natgillin/translations-raw huggingface dataset:
On 14 September 2007, the Lietuvos apeliacinis teismas made an order by which it found Mrs Rinau’s application inadmissible.
Genom avgörande av den 14 september 2007 avvisade Lietuvos apeliacinis teismas Inga Rinaus ansökan.
According to that court, the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg pursuant to Article 42 of the Regulation stated that all the conditions necessary to the issue of such a certificate, as set out in Article 42(2), had been satisfied.
Nämnda domstol fann att det i det intyg som Amtsgericht Oranienburg hade utfärdat med stöd av artikel 42 i förordningen angavs att samtliga rekvisit som föreskrivs i artikel 42.2 för att utfärda ett dylikt intyg var uppfyllda.
Taking the view that the judgment, in so far as it ordered the return of the child to Germany, ought to have been directly enforced pursuant to the provisions of Section 4 of Chapter III of the Regulation, without the need for special exequatur proceedings for the recognition and enforcement of judicial decisions, the Lietuvos apeliacinis teismas held that it was necessary to declare inadmissible Mrs Rinau’s application for nonrecognition of the part of the judgment ordering her to return the child to Mr Rinau and to leave her in his custody.
Lietuvos apeliacinis teismas kom fram till att avgörandet om återlämnande av barnet till Tyskland omedelbart borde ha verkställts enligt bestämmelserna i kapitel III avsnitt 4 i förordningen utan något särskilt exekvaturförfarande för erkännande och verkställighet av domstolsavgöranden. Domstolen fastställde därför att Inga Rinaus ansökan om ickeerkännande av avgörandet, i den del det fastställs att barnet ska överlämnas i faderns vård, inte kunde tas upp till sakprövning.
Mrs Rinau then lodged an appeal on a point of law before the Lietuvos Aukščiausiasis Teismas to have that order set aside and a fresh decision adopted granting her application for nonrecognition of the judgment of the Amtsgericht Oranienburg of 20 June 2007, in so far as that judgment awarded custody of Luisa to Mr Rinau and ordered Mrs Rinau to return the child to her father and to leave her in his custody.
Inga Rinau överklagade till Lietuvos Aukščiausiasis Teismas och yrkade därvid att nämnda avgörande skulle upphävas och ersättas med ett nytt avgörande genom vilket ansökan om ickeerkännande av avgörandet av den 20 juni 2007 från Amtsgericht Oranienburg, i den del det fastställs att vårdnaden om Luisa ska anförtros Michael Rinau och att Inga Rinau ska överlämna barnet i faderns vård, bifalls.
In these circumstances the Lietuvos Aukščiausiasis Teismas decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos Aukščiausiasis Teismas att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EG-domstolen:
The urgent procedure
Förfarandet för brådskande mål
By an order of 21 May 2008, lodged at the Court Registry on 22 May 2008, the Lietuvos Aukščiausiasis Teismas requested that the reference for a preliminary ruling be dealt with under the urgent procedure provided for in Article 104b of the Rules of Procedure.
Genom beslut av den 21 maj 2008, som inkom till domstolens kansli den 22 maj 2008, inkom Lietuvos Aukščiausiasis Teismas med en ansökan om att begäran om förhandsavgörande skulle handläggas enligt förfarandet för brådskande mål i artikel 104b i rättegångsreglerna.
The referring court reasoned that request by reference to recital 17 in the preamble to the Regulation, which refers to the return without delay of a child which has been removed or retained, and to Article 11(3) of that regulation, which sets a deadline of six weeks for the court to which an application for return is made to issue its judgment.
Som skäl för denna ansökan hänvisade Lietuvos Aukščiausiasis Teismas till skäl 17 i förordningen, där det anges att ett bortfört barn omedelbart ska återföras, och till artikel 11.3 i förordningen. I sistnämnda bestämmelse anges att en domstol som erhållit en ansökan om återlämnande av ett barn ska meddela sitt beslut inom sex veckor efter det att den erhållit ansökan.
