natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Clearly, the difference in the amounts of security tax payable in respect of regional and intraCommunity flights cannot be attributed to public service obligations designed to benefit autonomous regions. Whilst the Portuguese Government refers to the necessity of bringing financial and social assistance to the autonomous regions of the Azores and Madeira, it neither proves, nor even alleges, that it imposed a public service obligation of any kind upon the airlines
Den portugisiska regeringen har, för det andra, inte styrkt med sina argument att den begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster som det innebär att säkerhetsavgiften är omkring två gånger lägre för regionalflygningar än för flygningar inom gemenskapen är motiverad av tvingande hänsvn till allmänintresset.
By introducing under Article 10 of Decreto Regulamentar (Regulatory Decree) No 38/91 of 29 July 1991 a higher passenger service tax for intraCommunity flights than that applicable to domestic flights and by introducing under Decreto-Lei (Decree-Law) No 102/91 of 8 March 1991 and its implementing orders a higher security tax for intraCommunity flights than that applicable to certain domestic flights, the Portuguese Republic has failed to fulfil its obligations under the combined provisions of Article 59 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 49 EC) and Article 3(1) of Council Regulation (EEC) No 2408/92 of 23 July 1992 on access for Community air carriers to intraCommunity air routes;
Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse) jämförd med artikel 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 2408/92 av den 23 juli 1992 om EG-lufttrafikßretags tillträde till flyglinjer inom gemenskapen, genom att dels genom artikel 10 i Decreto Regulamentar (förordning) nr 38/91 av den 29 juli 1991 införa en passageraravgift som är högre pr flygningar inom gemenskapen än för inrikesflygningar, dels genom Decreto-Lei (förordning) nr 102/91 av den 8 mars 1991 och de tillampningskungöreber som har antagits införa en säkerhetsavgift som är högre för flygningar inom gemenskapen än för vissa inrikesflygningar.
The Portuguese Republic is ordered to pay the costs. '
Republiken Portugal skall ersätta rättegångskostnaderna.'
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Sixth Chamber on 6 March 2001.
Generaladvokaten S. Alber har föredragit förslag till avgörande vid sammanträdet inför sjätte avdelningen den 6 mars 2001.
He proposed that the Court should hold the Portuguese Republic in breach of its obligations.
Han föreslog att domstolen skulle avkunna följande dom:
Case C-173/99 The Queen ν Secretary of State for Trade and Industry, ex parte: Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (BECTU) Social policy
Republiken Portugal har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse) jämförd med artikel 3.1 i förordning nr 2408/92 genom att
Preliminary ruling (Social policy — Protection of the health and safety of workers — Directive 931104/EC — Entitlement to paid annual leave — Condition imposed by national legislation — Completion of a qualifying period of employment with the same employer) (Sixth Chamber)
bibehålla bestämmelserna i artikel 10 i Decreto Regulamentar nr 38/91 av den 29 juli 1991, enligt vilken högre avgifter skall tas ut för flygningar från Portugal till andra medlemsstater än för inrikesflygningar, och bibehålla den bestämmelse i Decreto-Lei nr 102,91 av den 8 mars 1991, som genomförts genom senare förordningar, enligt vilken högre avgifter skall tas ut för flygningar från Portugal till andra medlemsstater än för vissa inrikesflygningar.
In those circumstances, the High Court of Justice of England and Wales, Queen's Bench Division (Crown Office), stayed proceedings pending a preliminary ruling from the Court on two questions.
Förhandsavgörande "Socialpolitik — Skydd av arbetstagares säkerhet och hälsa — Direktiv 93/104/EG — Rätt till årlig betald semester — Villkor för sådan rätt enligt en nationell bestämmelse — Fullgörande av anställning hos samma arbetsgivare under en viss minimiperiod" (sjätte avdelningen)
BECTU is a trade union with about 30 000 members working in the broadcasting, film, theatre, cinema and related sectors in jobs such as sound recordists, cameramen, special effects technicians, projectionists, editors, researchers, hairdressers and make-up artistes.
