natgillin/translations-raw huggingface dataset:
5 — According to Article 2(4) of the Regulation, the term ‘judgment’ means a divorce, legal separation or marriage annulment, as well as a judgment relating to parental responsibility, pronounced by a court of a Member State, whatever the judgment may be called, including a decree, order or decision.
5 — Enligt artikel 2.4 i förordningen menas med ”dom” varje avgörande rörande äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annulering av äktenskap som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, liksom varje avgörande i frågor som rör föräldraansvar som har meddelats av en sådan domstol, oavsett avgörandets benämning, såsom dom, förordnande eller beslut.
A number of issues of interpretation arose in the course of the Supreme Court’s exam -ination of the further appeal on a point of law.
Vid prövningen av överklagandet vid Lietuvos Aukščiausiasis teismas uppkom vissa tolkningsfrågor.
First, Article 21(3) of the Regulation provides that any interested party may apply for a decision that the judgment should or should not be recognised.
För det första föreskrivs i artikel 21.3 i förordningen att en berörd part kan få fastställt att domen ska erkännas eller inte erkännas.
In accordance with Article 31(1), the person against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on that application.
Enligt artikel 31.1 ska den part mot vilken verkställighet begärs inte ges tillfälle att yttra sig i detta skede.
In the present case, the person against whom enforcement is sought has applied for a decision that the judgment should not be recognised, while the other party has not made any application for a decision that it should be recognised.
I förevarande fall är det den part mot vilken verkställighet begärs som har inkommit med ansökan om ickeerkännande medan den andra parten inte har inkommit med någon ansökan om erkännande.
In those circumstances, can the person against whom enforcement is sought apply for a decision that the judgment should not be recognised and, if so, how is Article 31(1) to be interpreted?
Kan den part mot vilken verkställighet av avgörandet begärs, mot bakgrund av dessa omständigheter, ansöka om att det inte ska erkännas och, om svaret är jakande, hur ska artikel 31.1 tolkas?
issued an order on nonreturn pursuant to Article 13 of the Convention, it must transmit a copy of that order to the court with jurisdiction in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful retention.
domstol har meddelat ett beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i konventionen, ska domstolen översända en kopia till den behöriga domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist före det olovliga bortförandet.
Consequently, in the present case the German court would be entitled to rule on the question of the child’s return only if the Lithuanian court decided to refuse return.
Detta innebär i förevarande fall att den tyska domstolen endast skulle ha haft rätt att pröva frågan om återlämnande av barnet om den litauiska domstolen hade beslutat att barnet inte skulle återlämnas.
If the German court then ordered the child’s return and issued a certificate, that decision would be directly recognised and enforceable in Lithuania without any special exequatur procedure (Articles 11(8) and 42 of the Regulation).
Om den tyska domstolen då hade förordnat om att barnet skulle återlämnas och utfärdat ett intyg, skulle detta beslut omedelbart ha erkänts och varit verkställbart i Litauen utan något särskilt exekvaturförfarande (artiklarna 11.8 och 42 i förordningen).
But, as the Lithuanian Court of Appeal had already ordered the child’s return, did the German court have jurisdiction to examine the question under Article 11 and issue a certificate under Article 42?
Var den tyska domstolen, trots att Lietuvos apeliacinis teismas redan hade förordnat om att barnet skulle återlämnas, ändå behörig att pröva denna fråga med stöd av artikel 11 och utfärda ett intyg med stöd av artikel 42?
Was it compatible with the aims and procedures of the Regulation to order the child’s return and issue the certificate?
Var antagandet av beslutet om återlämnande och utfärdandet av intyg förenligt med de mål som eftersträvas med och förfarandena i förordningen?
Next, according to Article 40(2) of the Regulation, the provisions of Section 4 are not to prevent a holder of parental responsibility from seeking recognition and enforcement of a judgment.
Vidare föreskrivs i artikel 40.2 i förordningen att bestämmelserna i avsnitt 4 inte ska hindra att en person med föräldraansvar ansöker om erkännande och verkställighet av en dom.
In the present case, the mother has applied for a declaration of nonrecognition.
I förevarande fall har modern vänt sig till Lietuvos apeliacinis teismas med en ansökan om att domen inte ska erkännas.