The referring court finds that it is necessary to act urgently on the ground that any delay would be very unfavourable to the relationship between the child and the parent with whom she does not live.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas anser att det finns ett behov av att handlägga målet enligt förfarandet för brådskande mål, eftersom varje dröjsmål i hög grad skulle inverka menligt på relationen mellan barnet och den förälder som barnet inte bor hos.
The damage to that relationship could be irreparable.
Det finns en risk att en sådan försämrad relation mellan barnet och föräldern inte går att reparera.
The referring court also relies on the need to protect the child against any possible harm and the need to ensure a fair balance between the interests of the child and those of her parents, which is another reason for having recourse to the urgent procedure.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas har som skäl för sin ansökan även angett att det finns ett behov av att skydda barnet mot eventuell skada och att det är nödvändigt att göra en riktig avvägning mellan barnets och föräldrarnas intressen.
On a proposal from the Judge-Rapporteur and after hearing the Advocate General, the Third Chamber of the Court decided to allow the referring court’s request that the reference for a preliminary ruling be dealt with under an urgent procedure.
På grundval av referentens förslag och sedan generaladvokaten hörts, beslutade domstolens tredje avdelning att bifalla ansökan från Lietuvos Aukščiausiasis Teismas om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål.
The Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (OJ 1978 L 304, p.
Syftet med konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s.
To that end, it introduced rules on jurisdiction and procedures for the recognition and enforcement of judgments in those matters.
I konventionen återfinns därför bestämmelser om domstols behörighet och förfaranden för erkännande och verkställighet av domar på detta område.
Those rules were based on the principle of the trust of the courts of one Contracting State in the decisions taken by the courts of another Contracting State and vice versa.
Dessa bestämmelser hade sin grund i principen om att domstolarna i en avtalsslutande stat ska ha förtroende för de avgöranden som meddelas av domstolarna i en annan avtalsslutande stat, och vice versa.
According to Article 1 thereof, that convention is not to apply as regards the status or legal capacity of natural persons and rights in property arising out of a matrimonial relationship.
Konventionen är inte tillämplig på fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga och makars förmögenhetsförhållanden (artikel 1 i konventionen av den 27 september 1968).
The guiding principles of the conventions referred to in the two previous paragraphs were taken over, in matrimonial matters and matters of parental responsibility, by the Regulation.
När det gäller äktenskapsmål och mål om föräldraansvar, bygger förordningen på de överväganden som låg till grund för de konventioner som nämns i de två föregående punkterna.
The Regulation is applicable in civil matters relating to divorce, legal separation or marriage annulment and to the attribution, exercise, delegation, restriction or termination of parental responsibility.
Förordningen ska tillämpas på civilrättsliga frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap samt om tillerkännande, utövande, delegering, upphörande eller begränsande av föräldraansvar.
Under recital 21 in the preamble thereto, the Regulation is based on the idea that the recognition and enforcement of judgments given in a Member State must be based on the principle of mutual trust and the grounds for nonrecognition must be kept to the minimum required.
Enligt skäl 21 i förordningen grundar sig förordningen på tanken att erkännande och verkställighet av domar som har meddelats i en medlemsstat bör bygga på principen om ömsesidigt förtroende, och skälen för att vägra erkännande bör begränsas till ett minimum.
According to recitals 12 and 13 in the preamble thereto, the Regulation is based on the idea that the best interests of the child must prevail and, under recital 33, the Regulation seeks to ensure respect for the fundamental rights of the child, as set out in Article 24 of the Charter of Fundamental Rights of the European Union.
Enligt skälen 12 och 13 i förordningen är förordningen utformad utifrån tanken om att barnets bästa är av överordnad betydelse. I skäl 33 anges att förordningen syftar till att säkerställa respekt för barnets grundläggande rättigheter enligt artikel 24 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
The Regulation seeks, in particular, to deter child abductions between Member States and, in cases of abduction, to obtain the child’s return without delay.
Syftet med förordningen är särskilt att förmå människor att inte bortföra barn från en medlemsstat till en annan och om ett barn bortförs att möjliggöra att barnet återförs omedelbart.
