natgillin/translations-raw huggingface dataset:
11 certain clearly-defined situations set out in Articles 13 and 20 of the Convention (read, in so far as Article 13(b) is concerned, in conjunction with Article 11(4) of the Regulation).
för vissa klart definierade omständigheter som beskrivs i artiklarna 13 och 20 i konventionen (jämförd med artikel 11.4 i förordningen vad beträffar artikel 13 b).
That, it seems to me, is perfectly coherent, and even necessary.
Jag anser att detta är fullständigt konsekvent och även nödvändigt.
A child can have no interest in being dragged from one Member State to another by a parent in quest of the court which he or she supposes will be the most sympathetic to his or her cause.
Barnet kan inte ha något intresse av att släpas runt från medlemsstat till medlemsstat av en förälder på jakt efter den domstol som antas vara mest benägen att ge denne rätt.
I would add that a return to the Member State of habitual residence does not necessarily imply the child’s return to the home of the parent left behind, or separation from the abducting parent.
Jag skulle vilja tillägga att återlämnandet av barnet till den medlemsstat där det har hemvist inte nödvändigtvis innebär att det återlämnas till den övergivna föräldern och skiljs från den bortförande föräldern.
Those are separate questions, to be decided by the competent court, which must take account of all the emotional, psychological and material aspects of the situation and which must, in deciding, accord paramount importance to the child’s superior interests.
Detta är helt andra frågor som ska avgöras av den behöriga domstolen med hänsyn till alla de känslomässiga, psykologiska och materiella aspekterna av situationen och där barnets bästa sätts främst i beslutet.
However the situation came about, I think it will be helpful, before endeavouring to answer the questions raised by the Supreme Court of Lithuania, to examine the course taken by the procedure in the light of the relevant provisions of the Convention and the Regulation.
Jag anser i vilket fall som helst att förfarandets gång bör studeras närmare mot bakgrund av de relevanta bestämmelserna i konventionen och i förordningen, innan jag försöker besvara frågorna från Lietuvos Aukščiausiasis teismas.
It is above all in the light of those aims and principles that the provisions of the Regulation must, in my view, be interpreted.
Det är således främst mot bakgrund av dessa syften och principer som bestämmelserna i förordningen ska tolkas.
The course taken by the procedure, examined in the light of the relevant provisions
Förfarandets gång, undersökt mot bakgrund av de relevanta bestämmelserna
However, one cannot but observe that, in the present case, the fundamental aim of depriving the actions of the abducting parent of any practical or juridical consequences by ensuring the child’s prompt return is far from having been achieved.
Det grundläggande syftet i förevarande fall, det vill säga att inte låta den bortförande förälderns handling få några praktiska eller rättliga konsekvenser genom att garantera ett omedelbart och faktiskt återlämnande av barnet, har dock inte uppnåtts på långa vägar.
First of all, it is neither denied nor deniable that the German courts had jurisdiction to hear the divorce proceedings under Article 3(1)(a) of the Regulation, as all the residence requirements listed there were fulfilled at the time when the proceedings were initiated.
För det första har det inte bestridits och det är obestridligt att de tyska domstolarna var behöriga att pröva en ansökan om äktenskapsskillnad enligt artikel 3.1 a i förordningen, eftersom samtliga villkor om hemvist som anges i den var uppfyllda vid den tidpunkt då förfarandet inleddes.
Although, from the information available to the Court, it is not possible to identify precisely and with certainty all the factors
Med de uppgifter som EG-domstolen förfogar över går det inte att exakt och säkert kartlägga alla faktorer som har bidragit till
11 — See point 34 et seq. below.
11 — Se nedan punkt 34 och följande punkter.
Next, it appears to be common ground that the child was indeed wrongfully retained for the purposes of the Convention (Article 3) and the Regulation (Article 2(11)).
Det förefaller vidare utrett att det föreligger ett ”olovligt kvarhållande” av barnet i den mening som avses i konventionen (artikel 3) och i förordningen (artikel 2, punkt 11).
At the time when the mother announced her intention not to return to Germany with the child, custody rights were actually exercised by both parents jointly, by virtue of German law, and the father had consented only to a two-week trip to Lithuania.
Vid den tidpunkt då modern meddelade sin avsikt att inte återvända till Tyskland med barnet hade föräldrarna faktisk gemensam vårdnad, enligt tysk rätt, och fadern hade endast samtyckt till en två veckors vistelse i Litauen.
