natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Where questions submitted by national courts concern the interpretation of a provision of Community law, the Court of Justice is thus bound, in principle, to give a ruling unless it is obvious that the request for a preliminary ruling is in reality designed to induce the Court to give a ruling by means of a fictitious dispute, or to deliver advisory opinions on general or hypothetical questions, or that the interpretation of Community law requested bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, or that the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, paragraph 17).
Då de frågor som ställts av de nationella domstolarna avser tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse är EG-domstolen således i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när det inte är uppenbart att begäran om förhandsavgörande i verkligheten syftar till att få EG-domstolen att uttala sig utan att det föreligger en verklig tvist eller att avge rådgivande utlåtanden om allmänna eller hypotetiska frågor, att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten saknar samband med verkligheten eller tvistens föremål eller när EG-domstolen inte har kännedom om de faktiska eller rättsliga omständigheter som är nödvändiga för att på ett ändamålsenligt sätt kunna besvara de frågor som ställts till den (se domen i det ovannämnda målet Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, punkt 17).
Moreover, as regards the division of responsibilities under the cooperative arrangements established by Article 234 EC, the interpretation of provisions of national law is admittedly a matter for the national courts, not for the Court of Justice, and the Court has no jurisdiction, in proceedings brought on the basis of that article, to rule on the compatibility of national rules of law with Community law.
När det gäller ansvarsfördelningen inom ramen för det system för rättsligt samarbete som fastställs i artikel 234 EG, är det för övrigt riktigt att tolkningen av nationella bestämmelser ankommer på de nationella domstolarna, och inte på EG-domstolen, och att EG-domstolen inte har behörighet att i ett förfarande i enlighet med nämnda artikel uttala sig om nationella bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten.
However, in the case of the present reference for a preliminary ruling, it is perfectly clear from the grounds of the order for reference as a whole that the national court considers that the interpretation of Article 12 of the LSSI depends on the compatibility of that provision with the relevant provisions of Community law, and hence on the interpretation of those provisions which it asks the Court to provide.
Vad gäller förevarande begäran om förhandsavgörande framgår det emellertid av beslutsmotiveringen som helhet att det är uppenbart att den nationella domstolen anser att tolkningen av artikel 12 LSSI beror på huruvida denna bestämmelse är förenlig med de bestämmelser i gemenskapsrätten som skall beaktas och således på hur EG-domstolen tolkar dessa bestämmelser.
Since the outcome of the main proceedings is thus linked to that interpretation, the question referred clearly does not appear hypothetical, so that the ground of inadmissibility put forward by the Italian Government cannot be accepted.
Eftersom frågan, hur målet i den nationella domstolen skall avgöras, på detta sätt är avhängig av denna tolkning, anser EG-domstolen att det inte är uppenbart att tolkningsfrågan är hypotetisk. Den italienska regeringens invändning att tolkningsfrågan inte kan upptas till sakprövning skall således inte bifallas.
The reference for a preliminary ruling is therefore admissible.
Härav följer att tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning.
By its question the national court asks essentially whether Community law, in particular Directives 2000/31, 2001/29 and 2004/48, read also in the light of Articles 17 and 47 of the Charter, must be interpreted as requiring Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida gemenskapsrätten och särskilt direktiv 2000/31, 2001/29 och 2004/48, jämförda med artiklarna 17 och 47 i stadgan, skall tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en skyldighet att lämna ut personuppgifter i tvistemål, i syfte att skapa ett effektiv skydd för upphovsrätten.
Even if, formally, the national court has limited its question to the interpretation of Directives 2000/31, 2001/29 and 2004/48 and the Charter, that circumstance does not prevent the Court from providing the national court with all the elements of interpretation of Community law which may be of use for deciding the case before it, whether or not that court has referred to them in the wording of its question (see Case C-392/05 Alevizos [2007] ECR I-3505, paragraph 64 and the caselaw cited).
