behalf of those complainants.
Impact anser att motparterna, i egenskap av arbetsgivare, har åsidosatt bestämmelserna i 2003 års lag och direktiv 1999/70, vilket har varit till nackdel för klagandena. Detta föranledde Impact att inge ett klagomål till en Rights Commissioner på klagandenas vägnar.
In those proceedings, it alleged, first, infringement of the entitlement of the complainants in the main proceedings to equal treatment in respect of pay and pension rights with established civil servants — the latter being regarded, according to the complainants in the main proceedings, as comparable permanent workers — and, second, that the successive renewals of fixedterm contracts constituted an abuse.
Inom ramen för detta klagomål gjorde Impact gällande att klagandenas rätt till likabehandling hade åsidosatts med avseende på lön och pensionsrättigheter, i förhållande till fast anställda tjänstemän, vilka enligt klagandena utgör jämförbara tillsvidareanställda. Impact gjorde vidare gällande att de upprepade förlängningarna av klagandenas visstidsanställningar utgjorde missbruk.
The complaints thus presented were based on Clauses 4 and 5 of the framework agreement as regards the period between 10 July 2001, the deadline for transposing Directive 1999/70, and 14 July 2003, the date on which the provisions transposing the directive into Irish law entered into force.
Avseende perioden mellan den 10 juli 2001, vilket var fristen för att införliva direktiv 1999/70, och den 14 juli 2003, då de bestämmelser genom vilka direktivet införlivades med den irländska rättsordningen trädde i kraft, åberopade klagandena till stöd för sina krav klausulerna 4 och 5 i ramavtalet. Avseende perioden efter den 14 juli 2003 åberopade klagandena Section 6 i 2003 års lag.
The respondents in the main proceedings challenged the jurisdiction of the Rights Commissioner to entertain the complaints in question in so far as they were based on Directive 1999/70.
Motparterna invände att Rights Commissioner inte var behörig att pröva klagomålen i den mån som de grundade sig på direktiv 1999/70.
They contended that the Rights Commissioner’s jurisdiction was confined to adjudicating on complaints based on domestic law.
Enligt motparterna har Rights Commissioner endast behörighet att pröva klagomål som grundar sig på nationell rätt.
They also claimed that Clauses 4 and 5 of the framework agreement — which are neither unconditional nor sufficiently precise — could not be relied upon by individuals before national courts.
Motparterna gjorde vidare gällande att klausulerna 4 och 5 i ramavtalet, vilka varken är ovillkorliga eller tillräckligt precisa, inte kan åberopas av en enskild vid nationell domstol.
They contended further that a fixedterm worker was not entitled under the terms of Clause 4 of the framework agreement to the same pay and pension conditions as a comparable permanent worker.
Klausul 4 i ramavtalet ger inte heller visstidsanställda rätt till samma lön och samma pensionsrättigheter som jämförbara tillsvidareanställda.
The Rights Commissioner took the view that she had jurisdiction to entertain all of the complaints, including those relating to the period between 10 July 2001 and 14 July 2003.
Rights Commissioner bedömde att den var behörig att pröva samtliga klagomål, inklusive den del som avser perioden den 10 juli 2001–14 juli 2003.
She held that the principle of nondiscrimination referred to in Clause 4 of the framework agreement encompassed both pay and pension rights and that that clause was directly effective, unlike Clause 5.
Rights Commissioner slog dessutom fast att principen om ickediskriminering i klausul 4 i ramavtalet även gäller för lön och pensionsförmåner och att denna klausul är direkt tillämplig, vilket däremot inte är fallet med klausul 5.
Taking the view that the complaints, other than those based on Clause 5 of the framework agreement, were well founded, and that the respondents in the main proceedings had infringed the rights of the complainants in the main proceedings under both national law and Directive 1999/70 by affording them less favourable employment conditions than those afforded to comparable permanent workers, the Rights Commissioner awarded the complainants monetary compensation ranging from EUR 2 000 to EUR 40 000, pursuant to section 14(2) of the 2003 Act.
Rights Commissioner ansåg att det fanns grund för de av klagomålen som inte grundar sig på klausul 5 i ramavtalet och att motparterna hade åsidosatt klagandenas rättigheter enligt såväl nationell rätt som direktiv 1999/70 genom att erbjuda dem mindre förmånliga anställningsvillkor än vad som gäller för jämförbara tillsvidareanställda. Med stöd av Section 14(2) i 2003 års lag tillerkände Rights Commissioner klagandena kompensation med mellan 2 000 och 40 000 euro.
In addition she ordered the respondents in the main proceedings to apply to the complainants in the main proceedings terms and conditions of employment equivalent to those applicable to comparable permanent workers.
Dessutom ålade Rights Commissioner motparterna att tillämpa samma anställningsvillkor som gäller för jämförbara tillsvidareanställda på klagandena.
She also ordered them to grant certain complainants in the main proceedings a contract of indefinite duration on terms no less favourable than those enjoyed by comparable permanent workers.
Motparterna ålades slutligen att ge vissa av klagandena fast anställning med villkor som inte är mindre fördelaktiga än dem som gäller för jämförbara tillsvidareanställda.