It may be noted here that, by virtue of Article 21(1) of the Regulation, that provisional award of custody was to be recognised in Lithuania ‘without any special procedure being required’ — but that, under Article 21(3), it would have been open to the father to apply for a decision that it should be recognised, or to the mother to apply for a decision that it should not be recognised, both ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2’.
Det kan i samband med detta noteras att det interimistiska vårdnadsbeslutet kunde erkännas i Litauen, enligt artikel 21.1 i förordningen, ”utan att något särskilt förfarande behöv[de] anlitas” – men att fadern enligt punkt 3 i samma artikel kunde få fastställt ett erkännande eller modern få fastställt ett ickeerkännande ”genom att anlita de förfaranden som föreskrivs i avsnitt 2”.
Neither, however, took that course.
Ingen av dessa åtgärder vidtogs dock.
Then, on 30 October 2006, on the basis, essentially, of Article 12 of the Convention, the father requested the competent Lithuanian court (namely the Klaipėda court) to order the child’s return.
Den 30 oktober 2006 lämnade fadern in en ansökan till den behöriga domstolen i Litauen (i detta fall Klaipėdos apygardos teismas) huvudsakligen med stöd av artikel 12 i konventionen, för att få ett beslut om att barnet skulle återlämnas.
I would point out here that, even though he did not do so until sole custody had been awarded to him and confirmed on appeal, there was nothing to prevent him from making that application as soon as the child had failed to be returned.
Jag vill i detta sammanhang påpeka att, även om fadern inte vidtog denna åtgärd förrän han hade tillerkänts ensam vårdnad och detta fastställts, var han inte förhindrad att lämna in en sådan ansökan så snart barnet inte hade återvänt.
Thus, as the conditions for a displacement of jurisdiction set out in Article 10 of the Regulation were not satisfied, the jurisdiction conferred by Article 8 in all matters of parental responsibility remained with the courts of the Member State of the child’s habitual residence immediately before the wrongful retention, namely Germany.
Eftersom villkoren enligt artikel 10 i förordningen för en övergång av behörighet därmed inte var uppfyllda, hade domstolarna i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga kvarhållandet, det vill säga Tyskland, fortsatt behörighet enligt artikel 8 att avgöra frågor om föräldraansvar.
With inescapable logic — confirmed, if need be, by Article 12(1) of the Regulation — the specific court concerned was that before which the divorce proceedings were pending, namely the Oranienburg court.
Helt följdriktigt – vilket om så skulle vara nödvändigt kan bekräftas genom artikel 12.1 i förordningen – gällde detta närmare bestämt den domstol vid vilken ansökan om äktenskapsskillnad var anhängig, det vill säga Amtsgericht Oranienburg.
Once seised, the Lithuanian court was in principle required to order the child’s return, as the one-year period provided for in Article 12 of the Convention had not yet expired.
När ansökan väl hade inkommit till den litauiska domstolen var denna i princip skyldig att besluta om att barnet skulle återlämnas, eftersom den period om ett år som föreskrivs i artikel 12 i konventionen ännu inte hade löpt ut.
It should also have issued its judgment no later than six weeks after the application was lodged (Article 11(3) of the Regulation).
Den skulle också ha meddelat sitt beslut inom sex veckor efter det att den erhållit ansökan (artikel 11.3 i förordningen).
The only grounds on which it could have refused to order the child’s return were those set out in Article 13 of the Convention, read subject to Article 11(4) of the Regulation, and Article 20 of the Convention.
Skälen för att vägra ett återlämnande var begränsade till de skäl som räknas upp i artikel 13 i konventionen, med de tillägg som gjorts i artikel 11.4 och 11.5 i förordningen samt i artikel 20 i konventionen.
In the event, the Lithuanian court gave its decision — refusing the child’s return — on 22 December 2006, slightly over seven weeks after the application was lodged. 12
I förevarande fall meddelade domstolen sitt beslut – om att vägra återlämnande – den 22 december 2006, lite drygt sju veckor efter det att den erhållit ansökan 12.
However, instead of using that possibility, the father appealed against the nonreturn order to the Lithuanian Court of Appeal, which, on 15 March 2007, quashed the decision and ordered the child’s return within one month. 13
I stället för att använda sig av denna möjlighet överklagade fadern beslutet till Lietuvos apeliacinis teismas, som den 15 mars 2007 upphävde beslutet och förordnade om att barnet skulle återlämnas inom en månad 13.
