natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Proceedings compatible with the common market does not have the eect of regularising ex post facto implementing measures which, at the time of their adoption, were invalid because they had been taken in disregard of the prohibition laid down in the last sentence of Article 88(3) EC, since otherwise the direct eect of that provision would be impaired and the interests of individuals, which are to be protected by national courts, would be disregarded.
Utveckling och verksamhet domstolarnas uppgift att säkerställa, åsidosättas. I detta avseende är det av föga betydelse att det i ett beslut av kommissionen preciseras att den har grundat sin bedömning av stödet i fråga på en period som föregick beslutet.
In that regard, it is little consequence, according to the Court, that the Commission decision states that its assessment of the aid in question relates to a period preceding the adoption of the decision or that an application for reimbursement is made before or after adoption of the decision declaring the aid compatible with the common market, since that application relates to the unlawful situation resulting from the lack of notication.
Likaså har den omständigheten att en ansökan om återbetalning gjorts före eller efter kommissionens beslut att förklara stödet förenligt med den gemensamma marknaden föga betydelse, under förutsättning att ansökan i fråga står i samband med den olagliga situation som följer av att stödet inte anmälts.
Approximation of laws and uniform laws
Tillnärmning av lagstiftning och enhetlig lagstiftning
In this field, the Court had to turn its attention to various pieces of Community legislation.
Inom detta område utgjorde olika delar av gemenskapslagstiftningen föremål för domstolens prövning.
In International Air Transport Association and Others, the Court, having been asked whether Article 6 of Regulation (EC) No 261/2004 28relating to the rights of air passengers is consistent with the Montreal Convention, held that the measures laid down in that article for assisting and taking care of passengers in the event of a long delay to a flight are standardised and immediate compensatory measures which do not prevent the passengers concerned, should the same delay also cause them damage conferring entitlement to compensation, from being able also to bring actions to redress that damage under the conditions laid down by the Montreal Convention.
I domen i det ovannämnda målet International Air Transport Association m.fl., slog domstolen fast, beträffande frågan huruvida artikel 6 i förordning nr 261/200428 om flygpassagerares rättigheter är förenlig med Montrealkonventionen, att den assistans och service till passagerare vid kraftigt försenade flygningar som föreskrivs i denna artikel utgör standardiserade och omedelbara ersättningsåtgärder, som inte utgör hinder för att berörda passagerare, om samma försening dessutom åsamkar dem skada som ger rätt till ersättning, väcker skadeståndstalan på de villkor som föreskrivs i Montrealkonventionen.
The Court also held that the obligation to state reasons was complied with since the regulation clearly discloses the essential objective pursued by the institutions and it therefore cannot be required to contain a specic statement of reasons for each of the technical choices made.
Domstolen slog likaledes fast att motiveringsskyldigheten hade iakttagits, eftersom det huvudsakliga syfte som institutionerna eftersträvade framgick av förordningen, och att det således inte kan krävas att förordningen skall innehålla en särskild motivering för vart och ett av de val som gjorts.
So far as concerns compliance with the principle of proportionality, a general principle of Community law requiring that measures implemented through Community provisions should be appropriate for attaining the objective pursued and must not go beyond what is necessary to achieve it, the Court held that the measures to assist, care for and compensate passengers that are prescribed by the regulation are not manifestly inappropriate in relation to the
Domstolen slog fast att när det gäller iakttagandet av proportionalitetsprincipen, som är en av gemenskapsrättens allmänna principer, enligt vilken det krävs att de åtgärder som föreskrivs i en gemenskapsbestämmelse är ägnade att leda till att det eftersträvade målet uppnås och att de inte går utöver gränserna för vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål, framstår inte de åtgärder för assistans, service och kompensation till passagerare som föreskrivs i nämnda förordning som uppenbart olämpliga i förhållande till det mål som gemenskapslagstiftaren eftersträvar, vilket är att förbättra skyddet för passagerare som drabbas av inställda eller kraftigt försenade flygningar. När det gäller principen om likabehandling ansåg domstolen att de skyldigheter som följer av nämnda förordning inte
Regulation (EC) No 261/2004 of the European Parliament and of the Council of 11 February 2004 establishing common rules on compensation and assistance to passengers in the event of denied boarding and of cancellation or long delay of flights, and repealing Regulation (EEC) No 295/91 (OJ L 46, 17.2.2004, p. 1).