High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Crown Office) har, genom beslut av den 14 april 1999, i enlighet med artikel 234 EG ställt två frågor till domstolen om tolkningen av artikel 7 i rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden. BECTU är en fackförening som har ungefär 30 000 medlemmar, vilka bedriver diverse verksamheter inom radio-, TV-, biograf-, teateroch scenkonstsektorerna, såsom ljudtekniker, kameramän, specialeffekts tekniker, biografmaskinister, redigeringstekniker, researchers, frisörer och sminkörer.
By its first question the national court seeks essentially to ascertain whether Article 7(1) of Directive 93/104 allows a Member State to adopt national rules under which a worker does not begin to accrue rights to paid annual leave until he has completed a minimum period of 13 weeks' uninterrupted employment with the same employer.
BECTU har uppgivit att de flesta av dess medlemmar anställs genom avtal med kort varaktighetstid, vilka ofta understiger 13 veckor hos samme arbetsgivare, och att ett stort antal av medlemmarna därför inte uppfyller villkoren för årlig betald semester enligt regulation 13.7 i föreskrifterna. De berörda saknar därmed helt
BECTU claims that most of its members are engaged on short-term contracts — frequently for less than 13 weeks with the same employer — so that many of them do not satisfy the condition laid down by regulation 13(7) for entitlement to paid annual leave. Accordingly, the persons concerned are deprived of any entitlement to paid annual leave and of any right to an allowance in lieu merely because, although they work on a regular basis, they do so for successive employers.
Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (nedan kallad BECTU) och Secretary of State for Trade and Industry (handels- och industriministern, nedan kallad Secretary of State) angående införlivandet av de bestämmelser i direktiv 93/104 som reglerar rätten till årlig betald semester med Förenade kungariket Storbritannien och Nordirlands interna rättsordning.
that every worker is entitled to paid annual leave of at least four weeks'.
som följer av nationell lagstiftning och/eller praxis angående rätten till och beviljandet av sådan semester".
However, Article 7(1) provides that workers enjoy that individual right to paid annual leave of a minimum duration, conferred by Directive 93/104, 'in accordance with the conditions for entitlement to, and granting of, such leave laid down by national legislation and/or practice'.
rätt till sådan semester samt till kontant ersättning i stället för semester, enbart på grund av att de visserligen har utfört arbete på regelbunden basis, men successivi för olika arbetsgivares räkning.
protection of the safety and health of workers, the directive makes it clear, on the other hand, in Article 17, that only certain of its provisions, which are exhaustively listed, may be the subject of derogations introduced by the Member States or the two sides of industry.
Den nämnda bestämmelsens räckvidd skall således fastställas genom att bestämmelsen i fråga placeras i sitt sammanhang.
Moreover, the implementation of such derogations is subject to the condition that the general principles of protection of the health and safety of workers are complied with or that the workers concerned are afforded equivalent periods of compensatory rest or else appropriate protection.
I detta syfte skall ändamålet med direktiv 93/104 granskas, liksom det system som har införts genom detta och i vilket artikel 7.1 i direktivet ingår.
Now it is clear that Article 7 is not one of the provisions from which Directive 93/104 expressly allows derogations.
BECTU. som fann att regulation 13.7 i föreskrifterna utgör ett felaktigt införlivande avartikel 7 i direktiv 93/104, har genom begäran om särskild rättsprövning (judicial review), som ingavs den 4 december 1998 ansökt om att få väcka talan avseende den nämnda bestämmelsen i föreskrifterna.
Accordingly, it is necessary to examine the purpose of Directive 93/104 and the system established by it, of which Article 7(1) forms part.
High Court of Justice beviljade den 18 januari 1999 tillstånd att väcka sådan talan.
It follows that the entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of Community social law from which there can be no derogations and whose implementation by the competent national authorities must be confined within the limits expressly laid down by Directive 93/104.
Vad gäller å ena sidan målsättningen med direktiv 93/104 konstaterar domstolen att det följer såväl av artikel 118a i fördraget, som utgör den rättsliga grunden för detta direktiv, som av första, fjärde, sjunde och åttonde övervägandena i detta samt av själva ordalydelsen av artikel 1.1, att direktivets syfte är att föreskriva minimikrav i syfte att främja förbättringar av arbetstagares levnadsstandard och arbetsvillkor genom tillnärmning av nationella bestämmelser om bland annat arbetstid.