That order, it would seem, should have been enforced within the period laid down, as it appears from the Supreme Court’s judgment of 7 January 2008 that Article 2(6) of the Lithuanian law implementing the Regulation expressly precludes any further appeal from the Court of Appeal’s decision.
Det förefaller som om detta sistnämnda beslut borde ha verkställts inom den föreskrivna fristen, eftersom det framgår av Lietuvos Aukščiausiasis teismas dom av den 7 januari 2008, att ett överklagande uttryckligen är förbjudet enligt artikel 2.6 i den litauiska lag genom vilken förordningen verkställs.
Immediate enforcement would, moreover, have been consistent with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Ett omedelbart verkställande skulle för övrigt ha varit förenligt med konventionens grundläggande mål, och med förordningens.
At that stage, pursuant to Article 11(6) of the Regulation, the Lithuanian court should have immediately transmitted a copy of its decision and other relevant documents to the competent court or central authority in Germany, to ensure that the German court received them within one month at the latest.
Domstolen borde i detta skede, enligt artikel 11.6 i förordningen, omedelbart ha översänt en kopia av sitt beslut och av andra relevanta handlingar till den behöriga domstolen eller centralmyndigheten i Tyskland, så att den tyska domstolen hade fått dem inom en månad.
From information given at the hearing, it appears that in fact it was the father’s lawyer who first notified the decision to the German central authority, and that a translation was later sent by the Lithuanian central authority.
Enligt de förklaringar som gavs vid förhandlingen var det faktiskt faderns advokat som först underrättade centralmyndigheten i Tyskland om beslutet och en översättning översändes därefter av centralmyndigheten i Litauen.
However, as a result of the mother’s application for the proceedings to be reopened and the procedural vagaries that have followed upon it, the decision was not enforced, nor has it been enforced to this day.
Efter det att modern hade lämnat in en ansökan om att förfarandet skulle återupptas och de turer i förfarandet som följde därpå hände inget, och så är det än i dag.
On the contrary, enforcement of the Court of Appeal’s decision has been suspended on several occasions, even by the Supreme Court itself — despite that fact that the same Supreme Court 14 held, in its judgment allowing the reopening, that such suspension was not possible.
Verkställigheten av beslutet från Lietuvos apeliacinis teismas har däremot skjutits upp flera gånger, även av Lietuvos Aukščiausiasis teismas – och detta trots att den domstolen 14i sin dom, genom vilken ansökan om återupptagande bifölls, hade funnit att det inte var tillåtet med en sådan vilandeförklaring.
The Oranienburg court could then, on application by the father, have ordered the child’s return by virtue of Article 11(8) of the Regulation.
Amtsgericht Oranienburg kunde då, med stöd av artikel 11.8 i förordningen, på faderns begäran, ha beslutat om återlämnande av barnet. Den domstolen skulle således ha fått sista ordet.
If, after examining the question of custody in accordance with Article 11(7), it had then certified its judgment in accordance with Article 42 of the Regulation, that decision would have been enforceable in Lithuania as provided for in Articles 42 to 45.
Om domstolen, efter att ha prövat frågan om vårdnaden i enlighet med artikel 11.7, hade beslutat om återlämnande och detta beslut hade försetts med ett intyg i enlighet med artikel 42 i förordningen, skulle beslutet ha varit verkställbart i Litauen enligt villkoren i artiklarna 42–45.
13 — At the hearing, the agent for the German Government informed the Court that this decision was transmitted by the Lithuanian central authority to the German central authority, which notified it to the father’s lawyer but not, through an oversight, to the Oranienburg court.
13 — Enligt de uppgifter som ombudet för den tyska regeringen lämnade vid förhandlingen meddelade centralmyndigheten i Litauen detta beslut till centralmyndigheten i Tyskland, som meddelade faderns advokat, men av misstag inte till Amtsgericht Oranienburg.
However, it is clear from that court’s judgment of 20 June 2007, and from the Brandenburg appeal court’s confirming judgment of 20 February 2008, that both those courts had cognisance of the decision.
Det framgår dock av denna domstols avgörande av den 20 juni 2007, samt av den bekräftande domen från Branderburgisches Oberlandesgericht av den 20 februari 2008, att dessa domstolar hade tagit del av beslutet.
