natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the present case, it is apparent from the documents before the Court, and, more specifically, the answers submitted in response to the written questions formulated by the Court of First Instance in its letter of 28 July 2003, that the Commission had the opportunity to describe the development of the rules applying to aid paid to steel undertakings under a general aid scheme in the light of the successive adoption of the first three Steel Aid Codes and to express a view on the legal effect under the ECSC Treaty of an authorising decision adopted pursuant to Article 88 EC.
Det framgår av handlingarna i målet, och i synnerhet av svaren på de skriftliga frågor som förstainstansrätten ställde i skrivelsen av den 28 juli 2003, att kommissionen har haft tillfälle att redogöra för den utveckling, av den lagstiftning som är tillämplig på stöd som utbetalas till stålföretag enligt en allmän stödordning, som skedde i samband med det successiva antagandet av de tre första regelverken för stöd till stålindustrin, och att uttala sig om den rättsliga betydelsen, med avseende på EKSG-fördraget, av ett beslut om godkännande som antagits med stöd av artikel 88 EG.
In this context, the Commission also stated that Article 6 of the Third Steel Aid Code laid down an obligation to notify aid paid to Salzgitter under the ZRFG.
Kommissionen har även i detta sammanhang klargjort att det i artikel 6 i tredje regelverket för stöd till stålindustrin föreskrevs en skyldighet att anmäla det stöd som utbetalats till Salzgitter med stöd av ZRFG.
In those circumstances, the Commission’s claim that the Court of First Instance did not give it an opportunity to discuss this question must be dismissed.
Under dessa omständigheter underkänner domstolen kommissionens påstående att förstainstansrätten inte gav den tillfälle att avhandla denna fråga.
Therefore, the Commission’s second plea must be rejected as unfounded.
Överklagandet ska således inte bifallas såvitt avser kommissionens andra grund.
By its first plea, the Commission calls into question the analysis carried out by the Court of First Instance with regard to a breach of the principle of legal certainty, in two respects.
Som första grund har kommissionen i två hänseenden ifrågasatt förstainstansrättens bedömning rörande ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
The Commission submits, first, that the rules applying to the aid in question were perfectly clear and, second, that it did not react late in respect of that aid.
För det första har kommissionen gjort gällande att de regler som var tillämpliga på det aktuella stödet var fullständigt klara och, för det andra, att den inte hade dröjt för länge med att vidta åtgärder rörande nämnda stöd.
According to the Commission, if follows from this that the Court of First Instance’s analysis of the overall situation, which it relied on to annul the part of the contested decision ordering recovery of that aid, contains an error of law.
Förstainstansrättens helhetsbedömning som föranledde den att ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den del det föreskrivs att stödet ska återkrävas är enligt kommissionen följaktligen felaktig i rättsligt hänseende.
The Commission also submits that the Court of First Instance committed an error of law in accepting that the recipient of aid can rely on a breach of the principle of legal certainty.
Kommissionen har också gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstillämpning genom att anse att en stödmottagare kan åberopa ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
Clarity of the legal regime applying to the aid in issue
Huruvida de bestämmelser som är tillämpliga på det aktuella stödet är klara
The Commission submits that the Court of First Instance committed an error of law in finding that the legal situation resulting from the simultaneous application of the ECSC Treaty, the EC Treaty and the various Steel Aid Codes was uncertain and lacked clarity.
Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde en felaktig rättstilllämpning genom att anse att den samtidiga tillämpningen av EKSG-fördraget och EG-fördraget samt av de olika regelverken för stöd till stålindustrin gav upphov till ett oklart och tvetydigt rättsläge.
First of all, the Commission takes issue with the conclusion reached by the Court of First Instance that adoption of the Second and the Third Steel Aid Code led to withdrawal of the authorisation of the ZRFG which the Commission granted by the 1971 Decision.
Kommissionen har inledningsvis tillbakavisat förstainstansrättens bedömning att antagandet av andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin medförde att kommissionens godkännande av ZRFG i 1971 års beslut upphävdes.
The Commission submits that the authorisation granted by that decision, which was adopted on the basis of the EEC Treaty, could have no effect under the ECSC Treaty, and that aid to steel undertakings provided for under the ZRFG was prohibited before publication of the First Steel Aid Code (Commission v France, paragraphs 41 to 44).