Under recital 17 in the preamble thereto, the Regulation complements the provisions of the 1980 Hague Convention, which nevertheless remains applicable.
Enligt skäl 17 i förordningen utgör förordningen ett komplement till bestämmelserna i 1980 års Haagkonvention, som trots allt ska fortsätta att tillämpas.
Pursuant to Article 60, the Regulation is to take precedence over the 1980 Hague Convention.
Enligt artikel 60 i förordningen gäller förordningen framför 1980 års Haagkonvention.
The questions referred for a preliminary ruling should be answered in the light of the observations and principles recalled in paragraphs 47 to 54 of this judgment.
Det är mot bakgrund av de anmärkningar och principer som anges i punkterna 47–54 ovan som domstolen kommer att besvara tolkningsfrågorna.
The fourth to sixth questions
Den fjärde, den femte och den sjätte frågan
By its fourth to sixth questions, which it is appropriate to examine together and first, the referring court is essentially asking whether the adoption by a court of the Member State of origin of a decision that the child be returned and the issue of the certificate under Article 42 of the Regulation comply with the objectives of and procedures under that regulation where a court of the Member State where the child is wrongfully retained has taken a decision that the child be returned to the Member State of origin.
Domstolen kommer först att göra en gemensam prövning av den fjärde, den femte och den sjätte frågan. Den nationella domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida det är förenligt med de mål som eftersträvas med och förfarandena i förordningen att en domstol i ursprungsmedlemsstaten beslutar om återlämnande av barnet och utfärdar ett sådant intyg som avses i artikel 42 i förordningen, då en domstol i den medlemsstat i vilken barnet olovligen kvarhålls har beslutat om återlämnande av barnet till ursprungsmedlemsstaten.
The referring court also seeks to ascertain whether Article 24 of the Regulation must be interpreted as meaning that the court of the Member State in which the child is wrongfully retained is obliged to recognise the decision requiring the child’s return issued by the court of the Member State of origin if that court failed to observe the procedures laid down in the Regulation.
Den nationella domstolen vill även få klarhet i huruvida artikel 24 i förordningen ska tolkas så, att domstolen i den medlemsstat i vilken barnet olovligen kvarhålls ska erkänna det avgörande som domstolen i ursprungsmedlemsstaten har fattat angående barnets återlämnande om domstolen i ursprungsmedlemsstaten inte har iakttagit de förfaranden som föreskrivs i förordningen.
Article 11(8) of the Regulation states that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
I artikel 11.8 i förordningen föreskrivs att ”[u]tan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i 1980 års Haagkonvention skall en senare dom som kräver att barnet återlämnas och som meddelas av en domstol som har behörighet enligt denna förordning vara verkställbar i enlighet med kapitel III avsnitt 4 för att säkerställa att barnet återlämnas”.
According to some of the observations submitted to the Court, the effect of that provision is that a certificate can be issued pursuant to Article 42 of the Regulation only if a judgment of nonreturn has been issued beforehand pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.
Enligt vissa av de yttranden som har inkommit till domstolen innebär denna bestämmelse att ett intyg enligt artikel 42 i förordningen endast kan utfärdas om ett avgörande om att inte återlämna barnet först har meddelats med tillämpning av artikel 13 i 1980 års Haagkonvention.
It would follow, in the main proceedings, that the fact that the Lietuvos apeliacinis teismas ordered the return of the child, by its decision of 15 March 2007, would have prevented the courts of the Member State of origin from issuing a certificate pursuant to Article 42, as the Amtsgericht Oranienburg did by its decision of 20 June 2007, which was upheld by the decision of 20 February 2008 of the Brandenburgisches Oberlandesgericht.
För målet vid den nationella domstolen skulle detta då innebära följande. Den omständigheten att Lietuvos apeliacinis teismas den 15 mars 2007 förordnade om att barnet skulle återlämnas utgjorde hinder för domstolarna i ursprungsmedlemsstaten att utfärda ett intyg med tillämpning av artikel 42, såsom Amtsgericht Oranienburg gjorde i sitt avgörande den 20 juni 2007, vilket fastställdes av Oberlandesgericht Brandenburg den 20 februari 2008.
