natgillin/translations-raw huggingface dataset:
OPINION OF MRS KOKOTT — CASE C-188/07 particular because there are no rules therein governing the selection of the party responsible for bearing the costs.
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT KOKOTT — MÅL C-188/07 av att valet av kostnadsansvariga inte regleras i denna artikel.
national courts to examine whether the production of the waste can also be attributed to Total France.
på den behöriga nationella domstolen att pröva om även Total France är ansvarigt för produktionen av avfall.
It is thus possible that Total France is responsible for bearing the cost of disposing of the oil waste because it produced the heavy fuel oil, but also in the event that it produced the oil waste.
Således kan Total France anses vara ansvarigt för kostnaderna för bortskaffande av oljeavfall, eftersom det tillverkat den tunga eldningsoljan, men också om det producerat oljeavfallen.
Total International Ltd can be ordered to bear the cost only if it produced the oil waste.
Total international Ltd kan endast förpliktas att betala kostnaderna om det producerat oljeavfallen.
Selection of the party responsible for bearing the costs under Article 15 of the Waste Framework Directive in accordance with the polluterpays principle
Valet av kostnadsansvariga enligt artikel 15 i ramdirektivet om avfall på grundval av principen ”förorenaren betalar”
The judgment in Van de Walle concerned fuel leaked from a service station which contaminated the surrounding land.
I domen i målet Van de Walle m.fl. rörde det sig om drivmedel som hade spillts ut ur en bensinstation och förorenade den omgivande marken.
The responsible party in principle was the manager of the service station, who had bought the fuel to meet the service station’s operating needs, was therefore the holder and, for the purpose of his operations, had it in stock when it became waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Som ansvarig för detta anses i princip bensinstationsföreståndaren som har köpt drivmedel inom ramen för sin verksamhet och som därför var innehavare och lagrade dessa inom ramen för sin verksamhet när drivmedlen blev avfall i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442.
73 Only if exceptionally the poor condition of the service station’s storage facilities and the leak of hydrocarbons could be attributed to a disregard of contractual obligations by the petroleum undertaking which supplied that service station, or to any actions which could render that undertaking liable, could that undertaking be responsible.
73Endast om undantagsvis bristerna i bensinstationens lageranläggningar och läckaget av kolväten kan anses vara en följd av att det oljeföretag som levererade till bensinstationen har underlåtit att uppfylla sina avtalsförpliktelser, eller en följd av olika handlingar som kan medföra ansvar för detta företag skulle detta företag kunna vara ansvarigt.
Then the activities of that undertaking could be considered to have produced waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442 and it could accordingly be regarded as the holder of the waste. 74
I det fallet skulle det vara möjligt att anse att nämnda företag genom sin verksamhet har gett upphov till avfall i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 75/442 och att det följaktligen kan anses vara innehavare av detta avfall. 74
The question also arises whether Total France and possibly Total International Ltd must bear the cost of disposing of the oil waste because they fall within the group of persons referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive.
Vidare uppkommer frågan huruvida Total France och eventuellt Total international Ltd redan måste bära kostnaderna för bortskaffande av oljeavfall av det skälet att de omfattas av den personkrets som nämns i artikel 15 i ramdirektivet om avfall.
According to the Court, the cost is therefore to be borne by the person who produced the waste.
Enligt domstolen skall således den som producerat avfall bära kostnaden.
75 However, Article 15 designates only the group of those who may pos-
75 De personer som anges i artikel 15 i ramdirektivet om avfall betecknar däremot endast
73 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 59).
73 — Domen i det ovan i fotnot 27 nämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 59.
74 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 60).
74 — Domen i det ovan i fotnot 27 nämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 60.
75 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 58).
75 — Domen i det ovan i fotnot 27 nämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 58.
In fact, the Commission seems to take the view that all those referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive may be required to bear the cost of disposing of waste.
Uppenbarligen anser kommissionen i själva verket att alla de personer som nämns i artikel 15 i ramdirektivet om avfall kan bli skyldiga att bära kostnaderna för bortskaffande av avfall.
On the other hand, at the hearing the United Kingdom maintained that Article 15 of the Waste Framework Directive does not establish any rules on liability, in
Förenade kungariket anförde däremot vid förhandlingen att artikel 15 i ramdirektivet om avfall inte föreskriver någon ansvarsordning, bland annat på grund
sibly be responsible for bearing the cost, from whom it is necessary to select the person who is to bear the costs, in accordance with the polluterpays principle.