Is such an application permissible and, if so, must the court seised examine the grounds of nonrecognition on the basis of Article 23 of the Regulation?
Är en sådan ansökan tillåten och, om svaret är jakande, ska den domstol vid vilken ansökan har anhängiggjorts pröva skälen för att inte erkänna avgörandet på grundval av artikel 23 i förordningen?
What is the meaning of the condition in Article 21(3), that the availability of an application for a decision that the judgment should or should not be recognised is without prejudice to Section 4, which regulates the enforcement of certain judgments which require the return of the child?
Vad innebär villkoret i artikel 21.3, enligt vilket det går att få fastställt att domen ska erkännas eller inte erkännas utan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4, som reglerar verkställigheten av vissa domar som kräver återlämnande av barn?
While the Regulation does not directly determine which court has jurisdiction to examine the question of the child’s return, Article 11(6) provides that if a court has
Även om det i förordningen inte uttryckligen anges vilken domstol som har behörighet att pröva frågan om återlämnande av barnet föreskrivs i artikel 11.6 att, om en
Finally, according to Article 24 of the Regulation, a Lithuanian court cannot review the jurisdiction of a German court or examine whether such jurisdiction complies with public policy.
En litauisk domstol får slutligen, enligt artikel 24 i förordningen, varken ompröva behörigheten för en tysk domstol eller pröva huruvida behörigheten är förenlig med grunderna för rättsordningen.
However, a court seised of an application for nonrecognition of a judgment must, having examined the grounds for nonrecognition set out in Article 23 of the Regulation, take a decision.
Den domstol vid vilken ansökan om ickeerkännande har anhängiggjorts ska emellertid, sedan skälen för att inte erkänna i artikel 23 i förordningen har prövats, meddela ett avgörande.
If it does not find grounds for non-recognition, it must then recognise the judgment.
Om den inte finner några skäl för ickeerkännande, ska den erkänna det tyska avgörandet.
In that event, two decisions ordering the child’s return will be enforceable in Lithuania: that of the German court and that of the Lithuanian Court of Appeal.
I så fall är två avgöranden som förordnar om återlämnade av barnet verkställbara i Litauen – nämligen det som den tyska domstolen har meddelat och det som Lietuvos apeliacinis teismas har meddelat.
In those circumstances, must the court seised of the application for nonrecognition recognise the judgment ordering the
Ska den domstol vid vilken ansökan om ickeerkännande har anhängiggjorts under dessa omständigheter
RINAU child’s return even if the court of the Member State of origin failed to observe a procedure laid down in the Regulation?
RINAU erkänna avgörandet som förordnar om återlämnade av barnet även när domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har iakttagit de förfaranden som föreskrivs i förordningen?
The Supreme Court of Lithuania therefore asks the following questions: the Member State of origin requiring the child staying with that person to be returned to the State of origin, and in respect of which the certificate provided for in Article 42 of Regulation No 2201/2003 has been issued, required to examine that application on the basis of the provisions of Sections 1 and 2 of Chapter III of Regulation No 2201/2003, as provided for in Article 40(2) of that regulation?
Lietuvos Aukščiausiasis teismas har således ställt följande frågor till domstolen:
(4) What meaning is to be attached to the condition laid down in Article 21(3) of Regulation No 2201/2003 (“without prejudice to Section 4 of this Chapter”)?
4) Vad innebär villkoret ’[u]tan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4’ i artikel 21.3 i förordning nr 2201/2003?
‘(1) Can an interested party within the meaning of Article 21 of Regulation No 2201/2003 apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision?
”1) Kan en berörd part i den mening som avses i artikel 21 i förordning nr 2201/2003 få fastställt att ett domstolsavgörande inte ska erkännas, utan att någon ansökan om erkännande av avgörandet har ingetts?
(5) Do the adoption of the decision to return the child and the issue of the certificate under Article 42 of Regulation No 2201/2003 in the court of the Member State of origin, after a court of the Member State in which the child is wrongfully retained has taken a decision that the child be returned to his or her State of origin, comply with the object -ives of and procedures under Regulation No 2201/2003?