RINAU were given an opportunity to be heard (the mother being represented but not present 15),
RINAU har fått möjlighet att yttra sig (modern var inte närvarande men var företrädd 15) och
Even if enforcement of a judgment of a court of a Member State within its own territory is a matter for domestic law, it can only be concluded, at this point, that the outcome of these successive suspensions — the fact that, nearly two years after she was first supposed to return and more than 15 months after the decision ordering her return was issued, the child has still not been brought back to Germany — is totally incompatible with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Även om verkställigheten av en dom som har meddelats av en medlemsstats domstol inom det egna landet omfattas av den nationella rätten, är den enda möjliga slutsatsen i detta skede att den situation som uppkommit genom dessa på varandra följande vilandeförklaringar – det vill säga att barnet, nästan två år efter det att det inte har återlämnats och över 15 månader efter det att beslutet om att det skulle återlämnas meddelades fortfarande inte har återlämnats till Tyskland – fullständigt oförenligt med konventionens och förordningens grundläggande syften.
and (c) the reasons for not ordering return given by the Klaipėda court in its decision (of 22 December 2006, now quashed, subject to the proceedings being reopened) were examined but not accepted.
c) att de skäl för att inte återlämna barnet som Klaipėdos apygardos teismas angav i sitt beslut om att inte återlämna barnet (beslut av den 22 december 2006, som nu är upphävt på grund av att förfarandet ska återupptas) har prövats och underkänts.
Thus, even if the transmission procedure provided for in Article 11(6) of the Regulation was not formally observed in every particular, the aim sought was well and truly achieved, and it is quite clear, from both the judgment of the Oranienburg court of 20 June 2007 and that of the Brandenburg appeal court of 20 February 2008 dismissing the mother’s appeal, that both courts ruled in full knowledge of the background.
Även om översändandeförfarandet enligt artikel 11.6 i förordningen inte formellt har följts till punkt och pricka, har ändå det syfte som eftersträvas med förfarandet faktiskt uppnåtts, och det framgår tydligt av Amtsgericht Oranienburgs dom av den 20 juni 2007 och av Branderburgisches Oberlandesgerichts dom av den 20 februari 2008, genom vilken moderns överklagande ogillades, att dessa båda domstolar har fattat beslut med full kännedom om ärendet.
I come now to the Oranienburg court’s judgment granting divorce, awarding sole custody definitively to the father and ordering (yet again) the child’s return (delivered on 20 June 2007 and confirmed on 17 February 2008 by the Brandenburg appeal court).
Jag kommer nu till Amtsgericht Oranienburgs dom av den 20 juni 2007 om äktenskapsskillnad, enligt vilken fadern tillerkändes ensam vårdnad och det (återigen) beslutades att barnet skulle återlämnas (domen bekräftades den 17 februari 2008 av Branderburgisches Oberlandesgericht).
That judgment was certified in accordance with Article 42 of the Regulation, which normally means that it must be ‘recognised and enforceable’ in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Domen försågs med ett intyg i enlighet med artikel 42 i förordningen, vilket normalt sett innebär att återlämnandet ”skall erkännas och vara verkställbart” i Litauen ”utan att det behövs någon verkställbarhetsförklaring och utan möjlighet att invända mot erkännandet”.
The status of that decision and of its accompanying certificate, in the light of the provisions of the Regulation, raises doubts for the referring court, expressed in its fifth question.
Beslutets och det medföljande intygets status har, med hänsyn till bestämmelserna i förordningen, gett upphov till frågor vid den nationella domstolen som tagits upp i den femte frågan.
That question, I consider, is best addressed first, as it appears to lie at the core of the matter, and the answer to it may guide the approach to several other questions.
Jag anser att det är lämpligt att ta sig an denna fråga först, eftersom den förefaller vara den mest centrala och lösningen på den kanske kan ge svaret på flera andra frågor.
15 — It appears from the German judgments in the case-file that the mother was represented and able to submit observations, though not physically present, in the proceedings giving rise to the Oranienburg court’s judgments of 14 August 2006 and 20 June 2007, and that she was present and heard in the proceedings giving rise to the Brandenburg appeal court’s confirmatory judgment of 20 February 2008.