COMMUNE DE MESQUER kretsen möjliga kostnadsansvariga, bland vilka den som skall förpliktas att bära kostnaderna skall väljas enligt principen ”förorenaren betalar”.
Nevertheless, some rules on dealing with waste impose the cost of its disposal in principle on the producer of the product which became waste.
Enligt vissa bestämmelser om hantering av avfall åläggs likväl i princip tillverkaren av den produkt som blivit avfall att bära kostnaderna för dess avskaffande.
In this connection the Commission refers to Directive 2006/66/EC of 6 September 2006 on batteries and accumulators and waste batteries and accumulators and repealing Directive 91/157/EEC, 77Article 8 of which provides that producers of batteries and accumulators are to bear the costs of their disposal as waste.
Kommissionen har i detta sammanhang åberopat direktiv 2006/66/EG av den 6 september 2006 om batterier och ackumulatorer och förbrukade batterier och ackumulatorer och om upphävande av direktiv 91/157/EEG, 77i vilket det i artikel 8 föreskrivs att producenter av batterier och ackumulatorer skall bära kostnaderna för bortskaffandet av desamma 78.
78 In addition, under Article 15 of European Parliament and Council Directive 94/62/EC of 20 December 1994 on packaging and packaging waste 79 the Member States may impose the costs of disposal under the law on waste on the producer of the packaging. 80
Enligt artikel 15 i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall 79 kan även medlemsstaterna förplikta förpackningsproducenten att bära kostnaderna för den avfallsrättsliga hanteringen 80.
This interpretation of the polluterpays principle, as a principle governing the apportionment of costs, is consistent with other language versions which — unlike the German version — do not use a notion of causality, but state that the polluter pays (polluter pays, pollueur-payeur).
Denna tolkning av principen ”förorenaren betalar” som är en princip om fördelning av kostnader är förenlig med andra språkversioner i vilka det, till skillnad från den tyska versionen, inte används något kausalitetsbegrepp, utan anges att förorenaren betalar (Polluter pays, pollueurpayeur).
Accordingly, the Court has interpreted the polluterpays principle as an expression of the proportionality principle, which requires the Member States — and the Community legislature — to refrain from imposing on anyone costs that are unnecessary having regard to the circumstances.
Följaktligen har domstolen tolkat principen att förorenaren skall betala som ett uttryck för proportionalitetsprincipen som ålägger medlemsstaterna och gemenskapslagstiftaren att med beaktande av omständigheterna inte låta någon i onödan bära kostnader.
76In the case at issue the question was whether agriculture could be called on to reduce nitrate discharges more than is commensurate with its proportion of the total amount.
76Det var i det konkreta fallet fråga om jordbruket kan åläggas större ansvar för minskningen av nitrater än vad som motsvarar dess andel av summan av kostnaderna.
With regard to the law on waste, it can be inferred, first of all, that a person cannot bear the cost of disposing of waste which comes from others.
Med beaktande av avfallslagstiftningen kan därav inledningsvis slutsatsen dras att man inte måste bära kostnaderna för hantering av avfall som härrör från andra.
Those rules have their basis in the fact that Article 15 of the Waste Framework Directive, and in particular the polluterpays principle referred to therein, do not constitute clear and definitive rules on responsibility for costs.
Dessa bestämmelser grundas på att artikel 15 i ramdirektivet om avfall och framför allt principen ”förorenaren betalar”, till vilken det hänvisas i detta direktiv, inte utgör någon klar eller uttömmande bestämmelse vad gäller kostnadsansvaret.
The polluterpays principle can and must be clarified further.
Principen ”förorenaren betalar” kan och skall i stället konkretiseras ytterligare.
This is a priority task for the legislature.
Den uppgiften ankommer främst på lagstiftaren.
If a product becomes waste, the final holder is in principle the producer of the waste since he discards the product.
När en produkt blir avfall, så är i princip den sista innehavaren producent av avfall, eftersom han gör sig av med produkten.
As Total argues, responsibility for costs on the part of the producer of the product — as is possible under Article 15 of the Waste Framework
Såsom Total har anfört förefaller det därför inte vara förenligt med principen ”förorenaren betalar” att ålägga produkttillverkaren kostnadsansvar, vilket är möjligt enligt artikel 15 i ramdirektivet om avfall.
