natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
Om 2002 års meddelande om samarbete hade varit tillämpligt skulle kommissionen således i början av år 1999 ha skickat ett brev till Hoechst om att företaget beviljades provisorisk immunitet.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
Hoechsts begäran om immunitet skulle således ha varit framgångsrik på grundval av 2002 års meddelande om samarbete, i motsats till vad kommissionen fann i punkt 437 i beslutet.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst har därefter gjort gällande att ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” utgör en allmän rättsprincip, som är tillämplig både i straffrättsliga och i administrativa förfaranden.
Hoechst refers in particular to Council Regulation (EC, Euratom) No 2988/95 of 18 December 1995 on the protection of the European Communities financial interests (OJ 1995 L 312, p.
Hoechst har särskilt hänvisat till rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT L 312, s.
1), which provides that ‘[n]o administrative penalty may be imposed unless a Community act prior to the irregularity has made provision for it’ and that ‘[i]n the event of a subsequent amendment of the provisions which impose administrative penalties and are contained in Community rules, the less severe provisions shall apply retroactively’.
1), i vilken det föreskrivs att ”administrativa sanktioner får endast beslutas om de har införts genom en gemensk[ap]srättsakt som föregår oegentligheten” och att ”om förändringar senare görs i de bestämmelser om administrativa sanktioner som finns i en gemenskapsrättsakt, ska de bestämmelser som är minst ingripande tillämpas retroaktiv[t]”.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Hoechst har i detta hänseende lämnat in en jämförande studie som tillhandahölls under det administrativa förfarandet.
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
Hoechst har i övrigt påpekat att kommissionen godtog denna princip i det ovan i punkt 481 nämnda beslutet British Sugar/Tate & Lyle, genom att precisera att ”[e]n direkt tillämpning av [1996 års meddelande om samarbete] är emellertid endast II - 1017
Such analogous application means that favourable treatment in line with [the 1996 Leniency Notice] will depend on fulfilment of all the substantive requirements of cooperation as set out in that Notice’.
En sådan analog tillämpning innebär att den förmånliga behandlingen enligt [1996 års meddelande om samarbete] kommer att beviljas under förutsättning att alla de materiella krav på samarbetet som anges i meddelandet är uppfyllda.”
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
Förstainstansrätten bekräftade dessa principer i domen av den 12 juli 2001 i de förenade målen T-202/98, T-204/98 och T-207/98, Tate & Lyle m.fl. mot kommissionen (REG 2001, s. II-2035, punkt 157 och följande punkter). 491
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p.
Hoechst har på samma sätt påpekat att kommissionen, i sitt beslut 2004/421/EG av den 16 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet mot Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA och Europa Metalli SpA (ärende COMP/E-1/38.240 – Rör för industriellt bruk) (EUT L 125, 2004, s.
50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
50), kallat beslutet Kopparrör för industriellt bruk, fann att ”i motsats till punkt 23 i 2002 års meddelande [om samarbete], föreskrivs i 1996 års meddelande [om samarbete] inte någon särskild belöning för det företag som begär att meddelandet om befrielse eller nedsättning av böter i kartellärenden ska tillämpas vad avser för kommissionen tidigare okända sakförhållanden som har samband med kartellens allvar eller varaktighet” och att ”det av denna anledning är lämpligt att anse att ett sådant samarbete utgör en förmildrande omständighet” (skäl 384 i beslutet Kopparrör för industriellt bruk).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
Kommissionen satte följaktligen ned grundbeloppet för böterna som ålades ett företag (Outokumpu) från 38,98 till 22,22 miljoner euro ”med anledning av dess effektiva samarbete utanför 1996 års meddelande om [samarbete]” (skäl 387 i beslutet Kopparrör för industriellt bruk).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Kommissionen påpekade i detta hänseende att ”Outokumpu inte borde bestraffas för sitt samarbete genom att åläggas högre böter än företaget skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat” och att ”grundbeloppet för Outokumpus böter minska[de]s därför med en klumpsumma på 22,22 miljoner euro så att det motsvarar det hypotetiska bötesbelopp som skulle ha ålagts Outokumpu för en överträdelse på fyra år” (skäl 386 i beslutet Kopparrör för industriellt bruk).