Även om den hänskjutande domstolen i formellt hänseende har begränsat sin fråga till att gälla tolkningen av direktiv 2000/31, 2001/29 och 2004/48 samt stadgan, utgör en sådan omständighet inget hinder för domstolen att ge den alla de upplysningar om gemenskapsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av målet vid den hänskjutande domstolen, även om den hänskjutande domstolen inte hänvisar till dessa upplysningar i sina frågor (se dom av den 26 april 2007 i mål C-392/05, Alevizos, REG 2007, s. I-3505, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
It should be observed to begin with that the intention of the provisions of Community law thus referred to in the question is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright, which Promusicae claims in the main proceedings.
Domstolen anmärker inledningsvis att de bestämmelser i gemenskapsrätten som omnämns i tolkningsfrågan syftar till att medlemsstaterna, bland annat vad gäller informationssamhället, skall säkerställa att immateriella rättigheter ges ett effektivt skydd, särskilt vad avser upphovsrätten som är den rätt som Promusicae åberopar i målet vid den nationella domstolen.
The national court proceeds, however, from the premiss that the Community law obligations required by that protection may be blocked, in national law, by the provisions of Article 12 of the LSSI.
Den nationella domstolen utgår emellertid från premissen att det finns en risk för att de skyldigheter som enligt gemenskapsrätten måste upprätthållas för att detta skydd skall säkerställas i nationell rätt inskränks genom artikel 12 LSSI.
While that law, in 2002, transposed the provisions of Directive 2000/31 into domestic law, it is common ground that Article 12 of the law is intended to implement the rules for the protection of private life, which is also required by Community law under Directives 95/46 and 2002/58, the latter of which concerns the processing of personal data and the protection of privacy in the electronic communications sector, which is the sector at issue in the main proceedings.
Även om bestämmelserna i direktiv 2000/31 år 2002 har införlivats med nationell rätt genom LSSI, är det samtidigt utrett att artikel 12 LSSI är tänkt som ett genomförande av reglerna om integritetsskydd som i gemenskapsrätten även föreskrivs i direktiv 95/46 och direktiv 2002/58, varvid sistnämnda direktiv rör behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation, vilket är den fråga som målet vid den nationella domstolen rör.
It is not disputed that the communication sought by Promusicae of the names and addresses of certain users of KaZaA involves the making available of personal data, that is, information relating to identified or identifiable natural persons, in accordance with the definition in Article 2(a) of Directive 95/46 (see, to that effect, Case C-101/01 Lindqvist [2003] ECR I-12971, paragraph 24).
Det har för övrigt inte bestritts att Promusicaes yrkande att namn och hemvist för vissa av de personer som använder sig av KaZaA skall företes innebär ett yrkande om att få tillgång till personuppgifter, det vill säga upplysningar om identifierade eller identifierbara fysiska personer, enligt definitionen i artikel 2 a i direktiv 95/46 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 november 2003 i mål C-101/01, Lindqvist, REG 2003, s. I-12971, punkt 24).
That communication of information which, as Promusicae submits and Telefónica does not contest, is stored by Telefónica constitutes the processing of personal data within the meaning of the first paragraph of Article 2 of Directive 2002/58, read in conjunction with Article 2(b) of Directive 95/46.
Om Telefónica lämnar ut dessa uppgifter, vilka enligt Promusicae finns lagrade hos Telefónica, vilket bolaget inte har bestritt, skulle detta innebära behandling av personuppgifter i den mening som avses i artikel 2 första stycket i direktiv 2002/58, jämförd med artikel 2 b i direktiv 95/46.
It must therefore be accepted that that communication falls within the scope of Directive 2002/58, although the compliance of the data storage itself with the requirements of that directive is not at issue in the main proceedings.
Domstolen finner därför att ett sådant utlämnande omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2002/58 och anmärker att det i målet vid den nationella domstolen inte föreligger någon tvist om huruvida uppgifterna har lagrats på ett sätt som överensstämmer med direktivets krav.
In those circumstances, it should first be ascertained whether Directive 2002/58 precludes the Member States from laying down, with a view to ensuring effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data which will enable the copyright holder to bring civil proceedings based on the existence of that right.
