natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the field of trade mark law, Case C-108/05 Bovemij Verzekeringen (judgment of 7 September 2006, not yet published in the ECR) is to be noted.
På området varumärkesrätt förtjänar dom av den 7 september 2006 i mål C-108/05, Bovemij Verzekeringen (REG 2006, s. I-0000), att nämnas.
This judgment explains which territory must be taken into account in order to assess whether a sign has acquired a distinctive character through use, within the meaning of Article 3(3) of Directive 89/104/EEC 33, in a Member State or in a group of Member States which have common legislation on trade marks, such as, as in the case in point, Benelux (which is treated like a Member State under the Court’s case-law).
I denna dom preciseras vilket geografiskt område som skall beaktas vid bedömningen av huruvida ett kännetecken har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning i den mening som avses i artikel 3.3 i direktiv 89/10433 i en medlemsstat eller en grupp av medlemsstater som har en gemensam varumärkeslagstiftning, såsom i det förevarande målet Beneluxländerna (som enligt domstolens rättspraxis skall jämställas med en medlemsstat).
The Court held that, in order to assess whether the grounds for refusal listed in Article 3(1)(b) to (d) of that directive must be disregarded because of the acquisition of distinctive character through use under Article 3(3), only the situation prevailing in the part of the territory of the Member State concerned where the
Domstolen slog fast att vid bedömningen av huruvida de registreringshinder som räknas upp i artikel 3.1 b–d i nämnda direktiv skall sättas åt sidan med stöd av artikel 3.3 i direktivet på grund av att ett kännetecken har förvärvat särskiljningsförmåga till följd av användning, är det endast situationen i den del av den berörda medlemsstaten där registreringshindren har konstaterats som är av relevans.
Directive 2001/29/EC of the European Parliament and of the Council of 22 May 2001 on the harmonisation of certain aspects of copyright and related rights in the information society (OJ L 167, 22.6.2001, p. 10).
Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167, s. 10).
First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to trade marks (OJ L 40, 11.2.1989, p. 1).
Rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178).
Proceedings grounds for refusal have been noted is relevant.
Utveckling och verksamhet användning inom hela detta språkområde.
Thus, since the sign at issue in the case (EUROPOLIS) included a Dutch word (polis), it was necessary to take into account the part of Benelux where Dutch is spoken.
Då det i målet aktuella varumärket (EUROPOLIS) innehåller det nederländska ordet polis är det således den del av Beneluxområdet där det talas nederländska som skall beaktas.
In this field, one case concerned the prohibition on discriminatory internal taxation and three concerned the Community value added tax regime.
På detta område rörde ett mål förbudet mot diskriminerande interna skatter och avgifter och tre mål det gemenskapsrättsliga mervärdesskattesystemet.
In Joined Cases C-290/05 and C-333/05 Nádasdi (judgment of 5 October 2006, not yet published in the ECR), the Court found Hungarian registration duty to be incompatible with Community law in that it is applied to used vehicles imported from other Member States without account being taken of their depreciation in value and therefore taxes them more heavily than similar used vehicles already registered in Hungary, which have borne the duty on first registration.
I dom av den 5 oktober 2006 i de förenade målen C-290/05 och C-333/05, Nádasdi (REG 2006, s. I-0000), slog domstolen fast att den ungerska registreringsavgiften inte var förenlig med gemenskapsrätten, eftersom den togs ut på begagnade fordon som importerats från andra medlemsstater utan att värdeminskningen beaktades, och därigenom innebar högre avgifter för dessa än för liknande begagnade fordon som redan var registrerade i Ungern och som belades med denna avgift när de registrerades för första gången.
Examining the duty at issue in the light of the prohibition, laid down in Article 90 EC, on internal taxation that discriminates against products from other Member States, the Court compared the eects of the duty in respect of a used vehicle imported from another Member State with the eects on a similar vehicle from Hungary.
Domstolen jämförde vid sin bedömning av den aktuella avgiften mot bakgrund av det förbud mot diskriminerande interna skatter och avgifter på varor med ursprung i andra medlemsstater som föreskrivs i artikel 90 EG, verkningarna av den avgift som påförs ett begagnat fordon som importeras från en annan medlemsstat med de verkningar som belastar värdet på ett liknande begagnat fordon som är registrerat i Ungern.
