Court stated in Marks & Spencer that the possibility of transferring the losses incurred by a nonresident company to a resident company entails the risk that within a group of companies losses will be transferred to companies established in the Member States which apply the highest rates of taxation and in which the tax value of the losses is therefore the highest. In contrast to the situation concerning subsidiaries, where it is conceivable that the transfer of losses will be systematically organised within groups of companies and losses directed solely to companies of the group established in Member States with higher rates of taxation, 15in the case of permanent establishments there is clearly no scope for such ‘jurisdiction shopping’ if a company in one Member State is allowed to deduct losses made by a permanent establishment in another Member State. That is because, as the Commission submits, measures enabling the ‘transfer’ of losses from a permanent establishment, as opposed to a subsidiary, are neither necessary nor theoretically conceivable: losses made by a permanent establishment are losses of the taxpayer ‘parent’ company. Losses made by national permanent establishments can accordingly be directly and immediately deducted. The only difference between that domestic situation and the present case lies in the allocation of the power to impose taxes: if the permanent establishment is resident in another Member State with which there is a double taxation convention such as that at issue in the present case, that State will have the exclusive right to tax the income of the permanent establishment in question. That does not affect the fact that a loss accrues to the taxpayer company, directly reducing its taxable income in its State of residence. The other State’s right to tax simply creates a second connecting factor for the same 13 — Since the loss was made in 1999 but could not be used in Luxembourg until 2003, Lidl was still disadvantaged by its inability to set the loss off against its profits in Germany at an earlier stage.
Vad gäller den tredje grunden för rättfärdigande, som avser risken för skatteflykt, slog domstolen fast i domen i målet Marks & Spencer att möjligheten att överföra förluster från ett dotterbolag som saknar hemvist i landet till ett moderbolag med hemvist i landet medför en risk att överföringen av förluster organiseras på ett sådant sätt inom en bolagskoncern att den riktas till bolag med hemvist i de medlemsstater som tillämpar de högsta skattesatserna och i vilka värdet på förlusterna ur skattesynpunkt följaktligen är högst. I motsats till situationen för dotterbolag, där det är möjligt att överföringen av förluster organiseras systematiskt inom bolagskoncerner och förluster uteslutande styrs till de bolag inom koncernen som har hemvist i de medlemsstater som har de högsta skattesatserna, 15saknas det i fallet med fasta driftställen uppenbart utrymme för ”jurisdiction shopping”, om ett bolag i en medlemsstat får dra av förluster i ett fast driftställe i en annan medlemsstat. Så är fallet på grund av att åtgärder som medger överföring av förluster från ett fast driftställe, i motsats till vad som gäller för dotterbolag, varken är nödvändiga eller teoretiskt möjliga, något som kommissionen påpekat. Förluster i ett fast driftställe utgör förluster i det skattskyldiga ”moderbolaget”. Förluster i inhemska fasta driftställen kan följaktligen dras av direkt och omedelbart. Den enda skillnaden mellan denna inhemska situation och förevarande fall består i fördelningen av beskattningsrätten. Om det fasta driftstället är beläget i en annan medlemsstat med vilken det ingåtts ett sådant dubbelbeskattningsavtal som det som är i fråga i förevarande fall, kommer denna stat att ha exklusiv rätt att beskatta inkomsten i det ifrågavarande fasta driftstället. Detta påverkar inte det faktum att en förlust hänförs till det skattskyldiga bolaget, vilket direkt minskar dess skattepliktiga inkomst i dess hemviststat. Den andra 13 — Eftersom förlusten uppstod år 1999 men inte kunde utnyttjas i Luxemburg förrän år 2003 förfördelades Lidl likafullt eftersom det inte var möjligt att kvitta förlusten mot vinst i Tyskland i ett tidigare skede.