Domstolen kommer därför först att pröva huruvida direktiv 2002/58 utgör hinder för att medlemsstaterna, i syfte att skapa ett effektivt skydd för upphovsrätten, föreskriver en skyldighet att lämna ut personuppgifter som gör det möjligt för en rättighetsinnehavare att med stöd av upphovsrätten väcka talan i ett tvistemål.
If that is not the case, it will then have to be ascertained whether it follows directly from the three directives expressly mentioned by the national court that the Member States are required to lay down such an obligation.
Om så inte är fallet, skall det därefter undersökas om det av de tre direktiv som den nationella domstolen uttryckligen nämner direkt följer en skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva en sådan skyldighet.
Finally, if that is not the case either, in order to provide the national court with an answer of use to it, it will have to be examined, starting from the national court’s reference to the Charter, whether in a situation such as that at issue in the main proceedings other rules of Community law might require a different reading of those three directives.
Om så inte heller är fallet beträffande denna andra frågeställning, måste domstolen, för att kunna ge den nationella domstolen ett användbart svar, med hjälp av den nationella domstolens hänvisning till stadgan, pröva huruvida andra bestämmelser i gemenskapsrätten gör att dessa tre direktiv skall tolkas annorlunda i ett mål av detta slag.
Directive 2002/58
Direktiv 2002/58
Article 5(1) of Directive 2002/58 provides that Member States must ensure the confidentiality of communications by means of a public communications network and publicly available electronic communications services, and of the related traffic data, and must inter alia prohibit, in principle, the storage of that data by persons other than users, without the consent of the users concerned.
I artikel 5.1 i direktiv 2002/58 föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa konfidentialitet vid kommunikation och därmed förbundna trafikuppgifter via allmänna kommunikationsnät och allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster och särskilt i princip förbjuda att dessa uppgifter lagras av andra personer än användarna utan de berörda användarnas samtycke.
The only exceptions relate to persons lawfully authorised in accordance with Article 15(1) of that directive and the technical storage necessary for conveyance of a communication.
Undantag gäller endast för personer som har laglig rätt att göra detta i enlighet med artikel 15.1 i detta direktiv och för den tekniska lagring som är nödvändig för överföring av kommunikationen.
In addition, as regards traffic data, Article 6(1) of Directive 2002/58 provides that stored traffic data must be erased or made anonymous when it is no longer needed for the purpose of the transmission of a communication without prejudice to paragraphs 2, 3 and 5 of that article and Article 15(1) of the directive.
Vad gäller trafikuppgifter föreskrivs dessutom i artikel 6.1 i direktiv 2002/58 att om sådana uppgifter lagras, skall de utplånas eller avidentifieras när de inte längre behövs för sitt syfte att överföra en kommunikation, utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 2, 3 och 5 i samma artikel samt artikel 15.1 i detta direktiv.
With respect, first, to paragraphs 2, 3 and 5 of Article 6, which relate to the processing of traffic data in accordance with the requirements of billing and marketing ser -vices and the provision of value added services, those provisions do not concern the communication of that data to persons other than those acting under the authority of the providers of public communications networks and publicly available electronic communications services.
Vad avser dels punkterna 2, 3 och 5 i nämnda artikel 6, som rör behandling av trafikuppgifter i syfte att kunna fakturera för tjänster, marknadsföra tjänster eller tillhandahålla kringtjänster, framgår det att dessa bestämmelser inte rör utlämning av dessa uppgifter till andra personer än till dem som har fullmakt från leverantören av allmänna kommunikationsnät och allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster.
As to the provisions of Article 6(6) of Directive 2002/58, they do not relate to disputes other than those between suppliers and users concerning the grounds for storing data in connection with the activities referred to in the other provisions of that article.
Artikel 6.6 i direktiv 2002/58 avser endast tvister mellan leverantörer och användare som rör lagring av uppgifter inom ramen för den verksamhet som beskrivs i övriga punkter i denna artikel.
Since Article 6(6) thus clearly does not concern a situation such as that of Promusicae in the main proceedings, it cannot be taken into account in assessing that situation.
Bestämmelserna i artikel 6 synes av allt att döma inte omfatta Promusicaes situation i målet vid den nationella domstolen, varför de inte kan beaktas, till ledning för hur denna situation skall bedömas.