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
Hoechst har tillagt att även med utgångspunkten att 1996 års meddelande om samarbete ger upphov till sådana berättigade förväntningar hos tredje man som ska
HOECHST v COMMISSION protected, that point is immaterial in the present case.
HOECHST MOT KOMMISSIONEN skyddas saknar denna omständighet betydelse i förevarande fall.
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.
Enbart Chisso skulle nämligen kunna göra gällande att det utgör en skyddsvärd tredje man.
However, Chisso was not alleged to have been a leader and its oral contributions were not denied recognition as acts of cooperation.
Det har emellertid inte gjorts gällande att Chisso intog en ledande roll och företagets muntliga redogörelser ansågs utgöra samarbete.
On the contrary, Chisso had the possibility, and was recognised as having the right, to rely on the fact that the oral and written contributions which it made during the investigation would be taken into account as attenuating circumstances.
Chisso hade tvärtom möjlighet att på eget initiativ lämna muntliga och skriftliga bidrag under undersökningen, och tillerkändes rätten att räkna med att dessa skulle beaktas som förmildrande omständigheter.
Nor would Chisso’s legitimate expectation have been frustrated if the Commission had applied those principles to Hoechst and if Hoechst had thus been exempted from a fine under one or other Leniency Notice (or under both).
Det skulle inte heller ha ansetts utgöra ett åsidosättande av Chissos berättigade förväntningar om kommissionen hade tillämpat dessa principer på Hoechst och detta hade medfört att företaget befriades från böter genom tillämpning av ett av meddelandena om samarbete (eller båda).
In both cases, Hoechst’s acts of cooperation ought to have entailed an exemption from the fine whereas Chisso’s acts of cooperation, which came about subsequently, ought to have entailed a reduction in the fine.
Hoechsts samarbete borde i båda fallen ha medfört en befrielse från böter medan Chissos samarbete, vilket inleddes senare, borde ha medfört en nedsättning av bötesbeloppet.
Hoechst concludes that if the Commission was not obliged to grant immunity from a fine under the 1996 Leniency Notice, it ought to have done so in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst har härav dragit slutsatsen att även om kommissionen inte var skyldig att bevilja immunitet med avseende på böter enligt 1996 års meddelande om samarbete, borde den ha gjort så genom analog tillämpning av 2002 års meddelande om samarbete.
Hoechst further submits that, contrary to the Commission’s answer to a question put by the Court, the application of the 2002 Leniency Notice would have allowed it to obtain immunity.
Hoechst har tillagt att företaget, i motsats till vad kommissionen uppgav i svar på en fråga från förstainstansrätten, skulle ha beviljats immunitet, om 2002 års meddelande om samarbete hade tillämpats.
First, in Hoechst’s contention, in October/November 1998 Chisso did not provide all the documents that could have been submitted.
Enligt Hoechst tillhandahöll Chisso för det första inte i oktober/november 1998 samtliga dokument som kunde tillhandahållas.
That objection ought therefore not to be addressed solely to Hoechst.
Denna invändning borde således inte enbart ha gjorts gentemot Hoechst.
In addition, Hoechst states that the Commission officials responsible for the file did not immediately require the submission of the documents declared and submitted later.
Hoechst har i övrigt anfört att de tjänstemän vid kommissionen som var ansvariga för ärendet inte omedelbart uppställde krav på att handlingar som tillkännagetts och senare tillhandahölls skulle lämnas in.
Nor did they require, at the time, a list of documents that would be submitted later.
De uppställde vid den tidpunkten inte heller krav på någon förteckning över handlingar som skulle lämnas in senare.