It stated that the vehicle from Hungary, upon which the duty is paid when it is new, loses with time part of its market value and the amount of the duty included in the residual value diminishes proportionately.
Domstolen konstaterade att sistnämnda fordon för vilket avgiften betalats när det var nytt med tiden förlorar en del av sitt marknadsvärde, och att avgiftens del i fordonets restvärde sjunker i samma takt.
By contrast, a vehicle of the same model, age, mileage and other characteristics, bought second-hand in another Member State, is subject to the duty without its being reduced in proportion to the vehicle’s depreciation, so that the vehicle is taxed more heavily.
Däremot är ett fordon som är identiskt i fråga om modell, årsmodell, körsträcka och andra egenskaper och som köpts begagnat i en annan medlemsstat belagt med denna avgift, utan att den reduceras i samma takt som fordonets värdeminskning, vilket innebär att avgiften är högre för ett sådant fordon.
The Court concluded that Article 90 EC requires account to be taken of the depreciation of used vehicles subject to the duty.
Domstolen kom på grund härav fram till att artikel 90 EG innebär ett krav på att värdeminskningen hos de begagnade fordon som beläggs med nämnda avgift beaktas.
In Case C-415/04 Stichting Kinderopvang Enschede [2006] ECR I-1385, the Court was required to rule on the exemption from value added tax (‘VAT’) of the activities in the general interest referred to in Article 13A(1)(g) and (h) of Sixth Directive 77/388/EEC 34, namely activities closely linked to welfare and social security work and to the protection of children or young people.
I dom av den 9 februari 2006 i mål C-415/04, Stichting Kinderopvang Enschede (REG 2006, s. I-1385), uttalade sig domstolen om undantaget från mervärdesskatt för de verksamheter av allmänintresse som avses i artikel 13 A.1 g och h i sjätte direktivet 77/38834, det vill säga de verksamheter som är nära kopplade till socialt bistånd eller socialförsäkring och till skydd av barn eller ungdomar.
The case in point concerned services supplied by a non-prot-making organisation operating as an intermediary between persons seeking, and persons oering, a childcare service.
I det aktuella fallet tillhandahöll en ideell organisation tjänster genom att agera som mellanhand mellan personer som efterfrågade respektive erbjöd barnomsorg.
The Court held that exemption of such an activity from VAT is subject to three conditions, it being for the national courts to establish whether they are met.
Domstolen fann att undantaget från mervärdesskatt för en sådan verksamhet är underkastat tre villkor vars prövning ankommer på den nationella domstolen.
First, the childcare service provided by the host parents, as the main transaction to which the organisation’s activity is closely linked, must itself meet the conditions for exemption, in
För det första skall den barnomsorg som dagbarnvårdarna tillhandahåller, vilken utgör den huvudsakliga verksamhet till vilken organisationens verksamhet är nära kopplad, i sig uppfylla villkoren för undantag, särskilt om rekvisitet ”välgörenhetsorganisation” skall anses vara uppfyllt av den som tillhandahåller tjänsten.
Sixth Council Directive 77/388/EEC of 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment (OJ L 145, 13.6.1977, p.
Rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s.
1), as amended by Council Directive 95/7/EC of 10 April 1995 (OJ L 102, 5.5.1995, p. 18).
28), i dess lydelse enligt rådets direktiv 95/7 av den 10 april 1995 (EGT L 102, s. 18).
Court of Justice particular the requirement that the service provider must full the criterion of‘charitable’.
Domstolen på så sätt att organisationens urval och utbildning av dagbarnvårdarna skall vara av sådant slag och ha en sådan kvalitet att det är omöjligt att erbjuda en identisk tjänst utan denna förmedling.
Finally, the basic purpose of the intermediary services must not be to obtain additional income by carrying out transactions which are in direct competition with those of commercial enterprises liable for VAT.
Slutligen skall det grundläggande syftet med organisationens tjänster inte vara att vinna ytterligare intäkter genom att driva verksamheter som direkt konkurrerar med kommersiella företag som är skyldiga att betala mervärdesskatt.