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004 om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning nr 295/91 (EUT L 46, s. 1).
Court of Justice objective pursued by the Community legislature, which is to strengthen the protection of passengers whose flights are cancelled or subject to a long delay.
Domstolen är ogiltiga, trots att sådana skyldigheter inte belastar alla transportmedel.
The Court found with regard to the principle of equal treatment that the obligations resulting from the regulation are not invalid even though such obligations are not imposed on other means of transport. Dierent modes of transport are not interchangeable and the situation of a passenger whose flight is cancelled or subject to a long delay is objectively dierent from that of a passenger using another means of transport.
Olika transportmedel är nämligen inte utbytbara och en passagerare som drabbas av att en flygning ställs in eller är försenad befinner sig i en situation som objektivt sett skiljer sig från den situation som en passagerare befinner sig i som använder ett annat transportmedel.
Furthermore, the damage suered by passengers of air carriers in the event of cancellation of, or a long delay to, a flight is similar whatever the airline with which they have a contract and is unrelated to pricing policies.
De skador som lufttrafikföretagens passagerare åsamkas vid inställda eller kraftigt försenade flygningar är vidare liknande oavsett med vilket flygbolag de slutit avtal och har inte något samband med flygbolagens prispolitik.
All airlines must accordingly be treated identically.
Alla flygbolag skall således behandlas lika.
Two judgments concerning Directive 85/374/EEC 29 are of particular interest.
Två domar rör direktiv 85/37429och är av särskilt intresse.
One relates to the possibility of transferring the producer’s liability to the supplier, the other to the moment at which a product is put into circulation.
Den ena domen avser möjligheterna att överföra tillverkarens ansvar till leverantören, och den andra frågan när en produkt kan anses vara satt i omlopp.
In Case C-402/03 Skov and Bilka [2006] ECR I-199, the Court was asked whether Directive 85/734/EEC precludes a national rule under which a supplier bears unlimited responsibility for the producer’s no-fault liability under the directive.
I dom av den 10 januari 2006 i mål C-402/03, Skov och Bilka (REG 2006, s. I-199), tog domstolen ställning till frågan huruvida nämnda direktiv utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken en leverantör utan begränsning bär tillverkarens strikta ansvar enligt samma direktiv.
After stating that the directive introduces no-fault liability and imposes it on the producer, and that the directive seeks to achieve complete harmonisation in the matters regulated by it, the Court reached the conclusion that the determination of the class of persons liable must be regarded as exhaustive.
Domstolen konstaterade att det genom direktivet införs ett strikt ansvar som tillskrivs tillverkaren och att direktivet eftersträvar en fullständig harmonisering i de frågor som däri behandlas, och den kom därför fram till att den personkrets som fastställs skall anses uttömmande reglerad.
Since the directive provides for the supplier to be liable only in the case where the producer cannot be identied, national legislation laying down that the supplier is to be answerable directly to injured persons for defects in a product extends the class of persons liable and is therefore not permissible.
Eftersom det i direktivet föreskrivs ansvar för leverantören endast när tillverkaren av produkten inte kan identifieras, innebär en nationell bestämmelse vari det föreskrivs att leverantören bär ett produktansvar direkt gentemot skadelidande att personkretsen utvidgas, och den är således otillåten.
With regard to fault-based liability of producers, on the other hand, the Court held that the directive does not prevent a national rule under which the supplier is answerable without restriction for the fault-based liability of the producer, since the system of rules put in place by the directive does not preclude the application of other systems of contractual or noncontractual liability based on other grounds, such as fault or a warranty in respect of latent defects.
