natgillin/translations-raw huggingface dataset:
With regard to the competence of the courts of the Member State of habitual residence to order the child’s return, a further distinction should be drawn between two possible bases of jurisdiction: Article 8 of the Regulation (read in conjunction with Article 10 and, where appropriate, Article 12(1)) and Article 11(8) of the Regulation (read in conjunction with the provisions of the Convention).
För att kunna besvara frågan om huruvida domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist var behörig att besluta om att barnet skulle återlämnas måste det vidare göras en distinktion mellan två möjliga grunder för behörighet: artikel 8 i förordningen (jämförd med artikel 10 och, i förekommande fall, artikel 12.1), samt artikel 11 i förordningen, särskilt punkt 8 (jämförd med bestämmelserna i konventionen).
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Visserligen anges i artikel 12 i konventionen att det är till dessa domstolar man ska vända sig med en ansökan om beslut om att barnet ska återlämnas och det förefaller faktiskt logiskt att vända sig till dessa i första hand, eftersom det inte krävs något exekvaturförfarande för att deras beslut ska vara verkställbara.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Det är också riktigt att ordalydelsen i artikel 11 i förordningen ger intryck av att det först måste fattas ett beslut i den medlemsstat där barnet befinner sig.
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Jag vill emellertid erinra om att konventionen inte innehåller någon bestämmelse om behörighet och jag kan konstatera att det inte finns någon bestämmelse i förordningen som uttryckligen inskränker behörigheten att fatta beslut om att barnet ska återlämnas för de domstolar i den medlemsstat där det befinner sig.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.
Deras behörighet kan således inte ifrågasättas, men det finns inget som säger att den måste vara exklusiv.
the child’. Moreover, since Article 10(b)(iv) speaks of ‘a judgment on custody that does not entail the return of the child … issued by the courts of the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention’, 17it must be concluded that the same courts may also issue a decision on custody which does entail return.
vårdnadsfrågan som inte medför att barnet skall återlämnas har meddelats av domstol i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet” 17, kan man för övrigt dra slutsatsen att samma domstol också kan meddela ett vårdnadsbeslut som medför att det ska återlämnas.
Finally, if a court has jurisdiction, under Articles 8 or 12 of the Regulation, in all matters relating to parental responsibility and, thus, to custody (connected, where relevant, with an application for divorce), it is simply not conceivable that such jurisdiction should not include the power to ensure the child’s actual presence with the person to whom custody has been granted.
Om en domstol slutligen är behörig enligt artikel 8 eller artikel 12 i förordningen i alla frågor som rör föräldraansvar, och således även i vårdnadsfrågan (som i förekommande fall hänger samman med en ansökan om äktenskapsskillnad), är det otänkbart att behörigheten inte skulle inbegripa befogenheten att säkerställa att barnet verkligen befinner sig hos den person som tillerkänts vårdnaden.
And that power must in turn include the power to take any interim measures which appear necessary in the course of the proceedings.
Denna befogenhet måste i sin tur inbegripa befogenheten att vidta sådana interimistiska åtgärder som visar sig vara nödvändiga under förfarandets gång.
To preclude the Court with jurisdiction in matters of parental responsibility from ordering the child’s return would be tantamount to depriving it of any real jurisdiction to make any provisional or final ruling on custody.
Att förbjuda den domstol som är behörig i mål om föräldraansvar att förordna om återlämnandet av ett barn skulle vara detsamma som att frånta den all faktisk behörighet att fatta ett interimistiskt eller definitivt vårdnadsbeslut.
Moreover, general jurisdiction in matters of parental responsibility necessarily comprises jurisdiction to order the return of an abducted child.
Den allmänna behörigheten i mål om föräldraansvar innefattar vidare nödvändigtvis en behörighet att besluta om återlämnande av det bortförda barnet.
