natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, goods, materials or raw materials resulting from a manufacturing or extraction process which is not primarily intended to produce that item may constitute not a residue but a by-product which the undertaking does not wish to discard but intends to exploit or market on economically advantageous terms in a subsequent process without prior processing (see Palin Granit, paragraph 34, and order in Case C-235/02 Saetti and Frediani [2004] ECR I-1005, paragraph 35).
En vara, ett material eller en råvara som uppkommer under ett tillverknings- eller brytningsförfarande, vars huvudsakliga syfte inte är denna framställning, kan betraktas som en biprodukt (och inte en restprodukt) som bolaget inte vill göra sig av med, utan som bolaget snarare har för avsikt att, utan föregående bearbetning, senare använda eller saluföra på så fördelaktiga villkor som möjligt (se domen i målet Palin Granit, punkt 34, och beslut av den 15 januari 2004 i mål C-235/02, Saetti och Frediani, REG 2004, s. I-1005, punkt 35).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Det är nämligen inte i något avseende befogat att låta dessa varor, material eller råvaror som har ett ekonomiskt värde som produkter – oavsett om de bearbetats på något sätt eller inte – och som i detta skick omfattas av lagstiftningen för dessa produkter, omfattas av bestämmelserna i direktiv 75/442 (se domen i målet Palin Granit, punkt 35, och beslutet i det ovannämnda målet Saetti och Frediani, punkt 35).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
Mot bakgrund av skyldigheten att ge avfallsbegreppet en vid tolkning i syfte att begränsa olägenheterna till följd av avfall, ska detta resonemang beträffande biprodukter emellertid begränsas till situationer där en vara, ett ämne eller en råvara inte bara kan utan verkligen kommer att återanvändas – utan föregående bearbetning – i den fortsatta produktionen (domen i målet Palin Granit, punkt 36, och beslutet i det ovannämnda målet Saetti och Frediani, punkt 36).
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Graden av sannolikhet för att ett ämne ska återanvändas utan föregående bearbetning utgör således ett andra relevant kriterium – vid sidan av det kriterium som rör frågan huruvida ämnet är en restprodukt eller inte – för bedömningen av om detta ämne ska betecknas som avfall i den mening som avses i direktiv 75/442.
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
Om det – utöver enbart möjligheten att återanvända ämnet – är ekonomiskt fördelaktigt för innehavaren att återanvända ämnet är sannolikheten stor för att detta kommer att
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
Om så är fallet kan ämnet i fråga inte betraktas som en börda som innehavaren försöker göra sig av med utan som en verklig produkt (domen i målet Palin Granit, punkt 37).
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
I målet vid den nationella domstolen har ämnet i fråga erhållits efter en oljeraffineringsprocess.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Denna restprodukt kan emellertid användas kommersiellt på ekonomiskt fördelaktiga villkor, vilket framgår av den omständigheten att den var föremål för handel och uppfyller de krav som köparen ställde på den, vilket den nationella domstolen har påpekat.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Den första frågan ska således besvaras på följande sätt. Ett ämne såsom det som är föremål för prövning i målet vid den nationella domstolen, det vill säga tung eldningsolja som sålts som bränsle, utgör inte avfall i den mening som avses i direktiv 75/442, då ämnet används eller saluförs på ekonomiskt fördelaktiga villkor och kan användas som bränsle utan föregående bearbetning.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida tung eldningsolja som oavsiktligt har spillts ut i havet efter en fartygsförlisning ska klassificeras som avfall i den mening som avses i kategori Q 4 i bilaga I till direktiv 75/442 under sådana omständigheter.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Commune de Mesquer, med vilken den franska och den italienska regeringen och kommissionen i huvudsak är eniga, anser att kolväten som spillts ut i havet, och än mer när de har blandats med vatten och sediment, ska klassificeras som avfall i den mening som avses i direktiv 75/442.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Totalbolagen anser att blandningen av kolväten, vatten och sediment från kusten utgör avfall endast om det föreligger en skyldighet att bortskaffa eller att återvinna kolväten som genom olyckshändelse spillts ut, om kolvätena är oupplösligt förbundna med vattnet och sedimentet.
The Belgian Government submits that the products thus spilled at sea should be classified not as waste within the meaning of Directive 75/442 but as heavy hydrocarbons within the meaning of the Liability Convention and the Fund Convention.
