natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If, in the alternative, the Court is prepared to contemplate the possibility, in an exceptional case, of taking account of a subjective element, it seems to me that there are strong parallels with Adams; 52and that the reasons for accommodating a subjective element are as strong here as they were there.
Om domstolen, alternativt, i ett undantagsfall, är beredd att beakta möjligheten att beakta en subjektiv omständighet, anser jag att det föreligger flera paralleller med domen i målet Adams, 52 och att skälen för att godta en subjektiv omständighet här är lika starka som i det målet.
observing the situation, would have supposed the objective situation to be.
situationen skulle ha uppfattat vara den objektiva situationen.
Objectively, looking at the Community legislation, the quasi-contractual relations between AIMA and the wine producers, the fact that the wine producers had complied with their obligations and the apparent purpose of the Community legislation as expressed in the recitals to Regulation No 2499/82, it seems to me that such a bystander would have supposed that the proper course of redress was by way of proceedings before the national court to obtain payment of the Community aid with, in all probability, a reference under Article 234 EC.
Objektivt, med hänsyn till gemenskapslagstiftningen, de avtalsliknande förhållandena mellan AIMA och vinproducenterna, den omständigheten att vinproducenterna hade uppfyllt sina skyldigheter och syftet med gemenskapslagstiftningen såsom det uttrycks i skälen till förordning nr 2499/82, anser jag att en sådan utomstående åskådare skulle ha utgått från att det lämpliga sättet att uppnå ersättning var att väcka talan vid den nationella domstolen för att erhålla utbetalning av gemenskapsstödet genom, med största sannolikhet, en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG.
Such payments are generically made at national level, and are claimed (if necessary) via national proceedings, with the Member State then accounting to the Community through the procedure for the clearance of EAGGF accounts.
Sådana utbetalningar görs allmänt på nationell nivå, och fordras (om nödvändigt) genom nationella förfaranden, varvid medlemsstaten sedan reglerar dessa med gemenskapen genom bokföring till förmån för EUGFJ.
I find it difficult to accept the idea that a reasonable bystander, viewing the situation objectively, would have jumped to the conclusion in 1983 that the wine producers should launch a damages claim against the Commission.
Jag finner det svårt att godta idén att en rimligen upplyst utomstående objektiv åskådare år 1983 skulle ha dragit slutsatsen att vinproducenterna borde väcka skadeståndstalan mot kommissionen.
The present case, like Adams, is, for the reasons given by the Court of First Instance, an exceptional case.
Förevarande fall är, i likhet med domen i målet Adams, av de skäl som förstainstansrätten har angett, ett undantagsfall.
In Adams, the applicant had notified the Commission of anti-competitive practices engaged in by his employer Hoffmann-La Roche & Co AG (‘Roche’). He subsequently brought an action against the Commission for compensation for damage allegedly suffered as a result of wrongful acts or omissions on its part which led to his arrest, detention and conviction in Switzerland for 51 — See points 30 and 32 above and 107 below.52 — Cited in footnote 34.
I målet Adams hade sökanden anmält arbetsgivaren Hoffmann-La Roche & Co AG:s (nedan kallad Roche) konkurrensbegränsande agerande till kommissionen. Han väckte senare talan mot kommissionen om skadestånd för skada som han ansåg sig ha lidit till följd av dennas ansvarsgrundande åtgärder eller underlåtenheter som ledde till att Adams berövades friheten och fälldes till 51 — Se punkterna 30 och 32 ovan och punkt 107 nedan.52 — Se hänvisning i fotnot 34 ovan.
Rather, applying the test (as set out by the Commission) that ‘the limitation period cannot begin to run before all the injurious effects of the measure have been produced and consequently before the time when the applicants were bound to incur damage which was certain in character’, I consider that such a bystander would have said that, although the general nature of the damage that the applicants were likely to suffer if they were not paid the Community aid might be obvious in June 1983, its unavoidable nature was not.
Jag anser snarare, om man tillämpar testet (som kommissionen har beskrivit) huruvida ”preskriptionsfristen inte börjar löpa förrän de skadebringande verkningarna av denna akt har uppstått och således inte innan de berörda har lidit en säker skada”, att en sådan utomstående åskådare skulle ha ansett att, även om den allmänna karaktären hos skadan som de sökanden skulle kunna lida om de inte erhöll betalning av gemenskapsstödet kan ha varit uppenbar år 1983, var dess oundvikliga karaktär inte självklar.