The interpretation that a certificate cannot be issued pursuant to Article 42 of the Regulation unless a judgment of nonreturn has been issued beforehand must be adopted.
Domstolen gör härvid följande tolkning. Ett intyg kan inte utfärdas enligt artikel 42 i förordningen utan att ett avgörande om att inte återlämna barnet först har meddelats.
That is the interpretation which follows from the Regulation as a whole and, in particular, from Article 11(8) thereof.
Att denna tolkning är den riktiga framgår nämligen av förordningen i dess helhet och särskilt av artikel 11.8 i förordningen.
Having provided that a judgment given in a Member State is to be recognised in the other Member States without any special procedure being required, the Regulation organises the recognition and declaration of enforceability of judgments in two parts (Articles 21(1) and (3), 11(8), 40(1) and 42(1)).
Efter det att det i förordningen föreskrivits att en dom som har meddelats i en medlemsstat ska erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas, återfinns i förordningen två grupper av bestämmelser om erkännande och verkställbarhetsförklaring av domar (artiklarna 21.1, 21.3, 11.8, 40.1 och 42.1).
According to the first part, the adoption of a decision of recognition and the declaration of enforceability may be requested in accordance with the procedures provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Enligt den första gruppen kan en berörd part, genom att anlita de förfaranden som föreskrivs i kapitel III avsnitt 2 i förordningen, få fastställt att domen ska erkännas och få förklarat att domen är verkställbar.
By the second part, the enforceability of certain judgments concerning rights of access or requiring the return of the child is subject to the provisions of Section 4 of that chapter.
Enligt den andra gruppen av bestämmelser ska verkställbarheten av vissa domar angående umgänge eller om återlämnande av barn underkastas bestämmelserna i avsnitt 4.
That second part ties in very closely with the provisions of the 1980 Hague Convention and seeks, provided that certain conditions are satisfied, the immediate return of the child.
Denna andra grupp av bestämmelser följer noggrant bestämmelserna i 1980 års Haagkonvention, och den syftar till att barnet ska återlämnas omedelbart om vissa villkor är uppfyllda.
Although intrinsically connected with other matters governed by the Regulation, in particular rights of custody, the enforceability of a judgment requiring the return of a child following a judgment of nonreturn enjoys procedural autonomy, so as not to delay the return of a child who has been wrongfully removed to or retained in a Member State other than that in which that child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Verkställigheten av ett avgörande om återlämnande av ett barn som meddelas efter ett avgörande om att inte återlämna barnet har i sig kopplingar till andra områden som regleras genom förordningen, bland annat vårdnad. Trots detta är verkställigheten processuellt autonom, detta för att förhindra dröjsmål med att återlämna ett barn som olovligen bortförts eller kvarhålls i en annan medlemsstat än den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet.
The procedural autonomy of the provisions in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation and the priority given to the jurisdiction of the court of origin, in the context of Section 4 of Chapter III of the Regulation, are reflected in Articles 43 and 44 of the
Att bestämmelserna i artiklarna 11.8, 40 och 42 i förordningen är processuellt autonoma, jämte den omständigheten att ursprungsdomstolens behörighet har företräde, inom ramen för kapitel III avsnitt 4 i förordningen, återspeglas i artiklarna 43 och 44
Regulation, which provide that the law of the Member State of origin is to be applicable to any rectification of the certificate, that no appeal is to lie against the issuing of a certificate and that that certificate is to take effect only within the limits of the enforceability of the judgment.
I dessa bestämmelser föreskrivs att lagen i ursprungsmedlemsstaten ska tillämpas vid varje rättelse av intyget, att beslutet om att utfärda intyg inte kan överklagas och att intyget inte ska få rättsverkningar utöver vad som följer av domens verkställbarhet.
It should be noted that the procedure provided for in the event of return of a child following a judgment of nonreturn takes over and reinforces the provisions of Art -icles 12 and 13 of the 1980 Hague Convention.