Kommissionen har gjort gällande att det godkännande som gavs i nämnda beslut, vilket antogs på grundval av EEG-fördraget, inte kunde ha några verkningar med avseende på EKSG-fördraget och att det stöd till stålföretag som föreskrevs i ZRFG var förbjudet innan första regelverket för stöd till stålindustrin offentliggjordes (domen i de ovannämnda förenade målen kommissionen mot Frankrike, punkterna 41–44).
The Commission submits that the authorisation contained in the 1971 Decision and the authorisations which followed only became applicable to steel undertakings by reason of that code and that that general authorisation, which was temporary, expired on 31 December 1981, the date that code expired (see, to that effect, Joined Cases C-74/00 P and C-75/00 P Falck and Acciaierie di Bolzano v Commission [2002] ECR I-7869, paragraphs 115 and 116).
Kommissionen anser att det godkännande som gavs genom 1971 års beslut och därpå följande godkännanden blev tillämpliga på stålföretag först genom nämnda regelverk och att detta allmänna och tillfälliga godkännande löpte ut den 31 december 1981 då nämnda regelverk upphörde att gälla (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-7869, punkterna 115 och 116).
The Commission also submits that Article 67 CS does not apply to State aid and that Article 4(c) CS prohibits aid ’in any form whatsoever’.
Kommissionen har även gjort gällande att artikel 67 KS inte är tillämplig på statligt stöd och att artikel 4 c KS innehåller ett förbud mot att stöd ges, ”oavsett i vilken form det sker”.
The Commission also submits that the Federal Republic of Germany did not inform it of the aid paid to Salzgitter and that that Member State cannot therefore claim that the Commission authorised that aid on the basis of Article 67 CS.
Enligt kommissionen har Förbundsrepubliken Tyskland inte underrättat den om det stöd som utbetalats till Salzgitter, och denna medlemsstat kan därför inte med framgång hävda att kommissionen har godkänt stödet på grundval av artikel 67 KS.
The Commission also contests the conclusion reached by the Court of First Instance that adoption of the Second and the Third Steel Aid Code created greater ambiguity, resulting from uncertainty over the application of Article 6 of that third code — which lays down an obligation to notify State aid — to aid paid to undertakings in the steel sector under the ZRFG, because that aid scheme had already been authorised under the EC Treaty.
Kommissionen har vidare tillbakavisat förstainstansrättens bedömning att ytterligare tvetydigheter uppstod genom antagandet av andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin. på grund av den osäkerhet som rådde med avseende på tillämpningen av artikel 6 i nämnda tredje regelverk, enligt vilken statligt stöd ska anmälas, på det stöd som utbetalats till företag inom stålindustrin i kraft av ZRFG, eftersom kommissionen redan hade godkänt denna stödordning på grundval av EG-fördraget.
The Commission submits that Article 6 of the Third Steel Aid Code provides — unambiguously — that there is an obligation to notify aid schemes already authorised by the Commission under the EC Treaty if they are to be applied to steel undertakings, and that the distinction between new aid and existing aid is irrelevant for the purposes of the ECSC Treaty, which provides for the immediate abolition of all State aid without exception.
Kommissionen anser att det i artikel 6 i tredje regelverket för stöd till stålindustrin otvetydigt föreskrivs en skyldighet att anmäla stödordningar som kommissionen redan har godkänt enligt EG-fördraget för att de ska kunna tillämpas på stålföretag och att det, med avseende på EKSG-fördraget, inte är relevant att göra en åtskillnad mellan nytt stöd och befintligt stöd, eftersom det i detta fördrag föreskrivs att allt slags statligt stöd utan undantag omedelbart ska upphävas.
Salzgitter contends that the Court of First Instance has not committed an error of law and that the Commission should have announced in the Second and the Third Steel Aid Code, or in some other communication, that it had changed its interpretation of Article 4(c) CS (Case C-181/02 P Commission v Kvaerner Warnow Werft [2004] ECR I-5703, paragraph 41).
Salzgitter anser att förstainstansrätten inte gjorde någon felaktig rättstillämpning och att kommissionen i andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin, eller i varje annan form av meddelande, borde ha gett till känna att den hade ändrat sin tolkning av artikel 4 c KS (dom av den 29 april 2004 i mål C-181/02 P, kommissionen mot Kvaerner Warnow Werft, REG 2004, s. I-5703, punkt 41).
Salzgitter contends, in particular, that the fact that the Commission repeatedly authorised the ZRFG on the basis of the EC Treaty gave rise to a legitimate expectation that the legislation was legal.