5) Är det förenligt med de mål som eftersträvas med och förfarandena i förordning nr 2201/2003 att domstolen i ursprungsmedlemsstaten beslutar om återlämnande av barnet och utfärdar ett sådant intyg som avses i artikel 42 i förordning nr 2201/2003 efter det att domstolen i den medlemsstat i vilken barnet olovligen kvarhålls har beslutat om återlämnande av barnet till ursprungsmedlemsstaten?
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative: how is a national court, when examining an application for nonrecognition of a decision, brought by a person against whom that decision is to be enforced, to apply Article 31(1) of Regulation No 2201/2003, which states: Neither the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application?
2) Om den första frågan besvaras jakande, hur ska den nationella domstolen tillämpa artikel 31.1 i förordning nr 2201/2003, vari föreskrivs att ’[i] detta skede av förfarandet skall varken den part mot vilken verkställighet begärs eller barnet ges tillfälle att yttra sig över ansökan’, när den prövar en ansökan om ickeerkännande av ett avgörande som ingetts av den part mot vilken avgörandet ska verkställas?
(6) Does the prohibition in Article 24 of Regulation No 2201/2003 of review of the jurisdiction of the court of the Member State of origin mean that, if it is unable to review the jurisdiction of the court of the Member State of origin and cannot identify any other grounds for nonrecognition of decisions as set out in Article 23 of Regulation No 2201/2003,
3) Ska den nationella domstol, vid vilken en person med föräldraansvar har ansökt om ickeerkännande av ett avgörande från domstolen i ursprungsmedlemsstaten
(3) Is the national court which has received an application by the holder of parental responsibility for nonrecognition of that part of the decision of the court of
6) Ska förbudet mot att ompröva ursprungsdomstolens behörighet i artikel 24 i förordning nr 2201/2003 tolkas så, att den nationella domstol vid vilken en ansökan om erkännande eller ickeerkännande av ett avgörande från en utländsk domstol har ingetts och som varken kan ompröva behörigheten för domstolen i ursprungsmedlemsstaten
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU a national court which has received an application for recognition or nonrecognition of a decision of a foreign court is obliged to recognise the decision of the court of the Member State of origin ordering the child’s return if the court of the Member State of origin failed to observe the procedures laid down in the regulation when deciding on the issue of the child’s return?” in Article 1, as follows: ‘since one factor characteristic of the situations under consideration consists in the fact that the abductor claims that his action has been rendered lawful by the competent authorities of the State of refuge, one effective way of deterring him would be to deprive his actions of any practical or juridical consequences.
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU eller har funnit några andra skäl för att vägra erkännande enligt artikel 23 i förordning nr 2201/2003, är tvungen att erkänna det avgörande som domstolen i ursprungsmedlemsstaten har fattat angående barnets återlämnande när domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har iakttagit de förfaranden som föreskrivs i förordningen i syfte att lösa frågan om barnets återlämnande?” följande sätt: ”eftersom det är karakteristiskt för de situationer som åsyftas att den bortförande personen hävdar att handlingen legaliserats av de behöriga myndigheterna i tillflyktsstaten, är det ett effektivt sätt att avskräcka vederbörande att inte låta handlingarna få några praktiska eller rättsliga konsekvenser.
The Convention, in order to bring this about, places at the head of its objectives the restoration of the status quo, by means of “the prompt return of children wrongfully removed to or retained in any Contracting State”.’ 6
För att nå dithän är ett av de främsta syftena med konventionen att återställa status quo, genom ett ’omedelbart återlämnande av bortförda eller olovligen kvarhållna barn i varje konventionsstat’.” 6
The Court having decided to deal with the reference under the urgent proced- ure governed by Article 104b of its Rules of Procedure, written observations were submitted by the mother, the father, the Lithuanian Government and the Commission, the only parties authorised to make submissions at that stage.
EG-domstolen beslutade att målet skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål i enlighet med artikel 104b i rättegångsreglerna varför skriftliga yttranden lämnades in av modern, fadern, Litauens regering och Europeiska gemenskapernas kommission, vilka var de enda parter med behörighet att intervenera i detta skede.
The same parties, together with the German, French, Latvian, Netherlands and United Kingdom Governments, took part in the hearing on 26 and 27 June 2008.
Samma parter, den tyska, den franska, den lettiska och den nederländska regeringen samt Förenade kungarikets regering deltog i förhandlingen den 26 och den 27 juni 2008.