Second, it is absurd to consider that the material communicated by Hoechst on 29 October 1998 was not sufficient for the purpose of adopting a decision ordering investigations under Article 14(3) of Regulation No 17. Hoechst emphasises, in that
Det vore för det andra orimligt att anse att de uppgifter som Hoechst lämnade in den 29 oktober 1998 inte var tillräckliga för att kommissionen skulle kunna anta ett beslut om att utföra undersökningar i enlighet med artikel 14.3 i förordning nr 17.
As regards the fact that the Commission did not have specific information about the undertakings concerned (in particular the addresses of their offices), Hoechst observes that the Commission sent requests for information to those undertakings.
Såvitt avser påståendet att kommissionen inte förfogade över några specifika uppgifter avseende de berörda företagen (särskilt vad avser adresser till företagens kontor) har Hoechst påpekat att kommissionen skickade begäranden om upplysningar till nämnda företag.
It therefore already knew, at the time and on account of Hoechst’s cooperation, to whom to address such requests for information.
Kommissionen hade således, vid den tidpunkten och tack vare Hoechsts samarbete, redan vetskap om vart den skulle skicka sådana begäranden om upplysningar.
The Commission contends that the application of the ‘most favourable provision’ principle presupposes an amendment of the legal basis which determines the imposition of the fine.
Kommissionen har anfört att en förutsättning för att ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” ska vara tillämplig är att den rättsliga grund som är avgörande för åläggande av böter ändras.
No amendment of that type took place.
Det vidtogs emellertid inte någon sådan ändring.
In particular, Article 15(2) of Regulation No 17 was not amended by the 2002 Leniency Notice.
Artikel 15.2 i förordning nr 17 ändrades närmare bestämt inte genom 2002 års meddelande om samarbete.
That notice defines only the criteria for the grant of preferential treatment to certain undertakings wishing to cooperate with the Commission, but does not alter the legal framework which determines the fines to be imposed.
I detta meddelande definieras enbart kriterierna för beviljande av förmånlig behandling av vissa företag som önskar samarbeta med kommissionen utan att den rättsliga ramen för fastställelse av det bötesbelopp som ska åläggas ändras.
In that regard, the Commission refers, by analogy, to LR AF 1998 v Commission, paragraph 422 above (paragraph 233).
Kommissionen har i detta hänseende hänvisat analogt till domen i det ovan i punkt 422 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen (punkt 233).
The Commission also submits that, even though it is bound in the exercise of its discretion by the Leniency Notice in force, it is so bound only while those rules are applicable.
Kommissionen har också preciserat att även om den vid utövande av sin befogenhet att företa en skönsmässig bedömning måste iaktta bestämmelserna i det gällande meddelandet om samarbete, är den enbart skyldig att iaktta detta så länge meddelandet är tillämpligt.
The Commission emphasises at this point that those rules create a legitimate expectation on the part of the undertakings concerned.
Kommissionen har härvid betonat att dessa regler ger upphov till berättigade förväntningar hos de aktuella företagen.
In this case, the undertakings’ legitimate expectation that they would be given favourable treatment as a consequence of their cooperation was based solely on the Leniency Notice then in force, namely the 1996 Leniency Notice.
Företagens berättigade förväntningar vad avser den förmånliga behandling som följer av samarbetet var i förevarande fall enbart grundade på det meddelande om samarbete som gällde vid den tidpunkten, nämligen 1996 års meddelande om samarbete.
In so far as the 1996 Leniency Notice did not create a legitimate expectation solely on the part of Hoechst, the application of the 2002 Leniency Notice is precluded.
Eftersom detta meddelande gav upphov till berättigade förväntningar inte enbart hos Hoechst kan 2002 års meddelande om samarbete inte tillämpas.
HOECHST v COMMISSION provisions proceed from the principle that immunity can be granted only to a single undertaking.
Både de tidigare och de nuvarande bestämmelserna utgår från principen att ett enda företag ska beviljas immunitet.
An application of the ‘most favourable provision’ principle would have the consequence that, where two undertakings entered into unlawful agreements and sought immunity, one undertaking having been the first to cooperate under the 1996 Leniency Notice and the other the first to do so under the 2002 Leniency Notice, both undertakings would have to be granted immunity.