Domstolen betonar härvid att förfarandet för återlämnande av ett barn efter ett avgörande om att inte återlämna barnet återger och förstärker bestämmelserna i artiklarna 12 och 13 i 1980 års Haagkonvention.
In particular, the period for adjudicating on an application for nonreturn is very short.
Bland annat är fristen för att avgöra en ansökan om att inte återlämna barnet mycket kort.
Moreover, a final decision requiring return may be adopted by a court having jurisdiction under the Regulation.
I övrigt kan ett definitivt avgörande om återlämnande meddelas av en behörig domstol enligt förordningen.
Lastly, the procedure culminates in the certification of the decision which gives it special enforceability, the conditions for granting that certificate and the effects thereof being expressly set out in the Regulation.
Förfarandet avslutas med att avgörandet förses med ett intyg, som medför att avgörandet blir verkställbart på ett särskilt sätt. Rekvisiten för att utfärda ett sådant intyg och vilka verkningar intyget får definieras uttryckligen i förordningen.
Thus, as regards the conditions for granting a certificate, Article 42(2) of the Regulation provides that the judge of origin who delivered the judgment referred to in Article 40(1)(b) of the Regulation is to issue the certificate only if:
Vad gäller rekvisiten för att utfärda ett sådant intyg framgår det av artikel 42.2 i förordningen att domaren vid ursprungsdomstolen som meddelat den dom som avses i artikel 40.1 b i förordningen ska utfärda intyget endast om
‘(a) the child was given an opportunity to be heard, unless a hearing was considered inappropriate having regard to his or her age or degree of maturity;
”a) barnet har fått möjlighet att komma till tals, om detta inte ansetts olämpligt med hänsyn till barnets ålder eller mognad, b) parterna fått möjlighet att yttra sig, och
(c) the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.’
RINAU c) domstolen har meddelat domen med beaktande av de skäl och den bevisning som legat till grund för det beslut som meddelats enligt artikel 13 i 1980 års Haagkonvention”.
It should be recalled that those rules apply only in the event of return of a child following a judgment ordering nonreturn referred to in Article 11(8) of the Regulation.
Domstolen erinrar om att detta regelverk endast är tillämpligt då det är fråga om återlämnande av barn efter ett avgörande om att inte återlämna barnet enligt artikel 11.8 i förordningen.
Article 11(8) of the Regulation supports that view, stating that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Artikel 11.8 i förordningen ger stöd för en sådan tolkning. I denna bestämmelse föreskrivs följande: ”Utan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i 1980 års Haagkonvention skall en senare dom som kräver att barnet återlämnas och som meddelas av en domstol som har behörighet enligt denna förordning vara verkställbar i enlighet med kapitel III avsnitt 4 för att säkerställa att barnet återlämnas.”
Recital 17 in the preamble to the Regulation confirms that interpretation, stating that a nonreturn decision ‘could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention’.
Att denna tolkning är riktig bekräftas av skäl 17 i förordningen. I nämnda skäl 17 anges att ett avgörande om att inte återlämna barnet ”… dock [bör] kunna ersättas med en senare dom av domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet”.
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
I artikel 42.2 c i förordningen föreskrivs vidare att domstolen ska beakta de skäl och den bevisning som legat till grund för det beslut som meddelats enligt artikel 13 i 1980 års Haagkonvention. Av denna artikel 42.2 c framgår att domstolen får avgöra målet först efter det att ett avgörande om att inte återlämna barnet har meddelats i den verkställande medlemsstaten.
It follows from this that Article 40(1)(b) of the Regulation is a provision which applies only where a nonreturn decision has been taken beforehand in the Member State of enforcement.
Artikel 40.1 b i förordningen är således en bestämmelse som endast är tillämplig då ett avgörande om att inte återlämna barnet först har meddelats i den verkställande medlemsstaten.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
I de yttranden som nämns i punkt 58 ovan har det framhållits vilka konsekvenser en sådan tolkning skulle få. Domstolen finner dock att denna tolkning inte medför de konsekvenser som gjorts gällande.