As regards, first, the purpose of Directive 93/104, it is clear both from Article 118a of the Treaty, which is its legal basis, and from the first, fourth, seventh and eighth recitals in its preamble as well as the wording of Article 1(1) itself, that its purpose is to lay down minimum requirements intended to improve the living and working conditions of workers through approximation of national provisions concerning, in particular, the duration of working time.
BECTU har i detta förfarande gjort gällande att regulation 13.7 i föreskrifterna utgör en rättsstridig inskränkning av den rätt till årlig betald semester som följer av artikel 7 i direktiv 93/104, av den anledningen att arbetstagare som är anställda kortare tid än 13 veckor i oavbruten följd hos samme arbetsgivare enligt den nämnda bestämmelsen i föreskrifterna saknar sådan rätt, trots att denna enligt direktivet skall komma "varje arbetstagare" till del.
According to those same provisions, such harmonisation at Community level in relation to the organisation of working time is intended to guarantee better protection of the health and safety of workers by ensuring that they are entitled to minimum rest periods and adequate breaks.
Enligt samma bestämmelser är syftet med denna harmonisering på gemenskapsnivå av arbetstidens förläggning att säkerställa ett bättre skydd avarbetstagarnas säkerhet och hälsa genom att låta dem åtnjuta viloperioder av viss kortaste längd och adekvata raster.
On the contrary, as regards more specifically the provisions concerning minimum rest periods contained in Section II of that directive, they refer in most cases to 'every worker', as indeed does Article 7(1) in relation to entitlement to paid annual leave.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida det enligt artikel 7.1 i direktiv 93/104 är tillåtet för medlemsstater att anta nationella bestämmelser enligt vilka arbetstagare inte börjar förvärva rätt till årlig betald semester förrän de har fullgjort en period av minst 13 veckors oavbruten anställning hos samme arbetsgivare.
It follows that, with regard to both the objective of Directive 93/104 and to its scheme, paid annual leave of a minimum duration of three weeks during the transitional period provided for in Article 18(l)(b)(ii) and four weeks after the expiry of that period constitutes a social right directly conferred by that directive on every worker as the minimum requirement necessary to ensure protection of his health and safety.
I detta sammanhang framgår det i synnerhet av fjärde övervägandet i det nämnda direktivet att det i punkterna 8 och 19 första stycket i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, vilken antogs vid Europeiska rådets sammanträde i Strasbourg den 9 december 1989, anges att varje arbetstagare i Europeiska gemenskapen skall åtnjuta tillfredsställande skydd av hälsa och säkerhet på sin arbetsplats och att han bland annat har rätt till årlig betald semester vars längd bör harmoniseras i enlighet med nationell praxis, samtidigt som redan gjorda förbättringar bibehålls.
In that context, the fourth recital in the preamble to the directive refers to the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the meeting of the European Council held at Strasbourg on 9 December 1989 which declared, in point 8 and the first subparagraph of point 19, that every worker in the European Community must enjoy satisfactory health and safety conditions in his working environment and that he is entitled, in particular, to paid annual leave, the duration of which must be progressively harmonised in accordance with national practices.
I detta hänseende konstaterar domstolen inledningsvis att det i artikel 7.1 i direktiv 93/104 uppställs en klar och precis skyldighet för medlemsstaterna att "vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor".
Legislation of a Member State, such as that at issue in the main proceedings, which imposes a precondition for entitlement to paid annual leave which has the effect of preventing certain workers from any such entitlement not only negates an individual right expressly granted by
Vad å andra sidan gäller det system som har instiftats genom direktiv 93/104 noterar domstolen att det enligt artikel 15 i direktivet visserligen allmänt är tillåtet att tillämpa eller införa nationella bestämmelser som bättre skyddar arbetstagarnas hälsa och säkerhet, men att det i artikel 17 i det nämnda direktivet däremot fastställs att endast vissa av bestämmelserna i direktivet, vilka uttömmande
As regards, second, the system established by Directive 93/104, whilst Article 15 allows in general terms the application or introduction of national provisions more favourable to the
Det framgår dock av samma bestämmelse att arbetstagarna skall åtnjuta den individuella rätt till årlig betald semester av en viss kortaste längd som följer av direktiv 93/104 "i enlighet med vad
Directive 93/104 objective.