Domstolen slog däremot fast att när det gäller tillverkarens culpaansvar utgör direktivet inte hinder för en nationell bestämmelse enligt vilken leverantören är skyldig att, utan begränsning, bära tillverkarens culpaansvar, eftersom det genom direktivet införda systemet inte utesluter att man kan tillämpa andra system för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden i vilka grunden för ansvaret är en annan, exempelvis skyddet för dolda fel eller culpa.
Case C-127/04 O’Byrne [2006] ECR I-1313 was concerned, first, with determining the moment at which a product may be regarded as put into circulation, given that the period of limitation in respect of the rights conferred on the injured person is 10 years from when the product is put into circulation, and second, with ascertaining whether one party may be substituted for another when an action is mistakenly brought against a company which is not the actual producer of the product.
I dom av den 9 februari 2006 i mål C-127/04, O’Byrne (REG 2006, s. I-1313), prövade domstolen dels när en produkt kan anses vara satt i omlopp med hänsyn till att preskriptionsfristen för de rättigheter som den skadelidande har löper i tio år från och med att produkten sätts i omlopp, dels om en part kan ersätta en annan part när en talan felaktigt väckts mot ett bolag som inte var den verkliga tillverkaren av produkten.
The Court held that a product is put into circulation when it is taken out of the manufacturing process operated by the producer and enters a marketing process in the form in which it is oered to the public in order to be used or consumed.
Domstolen slog fast att en produkt har satts i omlopp när den har lämnat det tillverkningsled som tillverkaren igångsatt och tagits in i ett försäljningsled där den bjuds ut till allmänheten för användning eller konsumtion.
It is unimportant whether the product is sold directly by the producer to the user or to the consumer or whether that sale is carried out using one or more links in a distribution chain.
Det har föga betydelse att produkten säljs direkt av tillverkaren till användaren eller konsumenten eller att denna försäljning sker via en eller flera länkar i en distributionskedja.
Accordingly, when one of the links in the distribution chain is closely connected to the producer, that connection can have the eect that that entity is to be regarded as involved in the manufacturing process of the product concerned.
När därför en av länkarna i distributionskedjan är nära knuten till tillverkaren kan denna anknytning leda till att denna enhet faktiskt är involverad i tillverkningsprocessen för den berörda produkten.
When an action is brought against a company mistakenly considered to be the producer of a product, it is for national law to determine the conditions in accordance with which
Detta innebär att när en talan väcks mot ett bolag som felaktigt anses vara tillverkare av en produkt, är det på grundval av nationell rätt som det skall fastställas på vilka villkor det är möjligt att låta en part ersätta en annan part.
Council Directive 85/374/EEC of 25 July 1985 on the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning liability for defective products (OJ L 210, 7.8.1985, p. 25).
Rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT L 210, s. 25; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239).
In Case C-356/04 Lidl Belgium (judgment of 19 September 2006, not yet published in the ECR), the Court was required to interpret Directive 84/450/EEC 30 in relation to comparative advertising.
I fråga om jämförande reklam tolkade domstolen i dom av den 19 september 2006 i mål C-356/04, Lidl Belgium (REG 2006, s. I-0000) direktiv 84/45030.
The Court was asked whether two specic forms of comparative advertising are legitimate, both founded on a price comparison without the advertisement specifying the goods compared and the corresponding prices.
Domstolen hade att ta ställning till huruvida två särskilda former av jämförande reklam som båda bygger på en prisjämförelse var legitima, utan att det emellertid i reklammeddelandena preciseras vilka varor och priser det är som jämförs.
First, the Court held that the directive does not preclude comparative advertising from relating collectively to selections of basic consumables sold by two competing chains of stores insofar as those selections each consist of individual products which, when viewed in pairs, individually satisfy the requirement of comparability laid down by the directive.
Domstolen slog fast å ena sidan att nämnda direktiv inte utgör hinder för jämförande reklam i vilken det hänvisas till sortiment av dagligvaror som säljs av två konkurrerande varuhuskedjor när dessa sortiment består av enskilda produkter som, vid en parvis jämförelse, uppfyller jämförbarhetskravet i detta direktiv.