The applicants were ‘bound to incur damage which was certain in nature’ only when it became objectively clear that proceedings before the national court would not result in their receiving the aid.
Sökandena hade ”lidit en säker skada” först när det stod objektivt klart att förfarandet inför den nationella domstolen inte skulle leda till att de erhöll stödet.
The Court found that, following a visit by Roche’s lawyer to the Commission on 8 November 1974, the Commission’s knowledge of the gravity of the risk to which it had exposed Mr Adams by its earlier conduct 53was sufficient to give rise to liability.
Domstolen ansåg att kommissionens kännedom om allvaret i den risk som den hade utsatt Adams för genom sitt tidigare agerande, efter ett besök av Roches advokat vid kommissionen den 8 november 1974, 53räckte för att skadeståndsansvar skulle anses föreligga.
By failing to make all reasonable efforts to pass on to Mr Adams the information available to it following that visit, the Commission incurred liability towards him in respect of the damage which was likely to result from the discovery of his identity.
Kommissionen hade, genom att inte göra alla rimliga ansträngningar för att till sökanden vidarebefordra de upplysningar som den förfogade över efter detta besök, ådragit sig ansvar gentemot sökanden för den skada som kunde följa av identifieringen av honom.
of the limitation cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to it and thus could not have had a reasonable time in which to submit his application to the Court or to the relevant institution before the expiry of the limitation period.
preskriptionen inte kan göras gällande mot en skadelidande, om denne först vid en senare tidpunkt kunde få kännedom om den skadegörande händelsen och följaktligen inte förfogade över en rimlig tidsfrist för att väcka talan vid domstolen eller göra framställning hos en institution före preskriptionstidens utgång.
In this case it must be borne in mind that the Court has based its conclusion in regard to the Community’s liability on the fact that the Commission had not attempted to inform and to consult the applicant following [Roche’s lawyer’s] visit of 8 November 1974.
I förevarande fall har domstolen grundat sin slutsats om gemenskapens ansvar på det förhållandet att kommissionen inte försökt att underrätta och samråda med sökanden efter [Roches advokats] besök den 8 november 1974.
It is clear from the information before the Court that the applicant could not have become aware of that fact until the preparatory inquiry in these proceedings, since [Roche’s lawyer’s] visit was mentioned for the first time in the Commission’s defence.
Det framgår av handlingarna i målet att sökanden först under förevarande rättegång kunde få kännedom om denna omständighet, eftersom [Roches advokats] besök nämndes för första gången i kommissionens skriftliga svaromål.
Therefore, he could not have sought to establish the Community’s liability on that basis before the normal date of expiry of the limitation period’. 54
Sökanden har därför inte haft möjlighet att på denna grund göra gällande ansvar för gemenskapen före den tidpunkt då preskriptionstiden normalt skulle ha löpt ut.” 54
The Commission argued that it was timebarred by virtue of Article 43 of the Statute of the Court of Justice, the predecessor to the present Article 46.
Kommissionen invände att talan var preskriberad enligt artikel 43 i protokollet om stadgan för domstolen, föregångaren till nuvarande artikel 46.
Mr Adams argued that the events had not become known to him until 1980, when his new lawyer had had the opportunity to study the documents relating to the criminal proceedings.
Adams gjorde gällande att han i stort sett fått kännedom om de händelser han åberopat först under 1980, sedan hans nya försvarare fått tillfälle att studera brottmålshandlingarna.
He had not believed the information supplied by the Swiss police and had been unable to read the Swiss judgments which were in German.
Den information han fått av den schweiziska polisen trodde han inte på, och han kunde inte läsa de schweiziska domarna, som var avfattade på tyska.
Nor could he possibly have known of the events relating to the visit by Roche’s lawyer to the Commission on 8 November 1974.
Inte heller hade han möjlighet att känna till händelserna i samband med Roches advokats besök vid kommissionen den 8 november 1974.
The Court stated that Article 43 ‘must be interpreted as meaning that the expiry
Domstolen slog fast att artikel 43 i stadgan ”skall tolkas på så sätt att
Adams is, of course, and as Commission implicitly argues, distinguishable in various respects from the present case (although I confess to some puzzlement over the Commission’s argument that it concerns not the determination of when time starts to run but rather when the limitation period expires, since the one surely depends on the other).