15 — Det framgår av de tyska domarna i målet att modern var företrädd och kunde inkomma med yttrande fastän hon inte närvarade vid de förfaranden som gav upphov till Amtsgericht Oranienburgs domar av den 14 augusti 2006 och av den 20 juni 2007, samt att hon var personligen närvarande och hördes i samband med det förfarande som gav upphov till Branderburgisches Oberlandesgerichts fastställande dom av den 20 februari 2008.
That information was confirmed at the hearing before the Court of Justice, when the mother was again present.
Dessa uppgifter bekräftades vid förhandlingen vid EG-domstolen, vid vilken modern också närvarade.
I note that the certificate accompany- ing that decision uses the standard form provided for and contains all the required information and statements, and that the judgment itself indicates, in line with Article 42(2) of the Regulation, that (a) it was not considered appropriate to hear the child, having regard to her age, (b) the parties
Jag kan konstatera att det intyg som medföljde domen var utfärdat på avsett formulär och innehöll alla nödvändiga uppgifter och försäkringar samt att det i själva beslutet, i enlighet med artikel 42.2 i förordningen, angavs a) att det inte har bedömts som lämpligt att låta barnet komma till tals med hänsyn till barnets ålder, b) att parterna
The Supreme Court wishes to know essentially whether, in the procedural circumstances of the case, the Regulation allowed the German court to order the child’s return and issue the certificate under Article 42.
Lietuvos Aukščiausiasis teismas vill med denna fråga huvudsakligen få klarhet i huruvida den tyska domstolen, under de processuella omständigheter som rådde i förevarande fall, hade befogenhet enligt bestämmelserna i förordningen att fatta beslut om att barnet skulle återlämnas och att utfärda ett sådant intyg som avses i förordningens artikel 42.
It transpired at the hearing that some very divergent — even diametrically opposing — views as to the meaning of those provisions are variously held by different Member States and by the Commission.
Det framkom vid förhandlingen att medlemsstaterna och kommissionen har mycket olika eller till och med diametralt motsatta uppfattningar om bestämmelsernas innebörd.
On the one hand, they are interpreted to mean that, initially, only the courts of the Member State where the child is actually present have jurisdiction, in the framework of the Convention and Article 11 of the Regulation, to order his or her return, and that such jurisdiction cannot be exercised by the courts of the Member State of habitual residence unless and until there is a final, enforceable nonreturn order, having the force of res judicata, issued by a court of the Member State where the child is actually present.
Å ena sidan har bestämmelserna tolkats så att det i förstone endast är domstolarna i den medlemsstat som barnet befinner sig som har behörighet, enligt konventionen och artikel 11 i förordningen, att besluta om återlämnande av barnet, och att denna behörighet endast kan innehas av domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist om, och från och med den tidpunkt då, det finns ett definitivt och verkställbart beslut om att inte återlämna barnet från en domstol i den medlemsstat där barnet befinner sig.
On the other hand, there is the view that the courts of the Member State of habitual residence also, at all times, enjoy jurisdiction to order the child’s return, either by virtue of Article 8 (read with Article 10) of the Regulation or in the context of the Convention and Article 8 of the Regulation. 16
Å andra sidan finns uppfattningen att domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist alltid även har behörighet att besluta om återlämnande av barnet, antingen med stöd av artikel 8 i förordningen (tillsammans med artikel 10) eller enligt konventionen och artikel 11 i förordningen 16.
In view of those diverging interpretations, I think it is essential for the Court to give a very clear ruling on this aspect of the Regulation.
Med hänsyn till dessa olika tolkningar anser jag att det är ytterst viktigt att EG-domstolen uttalar sig klart och tydligt om denna aspekt av förordningen.
For my part, I would immediately dismiss any assumption that the courts of the Member State where the child is actually present have exclusive jurisdiction up to the time they issue a nonreturn order.
För egen del skulle jag genast utesluta antagandet att domstolarna i den medlemsstat där barnet befinner sig har exklusiv behörighet fram till dess att de fattar ett beslut om att barnet inte ska återlämnas.
16 — Inasmuch as Articles 12 and 13 of the Convention do not determine jurisdiction but issue instructions to any competent court, and Article 11(1) to (5) of the Regulation refer to those articles.
16 — I den mån som artiklarna 12 och 13 i konventionen inte innehåller några behörighetsbestämmelser utan ger instruktioner åt behöriga domstolar, och det i artikel 11.1–11.5 i förordningen hänvisas till dessa.