34) and in Article 8 of Directive 2002/96/EC of 27 January 2003 on waste electrical and electronic equipment (OJ 2002 L 37, p. 24).
34) och artikel 8 i direktiv 2002/96/EG av den 27 januari 2003 om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (EUT L 37, 2003, s.
80 — Order in Case C-26/05 Plato Plastik Robert Frank [2006] ECR I-24, paragraph 34.
80 — Beslut av den 16 februari 2006 i mål C-26/05, Plato Plastik Robert Frank (REG 2006, s. I-24), punkt 34.
Courts must apply and if necessary interpret that clarification and possibly verify whether it respects the limits of the polluterpays principle.
Domstolarna måste tillämpa denna konkretisering, tolka den, om det behövs, och under vissa omständigheter pröva om den är förenlig med gränserna för principen ”förorenaren betalar”.
That principle is the criterion for any national transposition of Article 15 of the Waste Framework Directive, but it is also binding on the Community legislature since it is laid down in Article 174(2) of the Treaty as the basis for environmental policy.
Denna princip är av avgörande betydelse för införlivandet av artikel 15 i ramdirektivet om avfall med nationell rätt, men även bindande för gemenskapslagstiftaren, eftersom den i artikel 174.2 i fördraget har slagits fast som grund för miljöpolitiken.
Responsibility for costs on the part of the producer has some benefits.
Producentens kostnadsansvar har vissa fördelar.
If the producer has to pay for disposal, there is an incentive to design the product in such a way that it can be disposed of as inexpensively as possible.
Om han måste bära kostnaderna för bortskaffandet så föreligger ett incitament att utforma produkterna på så sätt att de kan bortskaffas på det mest kostnadseffektiva sättet.
This is consistent with the objective laid down in the third indent of Article 174(1) EC of prudent and rational utilisation of natural resources and the principle under Article 174(2) EC that environmental damage should as a priority be rectified at source.
Därigenom förverkligas det mål som anges i artikel 174.1 tredje strecksatsen EG, att utnyttja naturresurserna varsamt och rationellt, samt principen enligt artikel 174.2 EG att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan.
At the same time, the producer can integrate disposal costs into the price and pass them on to the final holder as the actual producer of the waste.
Samtidigt kan tillverkaren integrera kostnaderna för bortskaffande i priset och därmed övervältra kostnaden på den sista innehavaren som är den egentliga producenten av avfall.
Lastly, this arrangement for costs removes any incentive for the final holder to dispose of the product illegally in order to save disposal costs.
Slutligen avskaffar denna kostnadsregel ett incitament för den sista innehavaren att göra sig av med produkten på ett illegat sätt för att spara kostnader för bortskaffande.
There is however a need to strike a balance between certain of the objectives and principles mentioned in Article 174.
Det är emellertid nödvändigt att göra avvägningar beträffande vissa mål och principer som anges i artikel 174.
The implementation of those criteria is also complex.
Tillämpningen av kriterierna är också komplex.
The review by the Court must therefore necessarily be limited to the question whether there was a manifest error of appraisal regarding the conditions for the application of Article 174 EC. 81
Domstolsprövningen måste därför med nödvändighet begränsas till frågan huruvida det vid regleringen har gjorts en uppenbart oriktig bedömning beträffande villkoren för tillämpningen av artikel 174 EG. 81
However, the special rules on the responsibility of the producer also suggest that the imposition of the disposal costs on the producer of the product requires express provision to that effect.
De särskilda bestämmelserna om producentansvar talar emellertid också för att det krävs en uttrycklig bestämmelse för att belasta tillverkaren av produkten med kostnaderna för dess bortskaffande.
In particular, the benefits described occur only if the producer and the final holder are aware of the arrangements governing costs.
De beskrivna fördelarna uppkommer endast om producenten och den sista innehavaren har kännedom om kostnadsregeln.
Against this background, there can be no objection in principle to a decision by the Community legislature or by the national legislature to order the producer of a product from which waste came to bear the cost of its disposal.
Mot den bakgrunden kan gemenskapslagstiftarens eller den nationella lagstiftarens beslut, enligt vilket en tillverkare av den produkt från vilken avfallet härrör förpliktas att bära kostnaderna för dess bortskaffande, i princip inte ifrågasättas.
