natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
I skrivelse av den 23 januari 1998, som inkom till kommissionen den 5 februari 1998, begärde producenterna att denna institution skulle betala ett belopp som motsvarade den fordran som de hade mot DAI mot bakgrund av att de belopp som enligt säkerheten tillfallit AIMA hade återbetalats till EUGFJ.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.
De gjorde gällande att det följer av ändamålet med förordning nr 2499/82, som avser att gynna vinproducenter, att dessa borde betraktas som de enda och faktiska mottagarna av det stöd som föreskrivs i förordningen.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Dir -ectorate-General for Agriculture, which reached the Cantine on 14 August 1998, the Commission rejected that request.
I skrivelse av den 31 juli 1998, som undertecknades av generaldirektören för generaldirektoratet för jordbruk och som kom producenterna till handa den 14 augusti 1998, avslog kommissionen denna begäran.
It maintained that, in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller in order to enable it to offset the high buyingin price of the wine.
Kommissionen gjorde gällande att i förevarande fall är stödet i första hand avsett att kompensera destillatören för det höga uppköpspriset för vin.
The security was provided by Assedile for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
Säkerheten har ställts ut av Assidile till förmån för AIMA, och producenterna kan inte med fog göra gällande någon rätt till denna säkerhet.
In that letter, the Commission also pointed out that the approval by AIMA of the contracts entered into between the Cantine and DAI did not alter the private-law nature of those contracts, with the result that the Commission’s alleged obligations towards the applicants were of a noncontractual nature.
I samma skrivelse påpekade kommissionen för övrigt att det förhållandet att AIMA godkänt de avtal som ingåtts mellan producenterna och DAI inte förändrar den privaträttsliga arten av dessa avtal på ett sådant sätt att kommissionens påstådda skyldigheter gentemot producenterna skulle vara utomobligatoriska.
Consequently, any action against the Community was henceforth timebarred, under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the amount of the security provided by Assedile was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Följaktligen är en talan mot Europeiska gemenskapen preskriberad i enlighet med artikel 46 i domstolens stadga, eftersom betalning enligt den av Assedile ställda säkerheten gjordes till AIMA den 16 januari 1990 och beloppet återbetalades till EUGFJ under budgetåret 1991.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 12 October 1998, the Cantine brought an action seeking, first, annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), second, a declaration that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid to the Cantine which should have been paid to them by DAI was an unlawful failure to act contrary to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) and, third, an order that the Commission pay to the Cantine, on the ground of unjust enrichment and/or pursuant to Article 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC), compensation equivalent to the outstanding amounts owed to them by DAI.
Producenterna väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 oktober 1998, en talan om, för det första, ogiltigförklaring av kommissionens skrivelse av den 31 juli 1998 med stöd av artikel 173 i EG-fördraget (nu i ändrad lydelse artikel 230 EG), för det andra, fastställande av att kommissionen gjort sig skyldig till passivitet i strid med artikel 175 i EG-fördraget (nu artikel 232 EG) genom att kommissionen avstod från att anta ett beslut om beviljande, till förmån för producenterna, av det gemenskapsstöd som DAI borde ha utbetalat till dessa, och, för det tredje, förpliktande för kommissionen att till producenterna betala ersättning med ett belopp som motsvarar deras obetalda fordringar hos DAI på grundval av principen om obehörig vinst och/eller med tillämpning av artikel 178 i EG-fördraget (nu artikel 235 EG).
The Commission contended that the action should be dismissed as being inadmissible and, in the alternative, as unfounded.
Kommissionen yrkade att förstainstansrätten skulle avvisa talan och i andra hand att talan skulle ogillas.
By the judgment under appeal, the Court of First Instance, in paragraphs 80 and 83 thereof respectively, dismissed as inadmissible the Cantines’ requests for annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 and for a declaration that the Commission had unlawfully failed to act.
I punkterna 80 respektive 83 i den överklagade domen förklarade förstainstansrätten att varken producenternas yrkande om ogiltigförklaring av kommissionens skrivelse av den 31 juli 1998 eller deras yrkande om ett konstaterande av denna institutions passivitet kunde upptas till prövning.
It also rejected, in paragraph 84 of that judgment, the request that the Court find against the Commission on the basis of unjust enrichment.
I punkt 84 i nämnda dom underkände förstainstansrätten även det på grundval av principen om obehörig vinst anförda skadeståndsyrkandet mot kommissionen.
On the other hand, the Court of First Instance found, in paragraph 150 of the judgment under appeal, that the claim for compensation under Article 235 EC was admissible and held, in paragraph 1 of the operative part of the judgment, that ‘[t]he Commission is required to make good the damage sustained by the [Cantine] following the bankruptcy of [DAI], as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation [No 2499/82], payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.’