It is clear from its preamble, in particu- lar recitals 17, 21, 23 and 24, and from the provisions of Article 11, that the Regulation shares the same aim of ensuring, in principle and other than in special circumstances, the child’s swift and automatic return to the Member State from which he or she has been removed and where he or she was habitually resident before the removal. 7
Det framgår klart av ingressen till förordningen, särskilt av skälen 17, 21, 23 och 24 samt av bestämmelserna i artikel 11, att syftet med den, i princip och såvida det inte föreligger särskilda omständigheter, är detsamma när det gäller att säkerställa att barnet snabbt och automatiskt återförs till den medlemsstat från vilken det har förts bort och där det hade hemvist före bortförandet 7.
Aims and principles of the Convention and the Regulation
Syftet med konventionen och förordningen och principerna i dessa
6 — Report available on the website of the Hague Conference on Private International Law, point 16.
6 — Rapport tillgänglig på webbplatsen för Haagkonferensen för internationell privaträtt, punkt 16.
One may add the further justification that ‘the parent who removes the child has one absolute ally: time. As time passes, links with the old home environment become increasingly extenuated, and it becomes increasingly difficult to aspire to restore the former status quo’ (Hugues Fulchiron, ‘La lutte contre les enlèvements d’enfants’, in Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, 2005).
Man kan för att motivera detta tillägga det faktum att ”den förälder som för bort barnet har en trofast bundsförvant: tiden. Ju längre tiden går desto mer uttänjda blir banden till den tidigare miljön och det blir desto svårare att tro att man kan återgå till status quo ante” (Hugues Fulchiron, ”La lutte contre les enlèvements d’enfants”, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, 2005).
The prompt and effective return of the child is therefore an imperative requirement.
Ett omedelbart och faktiskt återlämnande av barnet är således ett tvingande krav.
7 — See also the ‘Practice Guide for the application of the new Brussels II Regulation’ (drawn up by the Commission in consultation with the European Judicial Network in civil and commercial matters, hereinafter ‘the Practice Guide’), Section VII, p.
7 — Se även ”Handledning för tillämpningen av den nya Bryssel II-förordningen” (handledning som utarbetats av kommissionen i samråd med det europeiska rättsliga nätverket, nedan kallad handledningen), avsnitt VII, s.
37: ‘The Regulation aims at deterring parental child abduction between Member States and, if such nevertheless takes place, ensuring the prompt return of the child to his or her Member State of origin’.
37: ”Förordningen syftar till att avskräcka från bortförande av barn mellan medlemsstaterna och, om det ändå skulle ske, säkerställa att barnet omedelbart kan återlämnas till sin ursprungsmedlemsstat.”
The Pérez-Vera Report on the Convention summarises its objectives, which appear
I Pérez-Veras rapport om konventionen sammanfattas syftet med den i artikel 1 på
RINAU with the aim of establishing an area of freedom, security and justice to which all the Member States have committed themselves in the Treaties.
RINAU fullständigt oförenligt med syftet att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, något som samtliga medlemsstater samtyckt till i fördragen.
In addition, it is clear from recitals 12 and 17 in particular, and from the provisions of Articles 8, 10 and 11, that the Regulation also aims to give the courts of the same Member State substantive jurisdiction to decide questions of custody and access, and to maintain that jurisdiction, while confirming the role of the courts of the Member State to which the child has been removed with regard to his or her return.
Det framgår vidare, särskilt av skälen 12 och 17 samt av bestämmelserna i artiklarna 8, 10 och 11, att syftet med förordningen också är att ge domstolarna i den medlemsstaten materiell behörighet att avgöra frågor om vårdnad och umgänge och att fortsatt ha denna behörighet samtidigt som man bekräftar domstolarnas roll i den medlemsstat som barnet förts till vad beträffar återlämnandet.
Finally, the most important principle governing both the Convention and the Regulation is beyond any doubt that of protecting the superior interests of the child (see in particular the preamble to the Convention and recitals 12 and 13 in the preamble to the Regulation, together with Articles 12, 15 and 23 thereof; see also Article 3(1) of the United Nations Convention on the Rights of the Child 9and Article 24(2) of the Charter of Fundamental Rights of the European Union 10).