I thus reach the conclusion that, to start with, in a case of child abduction, it is possible to apply for an order for the child’s return to the competent court of the Member State of habitual residence, to the competent court of the Member State where the child is actually present — or even to the competent court called upon to decide on an application for divorce, legal separation or marriage
Jag har således dragit slutsatsen att det, om ett barn förs bort, till en början går att ansöka om ett beslut om återlämnande av barnet, antingen hos den behöriga domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig eller hos den behöriga domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist, eller till och med hos den behöriga domstol som har att pröva en ansökan om äktenskapsskillnad,
According to Article 2(7) of the Regulation, parental responsibility includes, in particular, rights of custody and, according to Article 2(9), the term ‘rights of custody’ includes in particular the right to determine the child’s place of residence.
Enligt artikel 2.7 i förordningen inbegriper föräldraansvaret bland annat vårdnad, och enligt punkt 9 i samma artikel inbegriper vårdnad särskilt rätten att bestämma var barnet ska bo.
Chapter II, Section 2, of the Regulation is entitled ‘Parental responsibility’ and includes, in particular, Article 11, entitled ‘Return of
Avsnitt 2 i kapitel II har rubriken ”Föräldraansvar” och det innefattar bland annat artikel 11, som har rubriken ”Återlämnande av barn”.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU annulment, if the latter is in a third Member State. 18
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU hemskillnad eller annullering av äktenskap, om den ligger i en tredje medlemsstat 18.
If the order does not entail the child’s return, and is issued by a court of a Member State other than that in which the child is actually present, there will obviously be no attempt to have it recognised or enforced in any State, but appeal proceedings under domestic law will of course remain available.
Om beslutet inte innebär att barnet ska återlämnas, och om det har fattats av en domstol i en annan medlemsstat än den vari barnet befinner sig, kommer det självfallet inte att göras något försök att få beslutet erkänt eller verkställt i någon annan stat, men de möjligheter som den nationella lagstiftningen erbjuder för att överklaga beslutet kommer givetvis att stå öppna.
The effects of the order issued may, however, differ depending on the court chosen.
Däremot kan verkningarna av det beslut som fattats skilja sig åt beroende på vilken domstol som valts.
If, on the other hand, a nonreturn order is issued by a competent court in the Member State where the child is actually present, then the machinery of Article 11(6) to (8) will be set in motion — the order must be transmitted to the competent court of the Member State of habitual residence, which will invite the parties to make submissions and examine the question of custody and which may, finally, issue a decision ordering the child’s return which will be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition if it is certified in accordance with Article 42(2).
Om en behörig domstol i den medlemsstat där barnet befinner sig däremot fattar ett beslut om att barnet inte ska återlämnas är det mekanismen i artikel 11.6–11.8 i förordningen som ska tillämpas – den behöriga domstol i den medlemsstat där barnet har hemvist måste underrättas, domstolen ska ge parterna tillfälle att yttra sig och frågan om vårdnaden om barnet ska prövas och, slutligen, denna domstol ska ges möjlighet att fatta ett beslut om återlämnande av barnet, ett beslut som automatiskt ska vara verkställbart i alla övriga medlemsstater och inte kunna invändas emot om det har försetts med ett intyg i enlighet med artikel 42.2.
If the order entails the child’s return, it will be enforceable, ex hypothesi, in the Member State where the child is actually present if it is issued by a court of that State.
Om beslutet innebär att barnet ska återlämnas, ska det hypotetiskt sett vara verkställbart i den medlemsstat där barnet befinner sig, om det har fattats av en domstol i den medlemsstaten.
If it is issued by a court of another Member State, it will be recognised in the Member State where the child is actually present, pursuant to Article 21(1) of the Regulation, without any special procedure being required (subject to a possible application under Article 21(3) that it should not be recognised on one of the grounds exhaustively listed in Article 23), but its enforcement will require a declaration of enforceability pursuant to an application made in accordance with Chapter III, Section 2, of the Regulation (Articles 28 to 36).