Domen i målet Adams skiljer sig naturligtvis, vilket kommissionen har antytt, på många sätt från förevarande mål (även om jag finner kommissionens argument att det inte rör fastställandet av tidpunkten vid vilken fristen började löpa utan snarare när fristen gick ut lite förbryllande, eftersom den ena tidpunkten självklart beror på den andra).
It does, however, demonstrate that the Court is prepared to depart from the normal application of the rules of prescription in an exceptional case.
Det visar emellertid att domstolen i undantagsfall är beredd att frångå den normala tillämpningen av preskriptionsreglerna.
In such rare, exceptional cases I consider that it may be necessary to approach those rules more sympathetically in order to prevent prescription from being relied on as a defence in circumstances where that would be manifestly unjust.
I sådana sällsynta undantagsfall anser jag att det kan vara nödvändigt att göra en mer välvillig tolkning av dessa regler för att förhindra att preskription tillämpas som försvar i situationer där detta skulle vara uppenbart orättvist.
53 — Namely, handing over to Roche staff edited photocopies of memoranda supplied to it by Mr Adams which had enabled Roche to identify him as the main suspect in the complaint that it had lodged with the Swiss Public Prosecutor’s Office, and which had therefore led to his arrest and supplied the police and the Swiss courts with substantial evidence against him.
53 — Nämligen överlämnandet av retuscherade fotostatkopior till personal vid Roches dotterbolag, vilket gjorde det möjligt för Roche att identifiera honom som den huvudmisstänkte i Roches anmälan till den schweiziska åklagarmyndigheten och vilket således ledde till att sökanden greps och att de schweiziska polismyndigheterna och domstolarna försågs med viktiga bevis mot honom.
54 — Paragraphs 50 and 51 of the judgment.
54 — Punkterna 50–51 i domen.
With regard to the fifth applicant, the analysis I have proposed above leads to the conclusion that time began to run on the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma, that is to say on 27 January 1989.
När det gäller den femte sökanden, leder den analys som jag har föreslagit ovan till slutsatsen att preskriptionsfristen började löpa när domen från Tribunale civile di Roma meddelades, det vill säga den 27 januari 1989.
The fifth applicant’s action against the Commission is accordingly timebarred.
Den femte sökandens talan mot kommissionen är följaktligen preskriberad.
That would be otherwise only if the Court were to take the view that, as in Adams, it would in the exceptional circumstances of the present case be appropriate for it essentially to rule that the timelimit laid down in Article 46 of the Statute is inapplicable to any of the applicants.
Detta skulle endast ändras för det fall domstolen skulle anse att det, som i domen i målet Adams, under de exceptionella omständigheterna i förevarande mål skulle vara lämpligt att slå fast att den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna tidsfristen inte skall tillämpas på någon av sökandena.
In the present case, the applicants took the decision, entirely reasonably at the time and in the context, to intervene in the proceedings brought by DAI against Assedile and AIMA in September 1984 before the Tribunale civile di Roma.
I förevarande fall beslutade sökandena, vilket var fullt rimligt vid den tidpunkten och i sammanhanget, att intervenera i det förfarande som DAI hade inlett mot Assedile och AIMA i september 1984 vid Tribunale civile di Roma.
The duration of those proceedings was not, and could not have been, within the applicants’ control.
Det förfarandets längd kontrollerades inte, och kunde inte ha kontrollerats, av sökanden.
That court refused to make a reference for a preliminary ruling to the Court of Justice.
Den domstolen vägrade begära ett förhandsavgörande av EG-domstolen.
Had it done so, the matter would have become clear at that stage.
Om den hade gjort detta hade frågan klargjorts i det skedet.
In the context of such a reference, the Court would necessarily have reviewed the structure of Regulation No 2499/82.
Domstolen skulle inom ramen för en sådan begäran nödvändigtvis ha prövat systematiken i förordning nr 2499/82.
In so doing, it would have identified the lacuna in that regulation (as the Court of First Instance subsequently did), namely that if a Member State took one of the two available options for channelling aid, funds earmarked for the producers as ultimate recipients would in circumstances such as those of the present case be refunded to the Community rather than paid to the producers.