även i motsatsförhållande till målsättningen med direktivet.
and/or practice' must therefore be construed as referring onlv to the arrangements for paid annual leave adopted in the various Member States.
uppräknas, kan vara föremål för undantag som bestäms av medlemsstaterna eller arbetsmarknadens parter.
As the Advocate General observed in point 34 of his Opinion, although they are free to lay down, in their domestic legislation, conditions for the exercise and implementation of the right to paid annual leave, by prescribing the specific circumstances in which workers may exercise that right, which is theirs in respect of all the periods of work completed, Member States are not entitled to make the existence of that right, which derives directly from Directive 93/104, subject to any preconditions whatsoever.
Dessutom får sådana undantag endast genomföras under förutsättning att de allmänna principerna om skydd av arbetstagares säkerhet och hälsa inte åsidosätts eller att de berörda arbetstagarna beviljas motsvarande kompensationsledighet eller ges annat lämpligt skydd.
National rules of that kind are also manifestly incompatible with the scheme of Directive 93/104 which, in contrast to its treatment of other matters, makes no provision for any possible derogation regarding entitlement to paid annual leave and therefore, a fortiori, prevents a Member State from unilaterally restricting that entitlement which is conferred on all workers by that directive.
En sådan nationell bestämmelse är dessutom uppenbart oförenlig med systematiken i direktiv 93/104, enligt vilket det, till skillnad från vad som gäller i andra frågor som omfattas av dess tillämpningsområde, helt saknas möjlighet till undantag vad gäller rätten till årlig betald semester och således i än högre grad utgör hinder för att en medlemsstat ensidigt inskränker denna rättighet som enligt det nämnda direktivet tillkommer alla arbetstagare.
Article 17 makes the derogations for which it provides subject to an obligation on Member States to grant compensatory rest periods or other appropriate protection.
Enligt artikel 17 i detta direktiv får undantag nämligen endast göras om medlemsstaterna beviljar kompensationsledighet eller annat lämpligt skydd.
Given that no such condition is laid down in relation to the right to paid annual leave, it is all the more clear that Directive 93/104 was not intended to authorise Member States to derogate from that right.
Då det inte stadgas om något villkor av denna art vad gäller rätten till årlig betald semester står det desto klarare att avsikten med direktiv 93/104 inte var att tillåta medlemsstaterna att göra undantag från denna rättighet.
The expression 'in accordance with the conditions for entitlement to, and granting of, such leave laid down by national legislation
Det följer av ovanstående att varje arbetstagares rätt till årlig betald semester måste betraktas som en princip av särskild betydelse i den gemenskapsrättsliga arbetsrätten, att undantag från denna princip inte får göras och att de behöriga nationella myndigheterna endast får verkställa principen inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktiv 93/104 självt.
The second question is asked only in the event that Article 7(1) of Directive 93/104 allows a Member State to adopt regulations of the kind at issue in the main proceedings.
I avdelning II i direktiv 93/104 görs inte någon åtskillnad mellan tillsvidareanställda och visstidsanställda arbetstagare.
Since the first question has been answered in the negative, it is unnecessary to answer the second question.
Vad mer specifikt gäller bestämmelserna om minimiperioder för vila i avdelning II i detta direktiv avser dessa oftast "varje arbetstagare", i likhet med särskilt artikel 7.1 i direktivet vad gäller rätten till årlig betald semester.
'Article 7(1) of Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time does not allow a Member State to adopt national rules under which a worker does not begin to accrue rights to paid annual leave until he has completed a minimum period of 13 weeks' uninterrupted employment with the same employer.'
Begreppet "i enlighet med vad som följer av nationell lagstiftning och/eller praxis angående rätten till och beviljandet av sådan semester" skall således förstås så, att det endast avser tillämpningsföreskrifter i de olika medlemsstaterna avseende årlig betald semester.