The respondents in the main proceedings appealed to the Labour Court against the Rights Commissioner’s decision.
Motparterna överklagade Rights Commissioners beslut till Labour Court.
Impact crossappealed against the decision in so far as it held Clause 5 of the framework agreement not to be directly effective.
Impact lämnade in ett anslutningsöverklagande mot Rights Commissioners beslut i den del som det slog fast att klausul 5 i ramavtalet inte har direkt effekt.
In the light of the arguments exchanged, the referring court is faced with a series of questions which are decisive for the resolution of the dispute in the main proceedings and which turn on the interpretation of Community law.
Med anledning av de resonemang som har förts vid den nationella domstolen ska nämnda domstol ta ställning till ett antal frågor rörande tolkningen av gemenskapsrätten, vilka är avgörande för lösningen av tvisten.
First, while the 2003 Act does not expressly confer jurisdiction upon it to adjudicate on a claim which requires the application of directly effective Community law, the Labour Court nevertheless has doubts as to whether, in the light of Article 10 EC, on the one hand, and the principles of equivalence and effectiveness underpinning the procedural autonomy of the Member States, on the other, it may decline jurisdiction to consider the claims in the main proceedings in so far as they are based on Direct- ive 1999/70 and the framework agreement.
För det första tvivlar den nationella domstolen på att den, trots att 2003 års lag inte uttryckligen ger den behörighet att pröva klagomål som grundar sig på en direkt tillämpning av gemenskapsrätten, med beaktande av artikel 10 EG samt likvärdig-hets- och effektivitetsprinciperna som gäller för medlemsstaternas processuella autonomi, kan fastställa att den saknar behörighet att pröva de klagomål som grundar sig på direktiv 1999/70 och ramavtalet.
Second, on the assumption that it does have jurisdiction to apply Community law, the referring court questions whether Clauses 4 and 5 of the framework agreement — on which the claims in the main proceedings are based so far as concerns the period between 10 July 2001 and 14 July 2003 — are unconditional and sufficiently precise so as to be directly effective.
För det fall den skulle vara behörig att tillämpa gemenskapsrätten frågar sig den nationella domstolen, för det andra, huruvida klausulerna 4 och 5 i ramavtalet, vilka ligger till grund för yrkandena vid den nationella domstolen avseende perioden den 10 juli 2001–14 juli 2003, är ovillkorliga och tillräckligt precisa för att ha direkt effekt.
It takes the view that this is the case only in respect of Clause 4.
Enligt den nationella domstolens uppfattning har endast klausul 4 direkt effekt.
Third, the referring court questions whether Clause 5 of the framework agreement may be relied upon so as to render unlawful the decision taken by one of the respondents in the main proceedings in the period immediately prior to the entry into force of the 2003 Act to retain some of the complainants in the main proceedings on contracts of up to eight years’ duration.
För det tredje frågar sig den nationella domstolen huruvida det är möjligt att åberopa klausul 5 i ramavtalet för att få fastställt att beslutet att förlänga avtalen för vissa av klagandena med upp till åtta år, vilket en av motparterna antog kort före 2003 års lags ikraftträdande, är olagligt.
The referring court takes the view that, notwithstanding the apparent absence of bad faith on the part of the relevant defendant and its explanation concerning tem -porary needs and the impossibility of guaranteeing permanent funding for the posts concerned, the specific effect of that decision was to deprive the complainants in the main proceedings of the opportunity to obtain a contract of indefinite duration within a reasonable time after the adoption of the 2003 Act.
Trots den uppenbara avsaknaden av ond tro hos denne motpart och dess uppgifter om tillfälliga behov och omöjligheten att garantera permanent finansiering av de aktuella posterna, är den konkreta följden av detta beslut att klagandena inte kan få tillsvidareanställning inom en rimlig tidsfrist efter antagandet av 2003 års lag.
The referring court considers that, by that decision, Ireland gained an advantage at the expense of those complainants from its own illegality in failing to transpose Directive 1999/70 on time.
Genom nämnda beslut har Irland dragit fördel av en överträdelse som medlemsstaten själv gjort sig skyldig till genom att inte införliva direktiv 1999/70 inom den föreskrivna fristen. Detta har skadat klagandena.
Fourth, on the assumption that it does not have jurisdiction to apply Community law or that Clauses 4 and 5 of the framework agreement are not directly effective, the referring court questions whether its obligation to interpret national law in conformity with Community law means that it must interpret the 2003 Act as having retrospective effect to 10 July 2001.
För det fall den nationella domstolen saknar behörighet att tillämpa gemenskapsrätten eller klausulerna 4 och 5 i ramavtalet saknar direkt effekt, frågar sig nämnda domstol för det fjärde huruvida dess skyldighet att tolka direktivkonformt innebär att den måste tolka 2003 års lag så, att den ska tillämpas retroaktivt från den 10 juli 2001.
The referring court notes that, while Irish law generally precludes the retrospective application of legislation, there is nothing in section 6 of the 2003 Act to prevent it from being applied retrospectively.