Genom att göra detta skulle den ha funnit bristen i denna förordning (vilket förstainstansrätten senare gjorde), nämligen att om en medlemsstat valde en av de två möjligheterna för att förmedla stöd, skulle, under sådana omständigheter som i förevarande fall, fonder öronmärkta för producenter som slutliga mottagare betalas tillbaka till gemenskapen i stället för att utbetalas till producenterna.
For the sake of completeness, I should add that the applicants subsequently brought an action against AIMA before the national courts for unjust enrichment.
Jag bör för fullständighetens skull tillägga att sökandena senare väckte talan vid den nationella domstolen mot AIMA för att ha gjort en obehörig vinst.
56 As the applicants themselves realised, once they had approached the Commission and ascertained that the funds derived from the Assedile security had been transferred by AIMA to the Commission and credited to the EAGGF account, 57 that claim was also bound to fail: there had been no unjust enrichment of AIMA.
56 Som sökandena själva insåg, när de hade vänt sig till kommissionen och försäkrat sig om att beloppet enligt Assediles säkerhet hade överförts från AIMA till kommissionen och bokförts till förmån för EUGFJ, 57kunde de inte vinna framgång med den talan. AIMA hade inte gjort någon obehörig vinst.
An argument could be made out for saying that it was only at that point that the last, flickering hope of success via the national courts was extinguished.
Det skulle kunna hävdas att det var först vid den tidpunkten som det sista svaga hoppet om framgång vid de nationella domstolarna släcktes.
I do not think it necessary or appropriate to go that far.
Jag anser inte är det är nödvändigt att gå så långt.
In the absence of a reference leading to such a review, however, it was only at the final conclusion of the national proceedings (the judgment of the Corte di Cassazione of 28 November 1994) that those four out of the five applicants who had appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma 55knew that their attempt to obtain payment of the Community aid that was rightfully theirs through the national courts could not succeed.
I avsaknad av en begäran om förhandsavgörande som skulle ha lett till en sådan prövning, var det emellertid inte förrän i det slutliga avgörandet i det nationella förfarandet (domen från Italiens högsta domstol av den 28 november 1994) som dessa fyra av de fem sökandena som hade överklagat domen från Tribunale civile di Roma 55fick kännedom om att deras försök att via de nationella domstolarna erhålla betalning av det gemenskapsstöd som de hade rätt till inte kunde vinna framgång.
That seems to me to be the appropriate point to hold that time had begun to run for the purposes of Article 46 of the Statute.
Detta förefaller enligt min uppfattning vara den tidpunkt vid vilken den i artikel 46 i domstolens stadga föreskrivna preskriptionsfristen började löpa.
56 — On 16 February 1996: see paragraph 38 of the judgment of the Court of First Instance, mentioned above at point 34.
56 — Den 16 februari 1996: se den ovan i punkt 34 nämnda punkten 38 i förstainstansrättens dom.
57 — See paragraphs 39 and 40 of the judgment of the Court of First Instance.
55 — Se punkterna 30–32 ovan.
55 — See points 30 and 32 above.
57 — Se punkterna 39–40 i förstainstansrättens dom.
It therefore seems to me that, objectively, the failure of the appeal to the Corte di Cassazione spelled the end of any realistic chance that the applicants could succeed before the national courts.
Jag anser följaktligen att ogillandet av överklagandet till Italiens högsta domstol objektivt sett innebar slutet för varje realistisk chans för sökandena att vinna framgång vid de nationella domstolarna.
58It follows that that was when the damage suffered could be regarded as ‘certain’.
58Av detta följer att det var då som skadan kunde anses som ”säker”.
At that point, the damage was indeed both imminent and foreseeable, even if it could not yet be accurately determined. 59
Vid denna tidpunkt var skadan nämligen både nära förestående och kunde förutses, även om den ännu inte beloppsmässigt hade kunnat fastställas exakt. 59
Here, if the applicants had brought a claim against the Commission at the outset it is highly likely that the Commission would have taken the view that the correct forum was the national court, both because Community aid in the agricultural sector is normally paid via the national intervention board and because national insolvency proceedings were under way.
I förevarande fall är det högst troligt att kommissionen, om sökanden från början hade väckt talan mot kommissionen, skulle ha ansett att den nationella domstolen var rätt forum, dels eftersom gemenskapsstöd inom jordbrukssektorn normalt utbetalas genom nationell försorg och dels eftersom ett nationellt konkursförfarande pågick.