Om beslutet har fattats av en domstol i en annan medlemsstat, ska det enligt artikel 21.1 i förordningen erkännas i den medlemsstat där barnet befinner sig, utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (med förbehåll för en möjlig ansökan om att det inte ska erkännas enligt artikel 21.3, av ett av de skäl som uttömmande räknas upp i artikel 23), men det krävs en verkställbarhetsförklaring för att det ska kunna verkställas, vilken det ska ansökas om enligt förfarandena i kapitel III avsnitt 2 i förordningen (det vill säga artiklarna 28–36).
That is so because the only decisions which are enforceable in other Member States without such a declaration are those issued pursuant to Article 11(8) (that is to say, after an initial decision of nonreturn issued pursuant to Article 13 of the Convention) and certified in accordance with Article 42(2) of the Regulation.
Det förhåller sig på det sättet, eftersom de enda beslut som är verkställbara i en annan medlemsstat utan en sådan förklaring, är sådana beslut som har fattats med stöd av artikel 11.8 i förordningen (det vill säga efter ett första beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i konventionen) och som har försetts med intyg i enlighet med artikel 42.2 i förordningen.
18 — It is clear from the words ‘connected with that application’ that the application must actually have been made; it is not enough for the court to have theoretical jurisdiction to decide on such an application.
18 — Det framgår klart av orden ”i samband med denna ansökan”, att ansökan faktiskt måste ha ingetts. Det räcker inte med att domstolen hypotetiskt har behörighet att pröva en sådan ansökan.
Thus, the competent court of the Member State of habitual residence may, under the jurisdiction which it already enjoys from Articles 8, 10 and, where applicable, 12, order the child’s return in the context of Article 11(8) if a nonreturn decision has been issued pursuant to Article 13 of the Convention.
Således kan den behöriga domstol i den medlemsstat där barnet har hemvist, i enlighet med den behörighet den redan har enligt artiklarna 8, 10 och möjligen 12 i förordningen, besluta om att barnet ska återlämnas med stöd av artikel 11.8, om ett beslut om att barnet inte ska återlämnas har fattats enligt artikel 13 i konventionen.
In that event, its order will not require a declaration of enforceability in accordance with the procedure in Chap -ter III, Section 2.
I ett sådant fall krävs inte att beslutet åtföljs av en verkställbarhetsförklaring enligt förfarandet i kapitel III avsnitt 2.
I shall endeavour none the less to find a solution to that situation too in the provisions of the Regulation, interpreted in accordance with its fundamental aims.
Jag ska ändå i förordningens bestämmelser, tolkade utifrån dess grundläggande syfte, försöka finna en lösning på denna situation.
But the referring court’s question supposes not a pre-existing nonreturn decision pursuant to Article 13 of the Convention but a pre-existing order for the child’s return issued under Article 12 of the Convention, by a competent court of the Member State where the child is actually present.
I frågan som den hänskjutande domstolen har ställt förutsätts emellertid, inte att det redan finns ett beslut om att barnet inte ska återlämnas enligt artikel 13 i konventionen, utan att det finns ett beslut om att barnet ska återlämnas, som har fattats med stöd av artikel 12 i konventionen av en behörig domstol i den medlemsstat där barnet befinner sig.
In such a situation, can the competent court of the Member State of habitual residence also order the child’s return?
Kan även den behöriga domstol i den medlemsstat där barnet har hemvist i ett sådant fall besluta om att barnet ska återlämnas?
First, we may look at Article 19 of the Regulation, which concerns lis pendens.
För det första kan man låta sig vägledas av artikel 19 i förordningen, som handlar om litispendens.
According to paragraphs 2 and 3 of that article, where proceedings relating to parental responsibility for the same child and involving the same cause of action are brought before courts of different Member States, the court second seised must of its own motion stay its proceedings until the jurisdiction of the court first seised is established.
Enligt punkterna 2 och 3 i den artikeln ska den domstol vid vilken talan har väckts senare, om talan om föräldraansvar rörande samma sak väcks vid domstolar i olika medlemsstater, självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först har väckts är behörig.
Where that jurisdiction is established, the court second seised must decline jurisdiction in favour of that court.
När behörigheten har fastställts ska den domstol vid vilken talan har väckts senare självmant avvisa talan till förmån för den domstol vid vilken talan först har väckts.