Salzgitter har särskilt gjort gällande att det faktum att kommissionen ett flertal gånger har godkänt ZRFG på grundval av EG-fördraget har gett upphov till berättigade förväntningar på att denna lagstiftning är lagenlig.
Salzgitter contends that Article 4(c) CS does not apply to general measures adopted by Member States in relation to all sectors of the economy, such as the ZRFG, a fact confirmed by the Commission in the first recital to the First and Second Steel Aid Code.
Salzgitter anser att artikel 4 c KS inte är tillämplig på sådana allmänna åtgärder från medlemsstaternas sida som rör samtliga ekonomiska sektorer, såsom exempelvis ZRFG, vilket kommissionen hade bekräftat i första skälet i första och andra regelverken för stöd till stålindustrin.
Salzgitter contends that the Commission applied Article 4(c) CS retroactively, which is contrary to Community law, and conflicts with its longterm investment decisions (see, to that effect, Falck and Acciaierie di Bolzano v Commission, paragraph 119), and that the fact that it is the Commission’s decisionmaking practice in the coal sector to apply Article 67 CS to non-specific aid in that sector confirms that analysis.
Enligt Salzgitter har kommissionen tillämpat artikel 4 c KS retroaktivt, vilket strider mot gemenskapsrätten och kan vara oförenligt med Salzgitters långsiktiga investeringsbeslut (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, punkt 119). Denna bedömning får stöd av kommissionens beslutspraxis inom kolsektorn vilken innebär att artikel 67 KS tillämpas på generellt stöd till denna sektor.
Salzgitter argues that, contrary to the Commission’s claims, it was not clear from Article 6 of the Third Steel Aid Code whether the application of the tax rules in the ZRFG to steel undertakings was from then on to be the subject of a notification under the ECSC Treaty, despite the authorisation previously granted by the Commission under the EC Treaty for the ZRFG as an aid scheme.
Salzgitter har gjort gällande att det genom artikel 6 i tredje regelverket för stöd till stålindustrin, till skillnad från vad kommissionen har hävdat, inte var möjligt att avgöra huruvida det fortsättningsvis förelåg anmälningsskyldighet enligt EKSG-fördraget när skattereglerna i ZRFG tillämpades på stålföretag, trots att kommissionen i enlighet med EG-fördraget tidigare hade godkänt ZRFG såsom stödordning.
Salzgitter contends that application of the ZRFG to steel undertakings did not, in any event, constitute a ’plan’ to ’grant or alter aid’ within the meaning of that article, since aid was granted to border regions under the ZRFG long before the Third Steel Aid Code came into force.
Salzgitter har framhållit att tillämpningen av ZRFG på stålföretag i vart fall inte utgjorde ”planer” på att ”bevilja eller ändra stöd” i den mening som avses i nämnda artikel, eftersom det stöd till gränsområden som föreskrivs i ZRFG beviljades långt innan tredje regelverket för stöd till stålindustrin trädde i kraft.
Salzgitter contends that, by notifying the ZRFG to the Commission in 1971 under the EEC Treaty, the Federal Republic of Germany had, in any event, also brought it to the knowledge of the Commission in accordance with Article 67 CS and that, by authorising the tax measures notified under the EC Treaty, the Commission implicitly declared that the measure at issue did not have any ’appreciable repercussions on conditions of competition’ in the coal or the steel industry within the meaning of Article 67(1) CS.
Salzgitter anser att Förbundsrepubliken Tyskland, genom att anmäla ZRFG till kommissionen år 1971 enligt EEG-fördraget, under alla omständigheter hade underrättat kommissionen om denna lagstiftning i enlighet med artikel 67 KS och att kommissionen, genom att godkänna de skatteåtgärder som anmälts enligt EG-fördraget, underförstått hade tillkännagett att den aktuella åtgärden inte ”märkbart återverka[de] på konkurrensförhållandena” inom kol- eller stålindustrin i den mening som avses i artikel 67.1 KS.
In essence, the German Government puts forward the same arguments as Salzgitter.
Den tyska regeringen har i huvudsak framfört samma argument som Salzgitter.
As a preliminary point, it must be recalled — as held earlier in paragraph 39 of the present judgment — that the Court of First Instance did not commit an error of law in finding that the aid covered by the contested decision fell within the scope of the prohibition laid down in Article 4(c) CS.