With respect, second, to Article 15(1) of Directive 2002/58, it should be recalled that under that provision the Member States may adopt legislative measures to restrict the scope inter alia of the obligation to ensure the confidentiality of traffic data, where such a restriction constitutes a necessary, appropriate and proportionate measure within a democratic society to safeguard national security (i.e. State security), defence, public security, and the prevention, investigation, detection and prosecution of criminal offences or of unauthorised use of the electronic communications system, as referred to in Article 13(1) of Directive 95/46.
Vad avser artikel 15.1 i direktiv 2002/58 vill domstolen erinra om att medlemsstaterna enligt denna bestämmelses ordalydelse genom lagstiftning får vidta åtgärder för att begränsa omfattningen av bland annat skyldigheten att garantera sekretessen för trafikuppgifter när en sådan begränsning i ett demokratiskt samhälle är nödvändig, lämplig och proportionell för att skydda nationell säkerhet (det vill säga statens säkerhet), försvaret och allmän säkerhet samt för förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott eller vid obehörig användning av ett elektroniskt kommunikationssystem enligt artikel 13.1 i direktiv 95/46.
Article 15(1) of Directive 2002/58 thus gives Member States the possibility of providing for exceptions to the obligation of principle, imposed on them by Article 5 of that directive, to ensure the confidentiality of personal data.
Artikel 15.1 i direktiv 2002/58 ger således medlemsstaterna möjlighet att föreskriva undantag från deras principiella skyldighet enligt artikel 5 i samma direktiv att garantera sekretessen för personuppgifter.
However, none of these exceptions appears to relate to situations that call for the bringing of civil proceedings. They concern, first, national security, defence and public security, which constitute activities of the State or of State authorities unrelated to the fields of activity of individuals (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 43), and, second, the prosecution of criminal offences.
Inget av dessa undantag verkar emellertid beröra tvistemål, utan de rör dels nationell säkerhet, försvaret och allmän säkerhet, vilket utgör sådan verksamhet som endast kan bedrivas av staten eller statliga myndigheter och som inte kan bedrivas av enskilda personer (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Lindqvist, punkt 43), dels åtal för brott.
As regards the exception relating to unauthorised use of the electronic communications system, this appears to concern use which calls into question the actual integrity or security of the system, such as the cases referred to in Article 5(1) of Directive 2002/58 of the interception or surveillance of communications without the consent of the users concerned.
Vad avser undantaget för obehörig användning av ett elektroniskt kommunikationssystem verkar detta röra användning som påverkar detta systems funktion eller säkerhet, exempelvis i de fall som avses i artikel 5.1 i direktiv 2002/58, nämligen att trafiken fångas upp eller övervakas utan de berörda användarnas samtycke.
Such use, which, under that article, makes it necessary for the Member States to intervene, also does not relate to situations that may give rise to civil proceedings.
Eftersom det enligt denna artikel är medlemsstaternas ansvar att ingripa mot sådan användning, passar denna användning inte heller in på situationer som kan bli föremål för tvistemål.
It is clear, however, that Article 15(1) of Directive 2002/58 ends the list of the above exceptions with an express reference to Article 13(1) of Directive 95/46.
Domstolen konstaterar emellertid att artikel 15.1 i direktiv 2002/58 i slutet av uppräkningen av dessa undantag uttryckligen hänvisar till artikel 13.1 i direktiv 95/46.
That provision also authorises the Member States to adopt legislative measures to restrict the obligation of confidentiality of personal data where that restriction is necessary inter alia for the protection of the rights and freedoms of others.
Enligt sistnämnda bestämmelse får medlemsstaterna även vidta åtgärder som begränsar skyldigheten att garantera sekretessen för personuppgifter när en sådan begränsning är nödvändig, exempelvis för att skydda medborgarnas fri- och rättigheter.
As they do not specify the rights and freedoms concerned, those provisions of Article 15(1) of Directive 2002/58 must be interpreted as expressing the Community legislature’s intention not to exclude from their scope the protection of the right to property or situations in which authors seek to obtain that protection in civil proceedings.