Förstainstansrätten fann däremot i punkt 150 i den överklagade domen att det skadeståndsyrkande som grundades på en tillämpning av artikel 235 EG kunde upptas till prövning och förklarade i punkt 1 i domslutet i nämnda dom att ”[k]ommissionen är skyldig att ersätta den skada som [producenterna] lidit till följd av [DAI:s] konkurs, eftersom det enligt den ordning som införts genom artikel 9 i förordning [nr 2499/82] inte inrättats en mekanism som var ägnad att garantera utbetalningen av det gemenskapsstöd som föreskrivs i denna förordning till de berörda producenterna”.
In particular, with regard to the admissibility of the claim under Article 235 EC, the Court of First Instance, in the context of the plea raised by the Commission alleging that the proceedings against the Community for noncontractual liability were timebarred, first stated, in paragraph 129 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down by Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not begin to run before all the requirements governing the obligation to make good the damage had been satisfied, namely the existence of unlawful conduct on the part of the Community institutions, the fact of the damage alleged and the existence of a causal link between that conduct and the damage claimed.
Med avseende särskilt på frågan huruvida yrkandet med stöd av artikel 235 EG kunde upptas till prövning, erinrade förstainstansrätten inledningsvis, i punkt 129 i den överklagade domen, beträffande den grund som åberopats av kommissionen som avsåg att talan om gemenskapens utomobligatoriska ansvar var preskriberad, om att preskriptionsfristen i artikel 46 i domstolens stadga inte kan börja löpa förrän samtliga förutsättningar för skadeståndsskyldighet är uppfyllda. Dessa förutsättningar avser att gemenskapsinstitutionerna ska ha gjort sig skyldiga till ett rättsstridigt beteende, att den påstådda skadan verkligen ska föreligga och att det ska finnas ett orsakssamband mellan detta beteende och den skada som har gjorts gällande.
The Court of First Instance then stated, in paragraph 130 of the judgment under appeal, that in cases in which the Community’s liability stemmed from a legislative measure, as in this instance, the limitation period could not begin to run before the injurious effects of the measure had been produced and hence before the time at which the persons concerned had suffered certain damage.
Förstainstansrätten angav vidare i punkt 130 i nämnda dom att när det gäller ett fall som det förevarande där gemenskapens skadeståndsskyldighet grundas på en normgivningsakt börjar inte preskriptionsfristen löpa förrän de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått och således inte innan de berörda har lidit en säker skada.
The Court of First Instance then held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that, in the case under examination, the limitation period had begun to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid had been suffered for certain by the Cantine.
Förstainstansrätten konstaterade således i punkt 131 i den överklagade domen att preskriptionsfristen i förevarande fall började löpa från och med det tillfälle då producenterna med säkerhet led skada på grund av att gemenskapsstödet inte, eller endast delvis, utbetalades till dem.
It observed, in paragraph 132 thereof, that it was not disputed in the case that the last deliveries of wine by the Cantine took place in March 1983 and that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine under Article 9(1) of Regulation No 2499/82 not later than 90 days after the entry of the wine into the distillery, that is to say, not later than the end of June 1983.
Rätten påpekade i punkt 132 i nämnda dom att det i förevarande fall var utrett att producenternas sista leveranser av vin ägde rum i mars 1983 och att DAI enligt artikel 9.1 i förordning nr 2499/82 borde ha betalat dem det lägsta uppköpspriset för vin senast 90 dagar efter det att vinet levererats till destillatören, det vill säga senast i slutet av juni 1983.
In paragraph 133 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held, however, that, in the specific circumstances of the case, the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 due to the total or partial absence of payment of the minimum buyingin price within the timelimit laid down could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable from that date on.
I punkt 133 i den överklagade domen ansåg förstainstansrätten emellertid att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i förevarande tvist, kunde den skada som producenterna led i slutet av juni 1983 på grund av att det lägsta uppköpspriset inte, eller endast delvis, betalades inom den föreskrivna fristen inte anses vara säker, det vill säga nära förestående och förutsägbar, från och med detta datum.
The Court of First Instance added, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take account of the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by means of that security before a national court.
Förstainstansrätten tillade i punkterna 136 och 145 i den överklagade domen att det var nödvändigt att beakta de förfaranden som DAI hade inlett vid de italienska domstolarna för att bedöma huruvida det var fråga om en säker skada, och som specifikt avsåg behandlingen av den säkerhet som Assedile ställt, eftersom komplexiteten i det system som inrättats genom förordning nr 2499/82 och de särskilda omständigheterna i förevarande fall gjorde det mycket svårt för en omsorgsfull och informerad ekonomisk aktör att inse, innan dessa förfaranden var avslutade, att han inte kunde erhålla utbetalning av det berörda stödet genom att kräva ett ianspråktagande av nämnda säkerhet vid den nationella domstolen.