I conclude that, in the normal event, as long as proceedings for a return order are pending in the Member State where the child is actually present, the court of the Member State of habitual residence must not examine the same question.
Av detta drar jag slutsatsen att domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist, i normalfallet, så länge som ett förfarande för att få ett beslut om återlämnande pågår i den medlemsstat där barnet befinner sig, inte ska pröva samma fråga.
In so far as the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) applies, that result in no way delays the return procedure, whereas the simultaneous conduct of two sets of proceedings concerning the same child could give rise to complications.
Om den tidsfrist på sex veckor som föreskrivs i artikel 11.3 tillämpas, försenas genom det resultatet inte på något sätt återlämnandeförfarandet, eftersom två samtidiga förfaranden som rör samma sak kan ge upphov till komplikationer.
Quite obviously, such a question can arise only in extraordinary circumstances such as those of the present case.
En sådan fråga kan naturligtvis endast ställas under mycket speciella omständigheter, såsom i förevarande fall.
It is selfevident that in any normally conceivable situation, the child will be returned to the Member State of habitual residence following the first order for his or her return, particularly since the very strict timelimit for taking the decision is not conducive to appeal proceedings.
Det säger sig självt att barnet, under alla tänkbara normala förhållanden, kommer att återlämnas till den medlemsstat där det har hemvist, som en följd av det första beslutet om återlämnande, inte minst därför att den stränga tidsfristen för beslutsfattandet inte lämpar sig för ett överklagande 19.
19It is therefore quite understandable, as the Netherlands Government pointed out at the hearing, that the legislature did not explicitly envisage the rather implausible situation now facing us.
Det är således fullt förståeligt, vilket den nederländska regeringen påpekade vid förhandlingen, att lagstiftaren inte uttryckligen i förordningen behandlar den ovanliga situation som vi nu befinner oss i.
19 — The Commission’s Practice Guide considers, at point VII.2.4, that in order to ensure observance of the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) national law may (a) preclude the possibility of an appeal against a decision entailing the return of the child, or (b) allow for the possibility for appeal, but provide that a decision entailing the return of the child is enforceable pending any appeal, or (c) ensure an accelerated hearing of the appeal.
19 — I kommissionens handledning anges i punkt VII.2.4 att medlemsstaternas nationella lagstiftning, för att kunna säkerställa att tidsfristen på sex veckor enligt artikel 11.3 följs, måste a) utesluta möjligheten att överklaga ett beslut om återlämnande av ett barn, eller b) tillåta överklagande, men samtidigt föreskriva att beslutet om återlämnande av barnet är verkställbart i avvaktan på att ett eventuellt överklagande sker, eller c) medge en snabb prövning.
It may also be noted that, in the same spirit, Lithuanian law appears to rule out any further appeal against the decision of the Court of Appeal of 15 March 2007 ordering the child’s return in the present case (even if other steps to reopen the proceedings do not seem to be impossible in reality).
Det ska även noteras att det förefaller som om litauisk lagstiftning i samma anda utesluter varje överklagande av ett beslut om återlämnande av barnet som Lietuvos apeliacinis teismas den 15 mars 2007 har fattat i förevarande fall (även om det förefaller som om andra förfaranden för att återuppta tvistemålet inte utesluts under förevarande omständigheter).
However, once the court of the Member State where the child is actually present has issued its decision, lis pendens no longer applies and there is thus no longer any barrier to the exercise of jurisdiction by the court of the Member State of habitual residence.
När domstolen i den medlemsstat där barnet faktiskt befinner sig väl har meddelat sin dom föreligger emellertid inte längre litispendens och det finns således inte längre något hinder för domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist att utöva sin behörighet.
Article 11(8) of the Regulation specifically confirms jurisdiction in the event of an initial
I artikel 11.8 i förordningen bekräftas uttryckligen en sådan behörighet,
Certification of the decision nonreturn decision, and there is no reason to rule out that jurisdiction (as conferred by Articles 8 and 10) if the initial decision orders the child’s return.