Domstolen erinrar inledningsvis om att förstainstansrätten, såsom det har slagits fast ovan i punkt 39, inte gjorde en felaktig rättstillämpning genom att finna att det stöd som avses i det omtvistade beslutet omfattades av förbudet i artikel 4 c KS.
Consequently, the Federal Republic of Germany cannot rely on an implicit authorisation of the aid allegedly granted by the Commission on the basis of Article 67 CS.
Förbundsrepubliken Tyskland kan följaktligen inte med framgång göra gällande att kommissionen underförstått har godkänt detta stöd på grundval av artikel 67 KS.
As regards the reasoning of the Court of First Instance that the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code constituted a partial withdrawal by the Commission of the 1971 decision not to object to the application of the ZRFG which led to uncertainty as to the legal regime concerning the ZRFG, it must be held that Article 305(1) EC states that ’the provisions of the … [EC] Treaty shall not affect the provisions of the [ECSC] Treaty, in particular as regards the rights and obligations of Member States, the powers of the institutions of that Community and the rules laid down by that Treaty for the functioning of the common market in coal and steel.’
Vad gäller förstainstansrättens resonemang enligt vilket kommissionen, från och med andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin, delvis hade upphävt 1971 års beslut att inte invända mot tillämpningen av ZRFG, vilket hade gett upphov till osäkerhet om vilken rättslig reglering ZRFG omfattades av, erinrar domstolen om att det i artikel 305.1 EG föreskrivs att ”[b]estämmelserna i [EG-fördraget] [inte skall] medföra någon ändring i bestämmelserna i [EKSG-fördraget], särskilt inte vad avser medlemsstaternas rättigheter och förpliktelser, befogenheterna för den gemenskapens institutioner och bestämmelserna i sistnämnda fördrag om hur den gemensamma marknaden för kol och stål skall fungera”.
The provisions of the EC Treaty only apply in the alternative, in situations in which there is no specific rule under the ECSC Treaty (see, in particular, Case 328/85 Deutsche Babcock [1987] ECR 5119, paragraphs 6 to 14).
Bestämmelserna i EG-fördraget finner endast tillämpning i andra hand, när det saknas särskilda bestämmelser i EKSG-fördraget (se bland annat dom av den 15 december 1987 i mål 328/85, Deutsche Babcock, REG 1987, s. 5119, punkterna 6–14).
Consequently, given that Article 1 of the Third Steel Aid Code prohibited both aid that was and aid that was not specific to the steel sector, the Commission could not implicitly withdraw the 1971 Decision.
Kommissionen kunde följaktligen inte underförstått upphäva 1971 års beslut genom att i artikel 1 i tredje regelverket för stöd till stålindustrin införa ett förbud mot såväl särskilt som generellt stöd till denna industri.
As regards the Court of First Instance’s finding that the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code led to ambiguity as to whether subsequent application of the ZRFG had to be notified as a ’plan’ within the meaning of Article 6 of that third code, it must, first, be held that that article expressly provides that there is an obligation to inform the Commission of plans to grant aid to the steel industry under schemes on which it has already taken a decision under the EC Treaty.
Vad gäller förstainstansrättens konstaterande att tvetydigheter uppstod genom antagandet av andra och tredje regelverken för stöd till stålindustrin på grund av att det rådde osäkerhet i frågan om huruvida en senare tillämpning av ZRFG skulle anmälas såsom ”planer” i den mening som avses i artikel 6 i nämnda tredje regelverk, konstaterar domstolen att det i denna artikel uttryckligen föreskrivs en skyldighet att underrätta kommissionen om planer på att bevilja stöd till stålindustrin enligt stödordningar som kommissionen redan har fattat beslut om enligt EG-fördraget.
Moreover, in contrast to the EC Treaty, the ECSC Treaty does not distinguish between new aid and existing aid. Article 4(c) CS prohibits, purely and simply, aid granted by Member States in any form whatsoever.
Till skillnad från vad som är fallet i EG-fördraget görs det i EKSG-fördraget inte heller någon åtskillnad mellan nytt stöd och befintligt stöd, utan i artikel 4 c KS förbjuds helt enkelt stödåtgärder som beviljas av medlemsstaterna oavsett i vilken form det sker.
The Court has also held that the compatibility of aid with the common market can be assessed, in the context of the Steel Aid Codes, only in the light of the rules in force on the date on which it is actually paid (Falck and Acciaierie di Bolzano v Commission, paragraph 117).