Artikel 15.1 i direktiv 2002/58 innehåller inga detaljer om vilka fri- och rättigheter som avses. Gemenskapslagstiftarens avsikt måste därför förstås så, att rätten till egendom och situationer då upphovsmännen försöker skydda sina rättigheter i ett tvistemål inte skall falla utanför denna bestämmelses tillämpningsområde.
The conclusion must therefore be that Directive 2002/58 does not preclude the possibility for the Member States of laying down an obligation to disclose personal data in the context of civil proceedings.
Domstolen konstaterar således att direktiv 2002/58 inte utgör hinder för att medlemsstaterna föreskriver en skyldighet för berörda att lämna ut personuppgifter i ett tvistemål.
However, the wording of Article 15(1) of that directive cannot be interpreted as compelling the Member States, in the situations it sets out, to lay down such an obligation.
Artikel 15.1 i direktiv 2002/58 kan dock inte tolkas så, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en sådan skyldighet i de situationer som anges i samma bestämmelse.
It must therefore be ascertained whether the three directives mentioned by the national court require those States to lay down that obligation in order to ensure the effective protection of copyright.
Domstolen måste därför undersöka om de tre direktiv som den nationella domstolen har hänvisat till gör att medlemsstaterna måste föreskriva en sådan skyldighet, så att upphovsrätten ges ett effektivt skydd.
The three directives mentioned by the national court
De tre direktiv som den nationella domstolen har hänvisat till
It should first be noted that, as pointed out in paragraph 43 above, the purpose of the directives mentioned by the national court is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright.
Domstolen anmärker härvid inledningsvis att de direktiv som den nationella domstolen har hänvisat till, såsom redan påpekats i punkt 43 ovan, syftar till att medlemsstaterna, bland annat vad gäller informationssamhället, skall säkerställa att immateriella rättigheter ges ett effektivt skydd, särskilt vad avser upphovsrätten.
However, it follows from Article 1(5)(b) of Directive 2000/31, Article 9 of Directive 2001/29 and Article 8(3)(e) of Directive 2004/48 that such protection cannot affect the requirements of the protection of personal data.
Det framgår emellertid av artikel 1.5 b i direktiv 2000/31, artikel 9 i direktiv 2001/29 och artikel 8.3 e i direktiv 2004/48 att ett sådant skydd inte får inverka på kraven som rör skydd för personuppgifter.
Article 8(1) of Directive 2004/48 admittedly requires Member States to ensure that, in the context of proceedings concerning an infringement of an intellectual property right and in response to a justified and proportionate request of the claimant, the competent judicial authorities may order that information on the origin and distribution networks of the goods or services which infringe an intellectual property
Det är riktigt att artikel 8.1 i direktiv 2004/48 kräver att medlemsstaterna skall se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, i samband med en rättegång om immaterialrättsintrång och som svar på en berättigad och proportionell begäran av käranden, får besluta att information om ursprung och distributionsnät för de intrångsgörande
PROMUSICAE right be provided.
PROMUSICAE varorna eller tjänsterna skall lämnas ut.
However, it does not follow from those provisions, which must be read in conjunction with those of paragraph 3(e) of that article, that they require the Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
Det framgår emellertid inte av dessa bestämmelser, som skall läsas i ljuset av punkt 3 e i samma artikel, att medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva en skyldighet att lämna ut personuppgifter i tvistemål, i syfte att skapa ett effektiv skydd för upphovsrätten.
Nor does the wording of Articles 15(2) and 18 of Directive 2000/31 or that of Article 8(1) and (2) of Directive 2001/29 require the Member States to lay down such an obligation.
Varken artiklarna 15.2 och 18 i direktiv 2000/31 eller artikel 8.1 och 8.2 i direktiv 2001/29 innehåller heller, enligt deras lydelse, ett krav att medlemsstaterna skall föreskriva en sådan skyldighet.
The national court refers in its order for reference to Articles 17 and 47 of the Charter, the first of which concerns the protection of the right to property, including
Domstolen anmärker att den nationella domstolen i sin begäran om förhandsavgörande refererar till artiklarna 17 och 47 i stadgan. Artikel 17 rör rätten till egendom,