För det fall två företag hade ingått rättsstridiga avtal och begärde immunitet och ett företag hade begärt immunitet med avseende på böter enligt 1996 års meddelande om samarbete och det andra enligt 2002 års meddelande om samarbete, skulle det vara nödvändigt att vid tillämpning av ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” bevilja båda företagen immunitet.
That would lead to a complete lack of penalty for both parties to the agreement, which cannot be the object of a Leniency Notice.
Detta skulle medföra att båda parterna i den konkurrensbegränsande samverkan helt undslapp påföljd, vilket ingalunda är syftet med ett meddelande om samarbete.
Furthermore, the present case may be distinguished from the case in which the Commission adopted Decision 1999/210 (paragraph 481 above).
Förevarande ärende skiljer sig i övrigt från det ärende som föranledde beslutet 1999/210 (punkt 481 ovan).
At the time, the Commission applied the 1996 Leniency Notice by analogy in the pending proceedings during which the undertakings concerned had cooperated before the publication of that notice.
Kommissionen tillämpade vid den tidpunkten 1996 års meddelande om samarbete analogt på pågående förfaranden i vilka samarbetet hade ägt rum innan detta meddelande offentliggjordes.
In the present case, according to the Commission, such an approach was not indicated, since the 2002 Leniency Notice itself contains, at paragraph 28, clear guidelines concerning the treatment of transitional cases.
Ett sådant tillvägagångssätt är enligt kommissionen inte lämpligt i förevarande fall, eftersom det i punkt 28 i 2002 års meddelande om samarbete föreskrivs klara riktlinjer för behandlingen av övergångsfall.
Those guidelines ensure that all the undertakings concerned are treated equally.
Genom dessa riktlinjer säkerställs att samtliga berörda företag behandlas lika.
As regards the industrial copper tubes decision, referred to at paragraph 491 above and relied on by Hoechst, the Commission states that it did not apply the ‘most favourable provision’ principle with respect to the 2002 Leniency Notice.
Kommissionen har med avseende på det ovan i punkt 491 nämnda beslutet Kopparrör för industriellt bruk, till vilket Hoechst har hänvisat, anfört att den inte tillämpade ”principen enligt vilken den mest förmånliga bestämmelsen ska tillämpas” vad beträffar 2002 års meddelande om samarbete.
It merely considered, in accordance with Section 3, sixth indent, of the Guidelines, that a circumstance which, under the new regime, justified a particular reward constituted effective cooperation by the undertaking in the proceedings, outside the scope of the 1996 Leniency Notice.
Kommissionen ansåg enbart att en omständighet som enligt de nya bestämmelserna motiverar en särskilt förmånlig behandling utgör ett effektivt samarbete från företagets sida i förfarandet utanför tillämpningsområdet för 1996 års meddelande om samarbete enligt punkt 3 sjätte strecksatsen i riktlinjerna.
The Commission further submits, in answer to a question put by the Court, that even on the hypothesis that the 2002 Leniency Notice was applicable in this case, Hoechst would not have benefited from immunity, or indeed from a greater reduction of the fine imposed on it.
Kommissionen har tillagt i sitt svar på en fråga från förstainstansrätten att även om 2002 års meddelande om samarbete skulle anses vara tillämpligt i förevarande fall skulle Hoechst varken ha beviljats immunitet eller en större nedsättning av bötesbeloppet än den som företaget erhöll.
As regards immunity from a fine, first, the Commission observes that Hoechst did not provide, in October/November 1998, all the evidence available to it, contrary to paragraph 13(a) of the 2002 Leniency Notice.
Kommissionen har vad avser immuniteten i fråga om böter för det första anfört att Hoechst inte i oktober/november 1998 tillhandahöll allt bevismaterial som företaget hade tillgång till, vilket stred mot punkt 13 a i 2002 års meddelande om samarbete.
For the same reasons, paragraph 13(b) of that notice could not apply, since the Commission did not receive a descriptive list accurately reflecting the nature and content of the relevant evidence.