Den viktigaste principen i både konventionen och förordningen är slutligen tveklöst den om att se till barnets bästa (se särskilt ingressen till konventionen och skälen 12 och 13 samt artiklarna 12, 15 och 23 i förordningen, se även artikel 3 i Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter 9och artikel 24.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna 10).
A principle which underpins the Regulation as a whole is that of cooperation and mutual confidence between the courts and authorities of the Member States, which implies that decisions of the courts of the Member State of the child’s habitual residence 8should in principle be recognised and enforced automatically (see in particular recitals 18, 21, 23 and 25, and Articles 21, 24, 26 and 42).
En princip som ligger till grund för hela förordningen är den om samarbete och ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaternas domstolar och myndigheter, vilken i princip innebär att avgöranden av domstolar i den medlemsstat där barnet har hemvist automatiskt ska erkännas och verkställas 8 (se särskilt skälen 18, 21, 23 och 25 samt artiklarna 21, 24, 26 och 42).
That principle too was invoked, emphatically, at the hearing, and I can only agree that the superior interests of the child must indeed be paramount in all circumstances.
Den principen framhölls särskilt vid förhandlingen och jag kan bara hålla med om att barnets bästa faktiskt måste sättas främst under alla omständigheter.
The fundamental significance of this principle was brought into focus at the hearing when counsel for the mother suggested that the Lithuanian courts might consider that the objectivity of the German courts was not guaranteed in a dispute between a German father and a Lithuanian mother.
Principens grundläggande betydelse sattes i fokus vid förhandlingen, när den advokat som företrädde modern antydde att litauisk domstol skulle kunna anse att det inte går att garantera de tyska domstolarnas objektivitet i en tvist mellan en tysk far och en litauisk mor.
It is clear that to allow recognition to be refused on the basis of such doubts (whether they are or are not in fact felt by the Lithuanian courts) would negate the whole system which the Regulation seeks to establish.
Att godkänna en vägran att erkänna som grundar sig på sådana tvivel (oavsett om de litauiska domstolarna faktiskt hyser sådana tvivel eller inte) skulle självfallet omintetgöra hela det system som eftersträvas med förordningen.
It would also be wholly incompatible
Det skulle också vara
However, I should like to qualify that statement in the context of the child’s return to the Member State of habitual residence.
Jag skulle emellertid gärna vilja nyansera detta vad gäller återlämnandet av barnet till den medlemsstat där det har hemvist.
It is clear that the Convention and the Regulation are based on the principle that, in the event of a child’s wrongful removal or retention, his or her superior interests do indeed always require that return, except only in
Det är uppenbart att konventionen och förordningen grundar sig på att det vid olovligt bortförande eller kvarhållande av ett barn, enligt principen om barnets bästa, alltid krävs att barnet återlämnas, med det enda undantaget
8 — I shall use henceforth the short form ‘Member State of habitual residence’ to refer to the State from which the child has been removed and where he or she was habitually resident before the removal.
8 — Jag kommer fortsättningsvis att använda den förkortade formuleringen ”medlemsstat där barnet har hemvist ” för att beteckna den medlemsstat från vilken barnet har förts bort och där det hade hemvist före bortförandet.
1 (more recently, in OJ 2007 C 303, p. 1).
1 (mer nyligen, i EUT C 303, 2007, s. 1).
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU which have contributed to that situation, it would seem in any event that the cooperation between courts and authorities which the Convention and the Regulation seek to ensure did not function in an ideal manner.
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU att denna situation har uppkommit, men det förefaller ändå som om det önskvärda samarbetet mellan domstolarna och de centrala myndigheterna enligt konventionen och förordningen inte har fungerat idealiskt.
With hindsight, moreover, it seems clear that the result sought by the Convention and the Regulation would not have been obstructed in the same way if the father had applied directly to the Oranienburg court as soon as the Klaipėda court had issued its nonreturn order.
Såhär i efterhand står det dessutom klart att det resultat som eftersträvas med konventionen och förordningen inte skulle ha motverkats på samma sätt om fadern hade vänt sig direkt till Amtsgericht Oranienburg efter det att Klaipėdos apygardos teismas hade meddelat sitt beslut om att barnet inte skulle återlämnas 11.