Nor does the requirement that the advertising ‘objectively compares’ the features of the goods at issue signify that the products and prices compared, that is to say both those of the advertiser and those of all of his competitors involved in the comparison, must be expressly and exhaustively listed in the advertisement.
Vidare innebär kravet att reklamen ”på ett objektivt sätt [skall] jämför[a]” de aktuella varornas utmärkande egenskaper inte att alla jämförda produkter och priser, det vill säga såväl annonsörens som samtliga berörda konkurrenters, uttryckligen och uttömmande måste räknas upp i reklammeddelandet.
The features of those goods must, however, be veriable, a requirement which is met by their prices, by the general level of the prices charged by a chain of stores in respect of its selection of comparable products and by the amount liable to be saved by consumers who purchase such products from one chain rather than the other.
Egenskaperna hos dessa varor måste emellertid vara ”kontrollerbara”, vilket är fallet när det gäller varornas priser och en varuhuskedjas allmänna prisnivå på sortiment av jämförbara produkter och den summa som konsumenten kan spara om han handlar sådana produkter hos en kedja i stället för hos den andra.
In cases where the details of the comparison which form the basis for the mention of a feature are not set out in the comparative advertising, the advertiser must indicate, in particular for the attention of the persons to whom the advertisement is addressed, where and how they may readily examine those details with a view to verifying their accuracy or to having it veried.
När de uppgifter som ligger till grund för omnämnandet av en utmärkande egenskap inte räknas upp i jämförande reklam, skall annonsören informera bland andra mottagarna av detta meddelande om var, och hur, de lätt kan ta del av dessa uppgifter för att kontrollera eller låta kontrollera riktigheten av desamma.
Second, comparative advertising claiming that the advertiser’s general price level is lower than his main competitors’, where the comparison has related to a sample of products, may be misleading when the advertisement (i) does not reveal that the comparison related only to such a sample and not to all the advertiser’s products, (ii) does not identify the details of the comparison made or inform the persons to whom it is addressed of the information source where such identication is possible, or (iii) contains a collective reference to a range of amounts that may be saved by consumers who make their purchases from the advertiser rather than from his competitors without specifying individually the general level of the prices charged, respectively, by each of those competitors and the amount that consumers are liable to save by making their purchases from the advertiser rather than from each of the competitors.
Jämförande reklam, i vilken det anges att annonsörens allmänna prisnivå är lägre än annonsörens huvudsakliga konkurrenters trots att jämförelsen endast grundar sig på ett urval av produkter, kan anses vara vilseledande i följande tre fall: När det inte framgår av reklammeddelandet att jämförelsen endast avser ett sådant urval och inte annonsörens samtliga produkter, när det inte anges i reklammeddelandet vilka produkter som omfattas av jämförelsen eller var mottagaren kan informera sig om vilka dessa produkter är, eller när reklammeddelandet innehåller en kollektiv hänvisning till storleksordningen på den summa som en konsument som inhandlar sina dagligvaror hos annonsören i stället för hos konkurrerande varuhuskedjor kan spara, utan att de enskilda konkurrenternas allmänna prisnivåer eller den summa som kan sparas vid inköp hos en av dessa i stället för hos någon av de andra anges.
In Case C-168/05 Mostaza Claro (judgment of 26 October 2006, not yet published in the ECR), the Court was required to interpret Directive 93/13/EEC 31.
I dom av den 26 oktober 2006 i mål C-168/05, Mostaza Claro (REG 2006, s. I-0000), tolkade domstolen direktiv 93/1331.
It was asked whether, where an action has been brought before a national court for annulment of an arbitration award against the consumer made following arbitration proceedings which were required by a clause, contained in a mobile telephone contract, that has to be classied as unfair,
Domstolen tog ställning till frågan huruvida en nationell domstol som har att pröva ett yrkande om upphävande av en skiljedom till nackdel för konsumenten som meddelats efter ett skiljeförfarande som föreskrivs i ett avtalsvillkor i ett mobiltelefonabonnemang, vilket måste betecknas som oskäligt, kan bifalla detta yrkande trots att konsumenten inte åberopat detta förhållande vid skiljedomstolen.
Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984 relating to the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning misleading and comparative advertising, as amended by Directive 97/55/EC of the European Parliament and of the Council of 6 October 1997 (OJ L 250, 19.9.1984, p. 17).
Rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om vilseledande reklam, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 97/55 av den 6 oktober 1997 (EGT L 250, s. 17; svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 211).
Council Directive 93/13/EEC of 5 April 1993 on unfair terms in consumer contracts (OJ L 95, 21.4.1993, p. 29).
Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
Court of Justice the national court can uphold the action although the consumer did not plead that the clause was unfair before the arbitrator.
I dom av den 7 december 2006 i mål C-306/05, SGAE (REG 2006, s.
The Court held that Directive 93/13/EEC is to be interpreted as meaning that a national court must determine whether the arbitration agreement is void and annul the award where the agreement contains an unfair term, even though the consumer has not pleaded that invalidity in the course of the arbitration proceedings, but only in the course of the action for annulment.
I-0000), som rörde upphovsrätt och närstående rättigheter, preciserade domstolen begreppet ”överföring till allmänheten” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 2001/2932, genom vilken en ensamrätt inrättas för upphovsmän att tillåta eller förbjuda sådan förmedling av deras verk.
So far as concerns copyright and related rights, in Case C-306/05 SGAE (judgment of 7 December 2006, not yet published in the ECR), the Court explained the concept of ‘communication to the public’ within the meaning of Article 3(1) of Directive 2001/29/EC 32, which establishes the exclusive right for authors to authorise or prohibit such communication of their works.
I ett mål mellan SGAE, som är ett spanskt företag som förvaltar upphovsrätt, och ett hotellföretag vände sig Audiencia Provincial de Barcelona (Spanien) till domstolen, som särskilt hade att ta ställning till huruvida nämnda begrepp omfattar sändning av program via TV-apparater som är installerade i hotellrum.
On a reference from the Audiencia Provincial de Barcelona (Spain) in proceedings between the SGAE, which is a Spanish body responsible for copyright management, and a hotel company, the Court was required, in particular, to determine whether that concept covers the broadcasting of programmes through television sets in hotel rooms.
Domstolen gjorde en helhetsbedömning vid sin tolkning av den aktuella bestämmelsen i direktiv 2001/29 mot bakgrund av den folkrätt som direktivet syftar till att genomföra på gemenskapsnivå, i detta fall Bernkonventionen för skydd av litterära och konstnärliga verk av den 24 juli 1971, och det fördrag om upphovsrätt som Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO) antog den 20 december 1996.
Interpreting the provision in question of Directive 2001/29/EC in the light of the international law to which the directive is intended to give eect at Community level, in the case in point the Berne Convention for the Protection of Literary and ArtisticWorks of 24 July 1971 and the World Intellectual Property Organisation (WIPO) Copyright Treaty of 20 December 1996, the Court adopted a global approach.
Domstolen anförde att de eventuella TV-tittare som tittar på verken inte enbart är rumsgäster i ett hotell och gäster som befinner sig i hotellets andra utrymmen och som har en TV-apparat till sitt förfogande, utan även de gäster i ett sådant hotell som efterträder varandra.
It observed that the potential television viewers of the works are not only customers in rooms and customers present in other areas of the hotel where a television set is available, but also the hotel’s successive customers.This amounts to a large number of persons, who must be considered to be a public within the meaning of Directive 2001/19/EC.
Dessa utgörs av ett ganska stort antal personer som kan anses tillhöra allmänheten i den mening som detta begrepp har enligt direktiv 2001/19.
The Court accordingly held that, while the installation of television sets in hotel rooms does not in itself constitute a communication to the public, on the other hand the distribution of a signal by means of those television sets by the hotel to customers is such a communication.
Domstolen fann därför att även om installation i hotellrum av TV-apparater inte i sig utgör överföring till allmänheten, är det fråga om sådan överföring vid sändningen av en signal till hotellgäster via hotellets TV-apparater.
In addition, the private nature of the rooms is not material.
Att dessa rum är av privat beskaffenhet saknar betydelse.