Advocate General A Tizzano delivered his Opinion at the sitting of the Sixth Chamber on 8 February 2001.
Av ovanstående följer att årlig betald semester om minst tre veckor under den övergångsperiod varom stadgas i artikel 18.1 b ii och fyra veckor efter utgången av denna utgör, med hänsyn såväl till målsättningen med direktiv 93/104 som till dess systematik, en social rättighet som i direktivet direkt tillerkänns varje arbetstagare, eftersom den utgör ett minimikrav som är nödvändigt för att säkerställa skyddet av arbetstagarnas säkerhet och hälsa.
'The expression "in accordance with the conditions for entitlement to, and granting of, such leave laid down by national legislation and/or practice" contained in Article 7 of Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time precludes national legislation under which a worker does not begin to accrue rights to the paid annual leave specified in Article 7 (or to derive any benefits consequent thereon) until he has completed a qualifying period of employment with the same employer even if, once that qualifying period has been completed, his employment during the qualifying period is taken into account for the purpose of computing his leave entitlement.'
En bestämmelse i en medlemsstat, som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, vari stadgas om ett villkor för rätt till årlig betald semester som är sådant att det utgör hinder för själva uppkomsten av denna rätt för vissa arbetstagare innebär emellertid inte bara att en individuell rättighet som uttryckligen följer av direktiv 93/104 blir innehållslös, utan den står
Case C-212/99 Commission of the European Communities ν Italian Republic Freedom of movement for persons
Mål C-212/99 Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Italien Fri rörlighet för personer
According to the Commission, in the universities of La Basilicata, Milan, Palermo, Pisa, 'La Sapienza' in Rome, and at the Eastern University Institute in Naples (Italy), linguistic associates have not had their length of service as foreign-language assistants before Law No 236 came into force recognised in terms of pay and social security.
"Fördragsbrott — Fri rörlighet för arbetstagare — Icke-diskrimineringsprincipen lektorer i främmande språk — Erkännande av förvärvade rättigheter" (sjätte avdelningen) lektorer i främmande språk inte erkänns trots att ett sådant erkännande tillförsäkras samtliga nationella arbetstagare.
By application lodged at the Registry of the Court on 4 June 1999, the Commission of the European Communities brought an action under Article 226 EC for a declaration that, because of the administrative and contractual practices applied by some public universities, which result in the non-recognition of the acquired rights of former foreign-language assistants, even though such recognition is guaranteed to all national workers, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Article 48 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 39 EC).
Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 4 juni 1999, med stöd av artikel 226 EG väckt talan om fastställelse av att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 48 i EG-fördraget (nu artikel 39 EG i ändrad lydelse) till följd av den administrativa och avtalsmässiga praxis som följs vid vissa offentliga universitet och som innebär att rättigheter som har förvärvats av före detta
After Law No 236 came into force, the Commission received several complaints from former foreign-language assistants, directed against the allegedly discriminatory treatment by Italian universities at the time of changeover to the system established by the new legislation.
Sedan lag nr 236 trätt i kraft mottog kommissionen flera klagomål från före detta lektorer i främmande språk angående den påstått diskriminerande behandling som italienska
It should be noted at the outset that, when a worker whose employment relationship is governed by private law is entitled, under Law No 230, to have his fixed-term employment contract converted into one of indeterminate duration, all his acquired rights are guaranteed from the date of his original recruitment.
universitet tillämpat vid övergången till det system som infördes genom dessa nya regler.
That guarantee has consequences not only with regard to increases in salary, but also with regard to seniority and to payment, by the employer, of social security contributions.
verkningar inte enbart vad gäller löneökningar utan även beträffande antalet tjänsteår och arbetsgivarens betalning av socialförsäkringsavgifter.
Following those complaints, the Commission started proceedings against the Italian Republic for failure to fulfil its obligations by sending it, on 23 December 1996, formal notification to submit its observations.
Till följd av dessa klagomål inledde kommissionen ett fördragsbrottsförfarande gentemot Republiken Italien genom att tillställa den en formell underrättelse den 23 december 1996.
The Italian Government replied by letter of 12 March 1997.
Den italienska regeringen svarade härpå genom skrivelse av den 12 mars 1997.