Domstolen har även slagit fast att bedömningen av huruvida ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden endast kan göras utifrån det regelverk för stöd till stålindustrin som var i kraft vid den tidpunkt då stödet faktiskt utbetalades (domen i de ovannämnda förenade målen Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, punkt 117).
It follows, as the Commission submits, that Article 6 of the Third Steel Aid Code provided clearly and unequivocally that there was an obligation to notify to the Commission aid that might be granted to Salzgitter under the ZRFG as soon as that code came into force.
Såsom kommissionen har gjort gällande följer härav att det i artikel 6 i tredje regelverket för stöd till stålindustrin klart och tydligt föreskrevs en skyldighet att till kommissionen anmäla stöd som eventuellt skulle beviljas Salzgitter med stöd av ZRFG så snart som nämnda regelverk trädde i kraft.
Consequently, the Court of First Instance committed an error of law in holding, first, that the adoption of the Third Steel Aid Code led, implicitly, to a partial withdrawal of the authorisation of the ZRFG granted by the 1971 Decision and, second, that Article 6 of that code did not make it possible to determine clearly whether application of the ZRFG after adoption of that code was covered by the obligation to notify ’plans’ laid down in that article.
Förstainstansrätten gjorde följaktligen en felaktig rättstillämpning när den slog fast, för det första, att antagandet av tredje regelverket för stöd till stålindustrin hade medfört att det godkännande av ZRFG som följde av 1971 års beslut underförstått delvis upphävdes och, för det andra, att det inte genom artikel 6 i nämnda regelverk var möjligt att klart avgöra huruvida tillämpningen av ZRFG efter antagandet av nämnda regelverk omfattades av den skyldighet att anmäla ”planer” som föreskrevs i nämnda artikel.
The Commission’s late reaction
Kommissionens dröjsmål med att vidta åtgärder
The Commission contests that it had knowledge, prior to the start of 1998, of Salzgitter receiving aid under the ZRFG and, therefore, that it had been slow to react.
Kommissionen har bestritt att den hade kännedom om att ZRFG tillämpades på Salzgitter före början av år 1998 och att den således hade dröjt för länge med att vidta åtgärder.
The Commission submits that undertakings to which aid has been granted cannot entertain a legitimate expectation that the aid is lawful unless it has been notified and a diligent businessman is normally able to determine whether that procedure has been followed (C-24/95 Alcan Deutschland [1997] ECR I-1591, paragraph 25).
Kommissionen har gjort gällande att de företag som mottar stöd inte kan ha berättigade förväntningar på att stödet är rättsenligt, såvida det inte har anmälts, eftersom en omdömesgill ekonomisk aktör normalt sett kan avgöra om detta förfarande har följts (dom av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Alcan Deutschland, REG 1997, s. I-1591, punkt 25).
Moreover, the approach adopted by the Court of First Instance undermines legal certainty and favours beneficiaries of illegal aid.
Enligt kommissionen innebär den av förstainstansrätten valda lösningen att rättssäkerheten undergrävs och att mottagare av olagligt stöd gynnas.
Salzgitter and the German Government contend that the situation in the case that led to the judgment in Alcan Deutschland is different, because the question here is not whether a diligent business man was fully entitled to rely on the legality of measures taken by a national authority, but to determine whether or not the Commission acted in sufficient time.
Salzgitter och den tyska regeringen har gjort gällande att omständigheterna i det ovannämnda målet Alcan Deutschland var annorlunda, eftersom frågan i förevarande fall inte är huruvida en ekonomisk aktör med rätta har kunnat förlita sig på att åtgärder som vidtagits av en nationell myndighet var rättsenliga utan huruvida kommissionen har vidtagit åtgärder i tid eller ej.
In annulling the part of the contested decision relating to the Federal Republic of Germany’s obligation to recover the aid received by Salzgitter, the Court of First Instance again held that the Commission had known of that aid since the end of 1988 and that, given that it did not react until 1998, it had, in taking that decision, breached the principle of legal certainty.
Vid ogiltigförklaringen av den del av det omtvistade beslutet som rör Förbundsrepubliken Tysklands skyldighet att återkräva det stöd som Salzgitter mottagit grundade sig förstainstansrätten på den omständigheten att kommissionen hade fått kännedom om detta stöd i slutet av år 1988 och att den, på grund av att den inte hade vidtagit några åtgärder förrän år 1998, hade åsidosatt rättssäkerhetsprincipen genom att anta nämnda beslut.