Intyget som medföljer beslutet om ett första beslut om att inte återlämna barnet har fattats, och det finns inget hinder för den behörigheten (som följer av artiklarna 8 och 10) vid ett första beslut om att återlämna barnet.
The only difference is that, in that event, the specific provisions of Article 11(8) will not apply and, in practice, a second return order will normally be redundant.
Den enda skillnaden är att de särskilda bestämmelserna i artikel 11.8 inte är tillämpliga och att ett andra beslut om återlämnande i praktiken är överflödigt.
The referring court asks also whether, once that decision has been adopted, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation complies with those aims and procedures.
Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i huruvida det är förenligt med samma mål och förfaranden att utfärda ett sådant intyg som avses i artikel 42 i förordningen när beslutet väl har fattats.
I would add that, without necessarily following the Commission in its suggestion that, if the court of the Member State where the child is actually present has not taken a decision within a certain period, there is a de facto nonreturn order capable of triggering the application of Article 11(8), I consider that the lis pendens rule in Article 19 must be read subject to the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) and that any failure to comply with that timelimit may also set aside the barrier to the exercise of the jurisdiction of the court of the Member State of habitual residence under Articles 8 and 10.
Utan att nödvändigtvis hålla med kommissionen om att man de facto står inför ett beslut om att inte återlämna barnet, som kan utlösa tillämpningen av artikel 11.8, även om domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig inte har fattat något beslut inom en viss tidsfrist, vill jag tillägga att jag anser att bestämmelsen om litispendens i artikel 19 ska förstås med reservation för tidsfristen på sex veckor som föreskrivs i artikel 11.3, och att varje överskridande av denna frist också kan undanröja hindret för att domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist ska kunna utöva sin behörighet enligt artiklarna 8 och 10.
The reply to this part of the question is simpler, at least in the abstract.
Svaret på denna del av frågan är enklare, åtminstone i teorin.
The certificate in question can never be issued unless the decision was adopted in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation (Article 42 refers to Article 40(1)(b), which refers in turn to Article 11(8)).
Intyget i fråga får inte under några omständigheter utfärdas om beslutet inte har fattats under de omständigheter som anges i artikel 11.8 i förordningen (artikel 42 hänvisar till artikel 40.1 b, som i sin tur hänvisar till artikel 11.8).
The adoption of a return order in such circumstances presupposes that a nonreturn decision has been issued previously pursuant to Article 13 of the Convention.
Ett beslut om återlämnande som antagits under sådana omständigheter förutsätter att det tidigare har fattats ett beslut om att inte återlämna barnet med tillämpning av artikel 13 i konventionen.
Admittedly, taken in isolation, the wording ‘notwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (emphasis added) could be taken to mean ‘whether such a judgment has been issued or not’.
Visserligen kan formuleringen ”utan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i konventionen” (min kursivering), betraktad för sig, tolkas så ”oavsett om ett sådant beslut har fattats eller inte” 20.
20 However, on a systematic reading, Article 11(6) to (8) rules out such an interpretation.
En systematisk tolkning av artikel 11.6–11.8 utesluter dock en sådan tolkning.
Moreover, a certificate cannot be issued under Article 42 unless, in particular, the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence under-
I övrigt kan det intyg som avses i artikel 42 endast utfärdas under den särskilda förutsättningen att domstolen har meddelat domen med beaktande av de skäl och den bevisning som legat till grund för det beslut
Consequently, to sum up on my analysis of this part of the fifth question, the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims or procedural rules of the Regulation.
För att sammanfatta min bedömning av denna del av den femte frågan är följaktligen ett beslut om att barnet ska återlämnas, som domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist har fattat efter det att domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig har fattat ett beslut om återlämnande, inte på något sätt oförenligt med de mål som eftersträvas med och förfarandena i förordningen.
RINAU lying the order issued pursuant to Article 13 of the Convention (Article 42(2)(c)).
RINAU som meddelats enligt artikel 13 i konventionen (artikel 42.2 c).