Punkt 13 b i det nämnda meddelandet var av samma anledning inte tillämplig, eftersom kommissionen inte hade försetts med någon detaljerad förteckning som noggrant avspeglade det relevanta bevismaterialets art.
In addition, Hoechst ought to have undertaken to disclose that evidence at a ‘later agreed date’.
Hoechst borde även ha åtagit sig att förse kommissionen med detta bevismaterial vid ”ett senare tillfälle”.
Accordingly, in the Commission’s submission, in autumn 1998 Hoechst did not satisfy the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice.
Enligt kommissionen uppfyllde Hoechst hösten 1998 därmed inte de villkor som föreskrivs i punkt 13 i 2002 års meddelande om samarbete.
On the basis of the finding that Hoechst provided in March and April 1999 all the evidence available to it, it cannot have satisfied the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice until then.
Med anledning av konstaterandet att Hoechst i mars och april 1999 försåg kommissionen med allt bevismaterial som det hade tillgång till, uppfyllde företaget först vid den tidpunkten villkoren i punkt 13 i 2002 års meddelande om samarbete.
In fact, the Commission already had sufficient evidence to find an infringement of Article 81 EC, which, in light of paragraph 10 of the 2002 Leniency Notice, prevented Hoechst from benefiting from immunity from a fine.
Kommissionen hade då emellertid redan tillräckligt med bevismaterial för att fastställa en överträdelse av artikel 81 EG, vilket med beaktande av punkt 10 i 2002 års meddelande om samarbete skulle ha hindrat Hoechst från att beviljas immunitet mot böter.
Second, in the absence of detailed information concerning the persons who had taken part in the cartel, and also of the location of the offices, the Commission was unable, according to paragraph 8(a) of the 2002 Leniency Notice, to adopt a decision ordering an investigation in the sense of Article 14(3) of Regulation No 17.
Kommissionen skulle för det andra, i avsaknad av detaljerade uppgifter avseende företrädarna för de företag som deltog i kartellen samt lokaliseringen av deras kontor, inte enligt punkt 8 a i 2002 års meddelande om samarbete ha kunnat fatta beslut om att inleda en undersökning enligt artikel 14.3 i förordning nr 17.
That applies a fortiori because the other undertakings involved were Japanese and because Hoechst stated, furthermore, that there was no indication that the only other European operator had participated in the cartel.
Detta gäller så mycket mer som de andra inblandade företagen var japanska och Hoechst dessutom påstod att det inte fanns något tecken på att den enda övriga europeiska aktören deltog i kartellen.
Third, the Commission refers to recital 456 to the Decision and contends that at the meeting of 29 October 1998 Hoechst provided an imprecise version of the facts and that it misleadingly emphasised the moderate nature of the cartel.
Kommissionen har för det tredje hänvisat till punkt 456 i beslutet och anfört att Hoechst vid mötet den 29 oktober 1998 gav en otydlig redogörelse för de faktiska omständigheterna och att företaget bedrägligen påstod att kartellen inte var av omfattande art.
That description cannot be regarded as ‘evidence’ enabling the Commission to find an infringement of Article 81 EC within the meaning of paragraph 8(b) of the 2002 Leniency Notice.
Denna beskrivning hade inte kunnat anses utgöra ”bevismaterial” som gör att kommissionen kan upptäcka en överträdelse av artikel 81 EG, i den mening som avses i punkt 8 b i 2002 års meddelande om samarbete.
As regards a reduction in the fine, the Commission emphasises that it cannot be greater than 50% under the 2002 Leniency Notice and that it may even be smaller.
Kommissionen har med avseende på nedsättningen av bötesbeloppet påpekat att denna inte kan överstiga 50 procent enligt 2002 års meddelande om samarbete, och att den även kan vara lägre.
That reduction takes account of the date and the degree of added value of the evidence in question.
Denna nedsättning ska beakta det aktuella bevismaterialets datum och mervärde.
On that basis, the Commission maintains that Hoechst’s
Kommissionen anser på denna grund att Hoechsts