Nämnda domstol har uppgett att det enligt den irländska rättsordningen i princip inte är möjligt att tillämpa lagar retroaktivt, men att det likväl inte finns något i Section 6 i 2003 års lag som hindrar en retroaktiv tillämpning av densamma.
The referring court goes on to state that, while the interpretative obligation is indeed limited by the principles of legal certainty and nonretroactivity and cannot, of itself and irrespective of national legislation implementing Directive 1999/70, determine or aggravate the liability in criminal law resulting from an infringement of Community law, the question nevertheless arises in the present case as to whether that obligation means that domestic law can be applied retrospectively so as to impose civil liability on a Member State, in its capacity as an employer, for acts or omissions contrary to the provisions of a dir -ective which occurred at a time when that directive ought to have been transposed by the Member State in question.
Nämnda domstol har tillagt att även om skyldigheten att tolka direktivkonformt begränsas av rättssäkerhetsprincipen och förbudet mot retroaktiv tillämpning och inte i sig, oberoende av den nationella lagstiftning genom vilken direktiv 1999/70 införlivats, kan skapa eller skärpa det straffrättsliga ansvaret vid ett åsidosättande av gemenskapsrätten, uppkommer i förevarande fall likväl frågan huruvida denna skyldighet innebär att den nationella rätten kan tillämpas retroaktivt för att tillskriva en medlemsstat, i egenskap av arbetsgivare, skadeståndsansvar, med anledning av att denna har agerat, eller underlåtit att agera, på ett sätt som strider mot ett direktiv vid en tidpunkt när detta redan skulle ha införlivats av nämnda medlemsstat.
Fifth, the referring court questions whether employment conditions within the meaning of Clause 4 of the framework agreement encompass conditions relating to pay and pension rights.
För det femte frågar sig den nationella domstolen huruvida anställningsvillkor, i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet, omfattar lönevillkor och pensionsrättigheter.
It refers to the broad meaning of ‘pay’ in the context of Article 141 EC in relation to the principle of gender equality, and considers that if the clause in question were to be construed as being inapplicable to pay it would deprive fixedterm workers of protection against discrimination with regard to a number of essential matters covered by pay, which would be contrary to the objective of the framework agreement.
Med hänvisning till den vida betydelse som begreppet lön har getts inom ramen för artikel 141 EG, vilken rör principen om likabehandling av kvinnor och män, anser den nationella domstolen att en tolkning enligt vilken lön inte omfattas av den aktuella klausulens tillämpningsområde skulle beröva visstidsanställda ett skydd mot diskriminering med avseende på en rad viktiga faktorer med koppling till lönen. Detta skulle strida mot syftet med ramavtalet.
Furthermore it takes the view that, having regard to Article 136 EC and the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the European Council’s meeting in Strasbourg on 9 December 1989 (in particular Article 7 of the Charter) — in conjunction with which Article 137 EC must be read —, Article 137(5) EC, which excludes pay from the scope of Article 137 EC, must be interpreted as being intended solely to preclude the European Community from having legislative competence to fix a Community minimum wage and that it does not therefore prevent the term ‘working conditions’ within the meaning of Article 137(1) EC from encompassing pay and pension matters.
Med hänsyn till artikel 136 EG och gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, som antogs vid Europeiska rådets möte i Strasburg den 9 december 1989 (i synnerhet punkt 7 i stadgan), i relation till vilka artikel 137 EG måste sättas, anser den nationella domstolen i övrigt att artikel 137.5, i vilken lön undantas från artikelns tillämpningsområde, ska tolkas så, att den endast syftar till att neka Europeiska gemenskapen normgivningskompetens i fråga om minimilön på gemenskapsnivå. Den utgör därför inte hinder för att inkludera löne- och pensionsaspekter i begreppet arbetsvillkor i den mening som avses i artikel 137.1 EG.
In the light of these various unresolved issues, the Labour Court decided to stay the proceedings and to put the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Med hänsyn till dessa frågeställningar beslutade Labour Court att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
‘(1) In deciding a case at first instance under a provision of domestic law or in determining an appeal against such a decision, are the Rights Commissioners and the Labour Court required by any principle of Community law (in particular the principles of equivalence and effectiveness) to apply a directly effective provision of … Directive 1999/70 … in circumstances where:
”1) Kräver någon gemenskapsrättslig princip (särskilt principerna om likabehandling och effektivitet) att Rights Commissioner och Labour Court, när de avgör ett mål i första instans med stöd av en bestämmelse i nationell rätt eller när de prövar ett överklagande av ett sådant beslut, tillämpar en bestämmelse i … direktiv 1999/70 … som har direkt effekt, under följande omständigheter:
— the Rights Commissioner and the Labour Court have not been given express jurisdiction to do so under the domestic law of the Member State including the provisions of domestic law transposing the Directive,
— Rights Commissioner och Labour Court har inte uttryckligen getts sådan behörighet i medlemsstatens nationella lagstiftning, inberäknat den lagstiftning som införlivar direktivet,
— Individuals can pursue alternative claims arising out of a failure by their employer to apply the Directive to their individual circumstances before the High Court and
— enskilda kan inför High Court framställa alternativa yrkanden som grundar sig på att deras arbetsgivare inte har tillämpat direktivet på deras specifika situation, och