In paragraph 146 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that, in the case before it, the beneficiary of the security provided by Assedile was not finally decided by the national courts until after the Corte suprema di Cassazione had delivered its judgment on 28 November 1994 and that, therefore, the damage suffered by the Cantine could not have been certain before that date.
Förstainstansrätten ansåg i punkt 146 i den överklagade domen att förmånstagaren enligt den säkerhet som ställts ut av Assedile i förevarande fall hade fastställts slutgiltigt av de italienska domstolarna först i och med domen av den 28 november 1994 från Corte suprema di cassazione och att den skada som producenterna lidit inte kunde anses vara säker före detta datum.
The Court of First Instance concluded, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994, with the result that the action under Article 235 EC brought in 1998 could not be considered to be out of time.
Förstainstansrätten konstaterade i punkt 147 i nämnda dom att den femåriga preskriptionsfristen i artikel 46 i domstolens stadga inte kunde ha börjat löpa före den 28 november 1994, vilket innebär att yrkandet i enlighet med artikel 235 EG, som framställdes år 1998, inte kan anses ha framställts för sent.
It therefore stated, in paragraph 148 of the judgment under appeal, that the Commission’s plea that the action was timebarred had to be dismissed and, in paragraph 150 of that judgment, ruled that the claim for compensation was admissible.
Förstainstansrätten förklarade således i punkt 148 i den överklagade domen att den grund som kommissionen åberopat angående preskription inte kunde godtas och, i punkt 150 i denna dom, att yrkandet kunde upptas till prövning.
— set aside the judgment under appeal in so far as it upholds the claim for compensation against it;
— upphäva den överklagade domen i den del som skadeståndstalan mot kommissionen bifölls,
— by giving final judgment in the matter, dismiss the appeal as inadmissible; and
— slutgiltigt avgöra målet och därvid avvisa talan, och
— order the Cantine to pay the costs of the present proceedings and of those incurred before the Court of First Instance.
— förplikta producenterna att ersätta rättegångskostnaderna vid såväl domstolen som förstainstansrätten.
The Cantine contend that the Court should:
Producenterna har yrkat att domstolen ska
— in the alternative, if the appeal is allowed, uphold the judgment under appeal in so far as it orders the Commission to pay compensation for damage by dismissing the objection of limitation raised by the latter; and
— i andra hand, för det fall överklagandet bifalls, fastställa den överklagade domen i den del kommissionen förpliktas betala skadestånd och därvid underkänna kommissionens preskriptionsinvändning, och
In support of its appeal the Commission raises a single plea alleging infringement, in paragraphs 129 to 150 of the judgment under appeal, of Article 46 of the Statute of the Court of Justice and of the principle of legal certainty.
Till stöd för överklagandet har kommissionen åberopat en enda grund som avser att förstainstansrätten i punkterna 129–150 i den överklagade domen har åsidosatt artikel 46 i domstolens stadga och rättssäkerhetsprincipen.
The Commission submits that the settled caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance lays down the principle that the fiveyear limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice does not begin to run until the damage to be made good has materialised.
Kommissionen har gjort gällande att det i domstolens och förstainstansrättens fasta rättspraxis har fastställts en princip som innebär att den femåriga preskriptionsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga för väckande av en talan om utomobligatoriskt ansvar mot gemenskapen inte börjar löpa förrän den skada som ligger till grund för yrkandet verkligen har uppstått.
If that liability has its origin in a legislative measure, the limitation period can begin to run only once the persons concerned were bound to have incurred damage which was certain in character.
För det fall detta ansvar har sin grund i en normativ rättsakt kan denna frist inte börja löpa förrän de berörda personerna har lidit en säker skada.
In particular, the Commission criticises the Court of First Instance for failing to take account, in the judgment under appeal, of the fact that since 1983 Regulation No 2499/82 had caused actual damage to the Cantine by failing to provide for the possibility of Community aid being paid directly to the producer if the distiller became insolvent.
Kommissionen har särskilt kritiserat förstainstansrätten för att inte i den överklagade domen ha beaktat det förhållandet att förordning nr 2499/82 sedan år 1983 faktiskt orsakat producenterna skada genom att det i förordningen inte föreskrivs någon möjlighet att utbetala gemenskapsstödet direkt till producenten vid destillatörens insolvens.
The point at which that limitation period began to run should therefore have been fixed as the day on which, because of DAI’s insolvency, the Cantine were unable to obtain payment of that aid within the 90-day period after the entry of the wine into the distillery provided for by that regulation.