In that context, I find it significant that, even in the proceedings before the Court of First Instance, the Commission continued to argue that national procedures did provide the applicants with an effective remedy.
Jag anser att det i detta sammanhang är av väsentlig betydelse att kommissionen, även i förfarandet inför förstainstansrätten, vidhöll att ett nationellt förfarande innebar en effektiv rättsprövning för sökanden.
I accept that the present case does not fit neatly into the existing caselaw, referred to by both the Court of First Instance in its judgment and the Commission in its appeal.
Jag medger att förevarande mål inte är helt förenligt med den existerande rättspraxis som både förstainstansrätten i sin dom och kommissionen i sitt överklagande har hänvisat till.
That caselaw was not, however, developed in the context of circumstances such as those giving rise to the present case, where the situation falls uncomfortably between the national and Community legal systems.
Denna rättspraxis har emellertid inte utvecklats under omständigheter liknande dem som ligger bakom förevarande mål, i vilket situationen på ett obekvämt sätt befinner sig mittemellan medlemsstatens och gemenskapens rättssystem.
In the caselaw to date, in contrast, the basic problem of determining which of those systems was the appropriate forum for proceedings was not at issue.
Gällande rättspraxis berör däremot inte den grundläggande frågeställningen om i vilket av dessa rättssystem som målet skulle avgöras.
If the prescription defence were to succeed in the present case, the result would be to deny the applicants access to the courts and hence to justice.
Om preskriptionsargumentet skulle vinna framgång i förevarande mål, skulle detta medföra att sökandena nekades tillgång till domstolarna och således till rättslig prövning.
Such a result would run counter to the fundamental principle that Community law operates in a way that affords effective judicial protection to persons on whom it confers rights.
Ett sådant resultat skulle strida mot den grundläggande principen att gemenskapsrätten fungerar på ett sätt som ger de personer som har tillerkänts rättigheter enligt denna ett effektivt rättsligt skydd.
The applicants are persons who are entitled to receive payment of Community aid in respect of the wine that they sent to DAI for distillation and who have been deprived of their money through a lacuna in Regulation No 2499/82 for which the Court of First Instance has held the Commission responsible.
Sökandena är personer som har rätt till betalning av gemenskapsstöd avseende det vin de sänt till DAI för destillation och som har nekats utbetalning till följd av en brist i förordning nr 2499/82, för vilken förstainstansrätten har hållit kommissionen ansvarig.
There is no challenge before the Court on the merits.
Förstainstansrättens dom har vid domstolen inte överklagats i sak.
It would in my view be wholly wrong for the prescription defence to succeed in the exceptional circumstances of the present case.
Det skulle enligt min uppfattning vara helt fel att godta preskriptionsargumentet under de särskilda omständigheterna i förevarande mål.
58 — In so saying, I bear in mind that the applicants were aware of the risk that the sum derived from forfeiture of the se curity would at some stage be paid by AIMA to the Commission and credited to the EAGGF account.
58 — Det skall dock erinras om att sökandena var medvetna om risken att det belopp som härrörde från förverkan av säkerheten vid något tillfälle skulle betalas av AIMA till kommissionen och bokföras till förmån för EUGFJ.
Their hope, in the main national proceedings, was that the security would not be declared forfeit and/or that the national court could be persuaded to make some other order that would result in their receiving payment of the aid.
Deras hopp, i det nationella förfarandet, var att säkerheten inte skulle förverkas och/eller att den nationella domstolen skulle låta sig övertygas om att fatta ett annat beslut som skulle resultera i att de erhöll betalning av stödet.
For the reasons I have given, I accept that, objectively, it was reasonable for them to try that route.
Jag godtar, av de skäl som jag har angett, att det objektivt sett var rimligt för sökandena att göra ett sådant försök.
In contrast, I regard the unjust enrichment proceedings against AIMA as being more in the nature of a forlorn last hope.
Däremot anser jag att talan om obehörig vinst mot AIMA snarare hade karaktären av ett sista förtvivlat försök.
59 — See paragraphs 129 and 130 and paragraph 149 of the judgment of the Court of First Instance.
59 — Se punkterna 129–130 och punkt 149 i förstainstansrättens dom.