In the case of most products the producer must assume that they will become waste at some time when they are used as intended.
I fråga om de flesta produkter måste nämligen redan tillverkaren utgå från att de vid användning för avsett ändamål någon gång kommer att bli avfall.
By producing economic goods the producer therefore causes waste and is therefore also responsible in accordance with the polluterpays principle.
Tillverkaren förorsakar således avfall genom framställandet av tillgångar och är följaktligen även ansvarig enligt principen ”förorenaren betalar”.
81 — Case C-284/95 Hi-Tech [1998] ECR I-4301, paragraph 37, and Case C-86/03 Greece v Commission [2005] ECR I-10979, paragraph 88, both regard to the Community legislature.
81 — Dom av den 14 juli 1998 i mål C-284/95, Hi-Tech (REG 1998, s. I-4301), punkt 37, och av den 15 december 2005 i mål C-86/03, Grekland mot kommissionen (REG 2005, s.
Moreover, the considerations relating to responsibility for costs where products are used as intended cannot be applied unreservedly to waste which is created through extraordinary events.
Därutöver kan resonemanget avseende kostnadsansvar vid produkters användning för avsett ändamål inte oinskränkt överföras till avfall som uppkommer på grund av exceptionella händelser.
This is illustrated by the present case: when heavy fuel oil is used as intended, that is to say when it is combusted, gaseous derivatives which do not fall within the scope of the law on waste under Article 2(1)(a) of the Waste Framework
Detta illustreras av förevarande fall. Vid användning för avsett ändamål, det vill säga vid förbränning av tung eldningsolja, uppkommer gasformiga utsläpp i luften, vilka enligt artikel 2.1 a i ramdirektivet om avfall inte omfattas av tillämp-
COMMUNE DE MESQUER solely on the basis of Article 15 of the Waste Framework Directive, it would follow from the above considerations that as the producer of heavy fuel oil and/or the seller and carrier they may be ordered to bear the cost of disposing of oil waste following a shipping accident in so far as they can be accused of contributing personally to causing the leak of the heavy fuel oil.
COMMUNE DE MESQUER följden bli att de, i egenskap av producenter av tung eldningsolja och/eller säljare och befraktare, efter en fartygsolycka skulle kunna förpliktas att bära kostnaderna för bortskaffande av oljeavfall, i den mån de själva bidragit till att orsaka läckaget av den tunga eldningsoljan.
Directive accumulate in the atmosphere, and possibly to a lesser extent solid waste.
ningsområdet för avfallslagstiftningen, och möjligtvis, i begränsad omfattning, även fast avfall.
Its disposal would have been relatively inexpensive since it accumulates in a power station which is already equipped for that purpose.
Det skulle kunna bortskaffas på ett relativt kostnadseffektivt sätt, eftersom det uppkommer i ett kraftverk som redan har inrättats för detta.
After the heavy fuel oil leaks and mixes with water and sediment, however, very much larger quantities of waste are created which can be collected and disposed of only with great difficulty.
Efter det att den tunga eldningsoljan spillts ut och blandats med vatten och sediment, uppstår däremot mycket större mängder avfall, som endast med stor svårighet kan samlas in och bortskaffas.
However, a directive provision like Article 15 of the Waste Framework Directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied upon as such against an individual.
En direktivbestämmelse som den i artikel 15 i ramdirektivet om avfall kan emellertid inte i sig medföra skyldigheter för en enskild och kan således inte som sådan åberopas gentemot denne.
82The stipulations of Article 15 can therefore be applied as against the Total companies only in so far as they have a basis in French law.
82Bestämmel-serna i artikel 15 kan därför endast tillämpas gentemot bolagen i Totalkoncernen i den mån de har stöd i fransk lagstiftning.
This is the explanation for the judgment in Van de Walle: the risk of the creation of waste as a result of an accident is borne by the person who is able to prevent the accident.
Detta förklarar utgången i målet Van de Walle m.fl.. Den som kan förebygga olyckan bär risken för avfall som uppkommer på grund av olyckor.
Other persons are responsible only exceptionally where they can be accused of contributing independently to causing the waste.
Det är endast i undantagsfall som andra personer kan tillskrivas ansvar om de själva har bidragit till att orsaka olyckan.
French law might preclude liability on the part of the Total companies.