Den tidpunkt vid vilken nämnda preskriptionsfrist började löpa borde således ha fastställts till den dag då producenterna, på grund av DAI:s insolvens, inte kunde erhålla betalning för nämnda stöd inom den frist på 90 dagar efter vinets ankomst till destillatören som följer av nämnda förordning.
According to the Commission, the Court of First Instance based its judgment, to the contrary, on the perception that the Cantine had suffered harmful effects from Regulation No 2499/82.
Enligt kommissionen har förstainstansrätten tvärtom grundat sin dom på den uppfattningen att tillämpningen av förordning nr 2499/82 skulle ha haft skadliga verkningar för producenterna.
In that regard, it submits that the Court of First Instance, which considered as being insufficient the fact that the Cantine knew that they had suffered damage stemming from the application of that regulation, held that a wholly subjective element was required, namely that the Cantine should be aware that they
Kommissionen har i detta avseende hävdat att förstainstansrätten, genom att anse det otillräckligt att producenterna visste att de hade lidit en skada på grund av tillämpningen av denna förordning, slog fast att det var nödvändigt att det förelåg en helt subjektiv omständighet, nämligen att producenterna,
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS could obtain redress only by way of an action for compensation brought against the Commission after the failure in this case of their attempts to obtain in the national courts payment of the Community aid by means of the attribution to them of the security provided by Assedile.
KOMMISSIONEN MOT CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA M:FL efter deras misslyckande att i förevarande fall vid de nationella domstolarna erhålla betalning av gemenskapsstödet genom att begära att den säkerhet som ställts ut av Assedile skulle tillfalla producenterna, blev medvetna om att de endast kunde erhålla ersättning genom att väcka en ansvarstalan mot kommissionen.
It takes the view that the Cantine cannot rely on that judgment since it takes account of involuntary ignorance of the event giving rise to the damage.
Kommissionen anser att producenterna inte kan åberopa denna dom eftersom det där beaktades att det ofrivilligt saknades kännedom om skadans ursprung.
As held in paragraphs 139 and 140 of the judgment under appeal, there is no doubt that the Cantine were aware of the procedure under Regulation No 2499/82.
Såsom förstainstansrätten emellertid konstaterade i punkterna 139 och 140 i den överklagade domen, rådde det ingen tvekan om att producenterna kände till det sätt som förordning nr 2499/82 fungerade på.
The Commission also claims that the Court of First Instance failed to respect, in the judgment under appeal, the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Kommissionen har vidare kritiserat förstainstansrätten för att den i den överklagade domen åsidosatte de krav som enligt rättssäkerhetsprincipen gäller för tillämpningen av preskriptionsfrister.
Linking the determination of the point at which the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice starts to run to the subjective perception that any interested party may have of the certainty of the harm suffered would amount to leaving it up to the injured party to decide when the action for compensation would be finally timebarred.
Genom att koppla fastställandet av den dag då femårsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga börjar löpa till den subjektiva uppfattning som alla berörda parter kan ha beträffande frågan huruvida den skada som har lidits är säker, ankommer det på den förfördelade parten att efter eget gottfinnande besluta vid vilken tidpunkt villkoren för att väcka en talan om ansvar slutligen är uppfyllda.
The Commission adds, in that connection, that the appeal proceedings brought by the Cantine could not, moreover, have had any influence on their conviction as to the certainty of the damage.
Kommissionen har i detta hänseende tillagt att de överklaganden och kassationsförfaranden som producenterna inlett i förevarande fall för övrigt inte påverkade deras övertygelse vad gäller frågan huruvida skadan var säker.
The Commission also submits that the Court of First Instance vitiated its judgment by a contradiction in the grounds thereof.
Kommissionen har vidare påpekat att domskälen i förstainstansrättens dom innehåller motsättningar.
First, it refused to consider the exhaustion of domestic remedies as a condition for admissibility of the action for compensation brought by the Cantine against the Commission and, second, it linked the point from which the limitation period applicable to that action started to run to the date of a definitive judgment delivered at national level, in this case the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994.
För det första vägrade nämligen förstainstansrätten att betrakta uttömmandet av interna rättsmedel som ett villkor för att ta upp producenternas talan om icke-obligatoriskt ansvar mot kommissionen till prövning, och för det andra kopplade förstainstansrätten den tidpunkt då den för denna talan tillämpliga preskriptionsfristen började löpa till den dag då en slutgiltig dom meddelades på nationell nivå, i förekommande fall den dom som meddelades av Corte suprema di cassazione den 28 november 1994.
For their part, the Cantine submit that the appeal is unfounded and that the Court of First Instance correctly held in the judgment under appeal that the conditions
Producenterna har hävdat att överklagandet saknar grund och att förstainstansrätten i den överklagade domen med rätta fastställde att villkoren för att väcka en talan om