Save for cases of tax evasion, the question whether the transaction concerned is carried out with the sole aim of obtaining a tax advantage is entirely irrelevant.The questions asked in Halifax and Others enabled the Court to add, however, that the principle prohibiting abusive practices, understood in the sense of transactions carried out not in the context of normal commercial operations but solely for the purpose of wrongfully obtaining advantages provided for by Community law, also applies in the field of VAT.
Förutom vid skattebedrägeri, saknar frågan huruvida den berörda transaktionen genomförts i det enda syftet att uppnå en skattefördel relevans. De frågor som ställts i det ovannämnda målet Halifax m.fl. gjorde det emellertid möjligt för domstolen att lägga till att principen om förbud mot förfarandemissbruk, som skall förstås som transaktioner som inte genomförs i samband med normala affärstransaktioner utan endast i syfte att genom missbruk erhålla förmåner som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen, även är tillämplig på mervärdesskatteområdet.
Consequently, a taxable person cannot deduct input VAT where the transactions from which that right derives constitute an abusive practice.
Följaktligen gäller inte den skattskyldiges rätt att göra avdrag för ingående mervärdesskatt när de transaktioner som ligger till grund för denna rätt innebär förfarandemissbruk.
The Court explained that in the sphere of VAT two conditions must be met in order for there to be an abusive practice.
Domstolen preciserade i detta avseende att det för att ett förfarandemissbruk i fråga om mervärdesskatt skall anses föreligga förutsätts att två villkor är uppfyllda.
First, the transactions concerned, notwithstanding formal application of the conditions laid down in the Sixth Directive and the national legislation transposing it, must result in the accrual of a tax advantage the grant of which would be contrary to the purpose of those provisions.
De ifrågavarande transaktionerna skall, trots att villkoren i sjätte direktivet och i nationell lagstiftning om införlivande av detta direktiv formellt sett har uppfyllts, ha till följd att en skattefördel uppnås som strider mot dessa bestämmelsers syfte.
Second, it must also be apparent from a number of objective factors that the essential aim of the transactions concerned is to obtain a tax advantage, since the prohibition of abuse is not relevant where the economic activity carried out may have some other explanation.
Det skall vidare framgå av de objektiva omständigheterna att de ifrågavarande transaktionernas huvudsakliga syfte varit att uppnå en skattefördel, eftersom förbudet mot förfarandemissbruk inte är relevant när det kan finnas en annan motivering för de ifrågavarande transaktionerna.
In this context a third judgment, in Case C-419/02 BUPA Hospitals and Goldsborough Developments [2006] ECR I-1685, may also be noted.
I detta sammanhang kan vidare en tredje dom av den 21 februari 2006 noteras, i mål C-419/02, BUPA Hospitals och Goldsborough Developments (REG 2006, s. I-1685).
In Case C-475/03 Banca popolare di Cremona (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR), the Court held the Italian regional tax on productive activities (IRAP) to be compatible with Sixth Directive 77/388/EEC, in particular with Article 33 of the directive which prohibits the Member States from introducing or retaining tax regimes which are in the nature of turnover taxes.
I dom av den 3 oktober 2006 i mål C-475/03, Banca popolare di Cremona (REG 2006, s. I-0000), slog domstolen fast att den italienska regionala produktionsskatten var förenlig med sjätte direktivet 77/388, och särskilt med artikel 33 i direktivet, som innehåller ett förbud för medlemsstaterna att införa eller behålla skatter som kan karakteriseras som omsättningsskatter.
In reaching this conclusion, the Court compared the characteristics of IRAP with those of VAT.
Domstolen jämförde för att nå denna slutsats de kännetecken som den italienska skatten uppvisar med kännetecknen för mervärdesskatt.
It found that IRAP is calculated on the basis of the net value of the production of an undertaking in a given period (the dierence between the‘value of production’and the‘production costs’), which includes elements that have no direct connection with the supply of goods or services as such. IRAP is therefore not proportional to the price of goods or services supplied, unlike VAT.
Domstolen konstaterade i detta hänseende att den italienska regionala produktionsskatten är en skatt som beräknas på nettovärdet av produktionen i företaget under en given period (skillnaden mellan ”produktionsvärdet” och ”produktionskostnader”), och inkluderar element som inte har något direkt samband med tillhandahållandet av varor och tjänster som sådant.