Den franska lagstiftningen skulle kunna utgöra hinder mot att hålla bolagen i Totalkoncernen ansvariga.
Article III(4)(c) of the Liability Convention, which applies in France, precludes in principle any claim for compensation against a charterer.
Den i Frankrike tillämpliga artikeln III punkt 4 c i ansvarighetskonventionen utesluter i princip nämligen allt skadeståndsanspråk mot en redare.
Exceptions arise only when the damage resulted from the charterer’s personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
Undantag från detta gäller endast om den skada som uppstår genom förorening orsakades genom redarens egna handlingar eller underlåtenhet, uppsåtligen eller hänsynslöst, och med dennes insikt om att skadan sannolikt skulle uppkomma.
The competent courts must decide whether that exclusion from liability is applicable to the Total companies. 83
Det ankommer emellertid på de behöriga domstolarna att bedöma om denna ansvarsbefrielse är tillämplig på bolagen i Totalkoncernen. 83
Application to the present case
Tillämpningen i förevarande fall
83 — The judgment of the Tribunal de grande instance de Paris of 16 January 2008 (cited in footnote 15, p.
83 — I domen från Tribunal de grande instance de Paris av den 16 januari 2008 (ovan fotnot 15), s.
35) ruled this out in the case of Total S.A.
235) uteslöts detta för Total SA.
If responsibility for costs on the part of the Total companies were to be assessed
Om kostnadsansvaret för bolagen i Totalkoncernen endast skulle bedömas på grundval av artikel 15 i ramdirektivet om avfall så skulle enligt tidigare resonemang
However, the exclusion from liability does not appear to be incompatible with Article 15 of the Waste Framework Directive, even if the persons concerned contributed to causing the waste, but is a permissible full utilisation of the scope which the polluterpays principle allows the Member States in connection with implementation.
Ansvarsbefrielsen förefaller emellertid inte ens vara oförenlig med artikel 15 i ramdirektivet om avfall om de personer som omfattas av ansvarsbefrielsen bidragit till att orsaka skadan, utan är ett tillåtet utnyttjande av det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna enligt principen ”förorenaren betalar” har vid införlivandet.
First of all, claims can be made directly against those persons, in the event of increased responsibility, where the damage resulted from their personal act or omission, committed with the intent to cause such damage, or recklessly and with knowledge that such damage would probably result.
kan anspråk framställas direkt mot dessa personer vid ökat ansvar, nämligen när den skada som uppstår genom förorening orsakades av deras egna handlingar eller av underlåtenhet, uppsåtligen eller hänsynslöst, och med insikt om att skadan sannolikt skulle uppkomma.
Secondly, the owner may have recourse against them under Article III(5) of the Liability Convention.
För det andra kan ägaren rikta anspråk mot dessa personer enligt artikel III punkt 5 i ansvarighetskonventionen.
It is therefore ensured that these persons too may be ordered to bear costs for their contribution in accordance with the polluterpays principle.
På så sätt garanteras att även dessa personer enligt principen ”förorenaren betalar” kan förpliktas att bära kostnaderna för sin medverkan.
It would be necessary to examine such a claim in particular if the Total companies are partially or wholly responsible for the ship’s accident, as the Tribunal de grande instance found 85 and as the Commission and France also consider to be possible.
Ett sådant anspråk skall särskilt prövas om bolagen i Totalkoncernen delvis eller till fullo är ansvariga för förlisningen, såsom Tribunal de grande instance har fastställt 85 och såsom kommissionen och Frankrike anser vara möjligt.
The Liability Convention and the Fund Convention clarify the apportionment of responsibility for costs in connection with oil accidents at sea.
I ansvarighetskonventionen och fondkonventionen preciseras fördelningen av kostnadsansvaret för oljeolyckor till sjöss.
The channelling of responsibility for costs to the owner of the ship under the Liability Convention is consistent with the polluterpays principle.
Den kanalisering av kostnadsansvaret till fartygsägaren som företagits i ansvarighetskonventionen motsvarar principen ”förorenaren betalar”.
As a rule, in the event of an accident the owner is responsible for the cargo of his ship becoming waste since he has responsibility for the command and condition of the ship which he operates or has operated.
Vid olyckor är denna som regel ansvarig för att fartygets last blivit avfall, eftersom han har ansvaret för manövreringen av och skicket på det fartyg som han förvaltar eller låter förvalta.