Next, the Court observed that not all taxable persons have the possibility of passing on the burden of the tax at
Den italienska regionala produktionsskatten är således, till skillnad från mervärdesskatten,
Proceedings issue, which is therefore not intended to be passed on to the final consumer, whereas VAT taxes only the final consumer and is completely neutral as regards the taxable persons involved in the production and distribution process prior to the stage of final taxation, regardless of the number of transactions involved.Thus, since IRAP does not exhibit all the essential characteristics of VAT, it does not constitute a tax that can be characterised as a turnover tax within the meaning of Article 33(1) of the Sixth Directive and that provision does not preclude its retention.
Utveckling och verksamhet inte proportionell mot priset på de tillhandahållna varorna och tjänsterna. Domstolen anförde vidare att alla skattskyldiga personer inte har möjlighet att övervältra den aktuella skattebördan, och att denna börda således inte är tänkt att övervältras på slutkonsumenten, medan mervärdesskatten endast bärs av slutkonsumenten och är fullständigt neutral i förhållande till de skattskyldiga personer som befinner sig i den produktions- och distributionsprocess som föregår det slutliga beskattningsskedet, oavsett hur många transaktioner som skett.
Directive 93/104/EC concerning certain aspects of the organisation of working time 35 was central to three cases, while a fourth case concerned the prohibition on discrimination between male and female workers and a fifth case concerned the framework agreement on fixed-term work.
Direktiv 93/104 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden var i fokus i tre mål, medan förbudet mot diskriminering mellan manliga och kvinnliga arbetstagare behandlades i ett ärde mål35 och ramavtalet om tidsbegränsade anställningar i ett femte mål.
The entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of Community social law from which there can be no derogations and the implementation of which by the competent national authorities must be conned within the limits expressly laid down by the directive itself.
Domstolen slog fast att denna bestämmelse skall tolkas så, att den utgör hinder för att det enligt en nationell bestämmelse är möjligt att under ett anställningsavtals varaktighet byta ut de semesterdagar som utgör en del av den årliga semestern i den mening som avses i artikel 7.1 i nämnda direktiv och som inte tagits ut under ett visst år mot en kontant ersättning ett senare år.
The directive embodies the rule that a worker must normally be entitled to actual rest, with a view to ensuring eective protection of his safety and health, since it is only where the employment relationship is terminated that Article 7(2) permits an allowance to be paid in lieu of paid annual leave.
Domstolen fann nämligen att arbetstagarens rätt till en årlig betald semester måste betraktas som en princip av särskild betydelse i den gemenskapsrättsliga arbetsrätten.
In Joined Cases C-131/04 and C-257/04 Robinson-Steele and Others [2006] ECR I-2531, the Court ruled on whether the payment for minimum annual leave is compatible with Article 7(1) of Directive 93/104/EC where it takes the form, under a local collective agreement, of attribution of part of the remuneration payable to a worker for work done, without the worker receiving, in that respect, a payment additional to that for work done.
Undantag från denna princip får därmed inte göras och de behöriga nationella myndigheterna får endast verkställa principen inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktivet.
The Court clearly stated that Article 7 of the directive precludes the payment for minimum annual leave within the meaning of that provision from being made in the form of part payments staggered over the corresponding annual period of work and paid together with the remuneration for work done, rather than in the form of a payment in respect of a specic period during which the worker actually takes leave.
Regeln att arbetstagare normalt sett skall få åtnjuta faktisk semester stadfästs i detta direktiv i syfte att säkerställa ett effektivt skydd av arbetstagares säkerhet och hälsa, och det är endast i fall då anställningsförhållandet avslutas som det enligt artikel 7.2 i direktivet är tillåtet att utbyta rätten till årlig betald semester mot kontant ersättning.
In Case C-484/04 Commission v United Kingdom (judgment of 7 September 2006, not yet published in the ECR), the Court ruled on an action for failure to full obligations.
I dom av den 16 mars 2006 i de förenade målen C-131/04 och C-257/04, Robinson-Steele m.fl.
By virtue
(REG 2006, s.
Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ L 307, 13.12.1993, p.
Rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT L 307, s.
18), as amended by Directive 2000/34/EC of 22 June 2000 (OJ L 195, 1.8.2000, p. 41).
18), i dess lydelse enligt direktiv 2000/34 av den 22 juni 2000 (EGT L 195, s. 41).
Court of Justice of Directive 93/104/EC, as amended by Directive 2000/34/EC, a Member State fails to full its obligations if it applies the derogation from certain rules concerning the right to rest to workers whose working time is partially not measured or predetermined, or can be determined partially by the worker himself, on account of the specic characteristics of his activity, or if it fails to adopt the measures necessary to implement the rights of workers to daily and weekly rest.
En medlemsstat har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 93/104 i dess lydelse enligt direktiv 2000/34 om den på arbetstagare, vilkas arbetstid delvis inte mäts eller bestäms i förväg eller delvis kan bestämmas av arbetstagaren själv, med hänsyn till arbetets särskilda art, tillämpar den möjlighet till avvikelse från vissa regler om rätten till vila och om medlemsstaten har underlåtit att vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra arbetstagarnas rätt till dygns- och veckovila.
The need for the rights conferred on workers by the directive to be eective means that Member States are under an obligation to guarantee that the right to benet from eective rest is observed.
Den ändamålsenliga verkan av de rättigheter som arbetstagare ges genom nämnda direktiv innebär med nödvändighet en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att rätten till faktiska viloperioder iakttas.
A Member State which, upon transposition, provides for rights of workers to rest and which, in the guidelines for employers and workers on the implementation of those rights, indicates that the employer is nevertheless not required to ensure that the workers actually exercise such rights, does not guarantee compliance with either the minimum requirements laid down by that directive or its essential objective.
En medlemsstat som efter införlivandet föreskriver att arbetstagarna har en rätt till vila och som i riktlinjer riktade till arbetsgivarna och arbetstagarna rörande genomförandet av denna rätt anger att arbetsgivaren dock inte är skyldig att se till att arbetstagarna faktiskt åtnjuter en sådan rätt, säkerställer varken att minimikraven i detta direktiv iakttas eller att direktivets grundläggande syfte uppnås.
By letting it be understood that, while employers cannot prevent the minimum rest periods from being taken by workers, they are under no obligation to ensure that the latter are actually able to exercise such a right, such guidelines are clearly liable to render the rights enshrined in the directive meaningless and are incompatible with the objective of the directive, in which minimum rest periods are considered to be essential for the protection of workers’health and safety.
Genom att riktlinjerna låter antyda att även om arbetsgivarna inte kan förhindra att arbetstagarna tar ut viloperioder av en viss minsta längd så är de inte skyldiga att se till att arbetstagarna faktiskt kan utöva denna rätt, och dessa riktlinjer kan klart urholka rättigheterna som fastställs i direktivet och är inte förenliga med syftet med direktivet. Enligt direktivet är nämligen minimiperioderna för vila oundgängliga för skyddet av arbetstagarnas säkerhet och hälsa.
The Court conrmed that since, as a general rule, recourse to the criterion of length of service is appropriate to attain the legitimate objective of rewarding experience acquired which enables the worker to perform his duties better, where recourse to that criterion as a determinant of pay leads to disparities in pay, in respect of equal work or work of equal value, between the men and women to be included in the comparison the employer does not have to establish specically that recourse to that criterion is appropriate to attain that objective as regards a particular job, unless the worker provides evidence capable of raising serious doubts in that regard.
Domstolen fastställde att eftersom det som regel är lämpligt att tillämpa anställningsårskriteriet för att uppnå det legitima målet att belöna erfarenhet som gör att arbetstagaren kan utföra sina arbetsuppgifter bättre, med avseende på en situation där tillämpningen av detta kriterium i ett lönesystem medför skillnader i lön mellan för jämförelsen relevanta manliga och kvinnliga arbetstagare för lika eller likvärdigt arbete, behöver arbetsgivaren inte särskilt visa att tillämpningen av detta kriterium är lämplig för att uppnå detta mål med avseende på en specifik tjänst, om arbetstagaren inte lämnar uppgifter som ger upphov till allvarliga tvivel i detta avseende.