Den belgiska regeringen har påpekat att de produkter som spillts ut i havet inte ska klassificeras som avfall i den mening som avses i direktiv 75/442, utan som tunga kolväten i den mening som avses i ansvarighets- och i FIPOL-konventionerna.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
Förenade kungarikets regering, som har vitsordat att sådana kolväten kan klassificeras som avfall i den mening som avses i direktivet, anser att det är att föredra att kolväten som spillts ut i havet till följd av olyckshändelse endast omfattas av ansvarig-hets- och FIPOL-konventionen och att direktiv 75/442 följaktligen inte ska tillämpas under sådana omständigheter.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Det ska inledningsvis påpekas att bilaga I till direktiv 75/442 innehåller förteckningar över ämnen och föremål som kan klassificeras som avfall.
However, the lists are only intended as guidance, and the classification of waste is to be inferred primarily from the holder’s actions and the meaning of the term ’discard’ (see Case C-1/03 Van de Walle and Others [2004] ECR I-7613, paragraph 42).
Denna bilaga är emellertid enbart vägledande, och avfallsklassificeringen är framför allt avhängig innehavarens agerande och betydelsen av begreppet göra sig av med (se dom av den 7 september 2004 i mål C-1/03, Van de Walle m.fl., REG 2004, s. I-7613, punkt 42).
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Den omständigheten att det i bilaga I till direktiv 75/442 med titeln ”Avfallskategorier” upptas under punkt Q 4 ”[m]aterial som spillts ut, förlorats eller utsatts för någon annan olyckshändelse, inbegripet material, utrustning o.d. som förorenats på grund av olyckshändelsen” utgör enbart ett indicium på att sådant material ska omfattas av tillämpningsområdet för begreppet avfall.
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
Denna omständighet innebär inte i sig att oavsiktligt i havet utspillda kolväten som har förorenat territorialvattnet och därefter kusten i en medlemsstat kan klassificeras som avfall (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 43).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Under dessa förhållanden är det nödvändigt att pröva huruvida detta oavsiktliga kolväteutsläpp är en handling genom vilken innehavaren gör sig av med kolvätena i den mening som avses i artikel 1 a i direktiv 75/442. (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 44).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
När det berörda ämnet eller föremålet är en restprodukt, det vill säga en produkt som man inte i sig eftersträvat att framställa med avsikt att använda den senare och som innehavaren inte kan återanvända utan föregående bearbetning på fördelaktiga ekonomiska villkor, ska denna betraktas som en börda som innehavaren ”gör sig av med” (se domarna i de ovannämnda målen Palin Granit, punkterna 32–37, och Van de Walle m.fl., punkt 46).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Domstolen har slagit fast att oavsiktligt utspillda kolväten som har förorenat mark och grundvatten inte utgör en produkt som kan återanvändas utan föregående bearbetning (se domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkt 47).
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.
Detsamma gäller kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet och som har förorenat territorialvattnet och därefter kusten i en medlemsstat.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
Det står klart att användning eller saluföring av kolväten, som har spillts ut eller emulgerats med vatten eller rentav har gyttrats ihop med sediment, är en mycket osäker eller rentav hypotetisk verksamhet.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
Det är även utrett att även om det var tekniskt möjligt, skulle en dylik användning eller saluföring under alla omständigheter förutsätta föregående bearbetning som i stället för att vara ekonomiskt fördelaktig för innehavaren i praktiken skulle utgöra en betydande ekonomisk börda.
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
Härav följer att kolväten som oavsiktligt spillts ut i havet ska betraktas som ämnen som innehavaren inte tänkt sig att framställa och som han ”gör sig av med”, förvisso ofrivilligt, under transporten med följd att de ska klassificeras som avfall i den mening som avses i direktiv 75/442 (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Van de Walle m.fl., punkterna 47 och 50).
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Frågan huruvida direktivet är tillämpligt eller inte påverkas inte heller av att det oavsiktliga kolväteutsläppet inte skedde på en medlemsstats landterritorium, utan i dess exklusiva ekonomiska zon.
Without there being any need to rule on the applicability of the directive at the place where the ship sank, it suffices to observe that the hydrocarbons thus accidentally spilled drifted along the coast until they were washed up on it, so being discharged on the Member State’s land territory.
Det är således inte nödvändigt att pröva huruvida direktivet är tillämpligt på den plats där förlisningen ägde rum, utan det är tillräckligt att notera att de oavsiktligt utspillda kolvätena drev utmed kusten till dess de sköljdes upp och därmed spilldes ut på medlemsstatens landterritorium.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.
Härav följer att när en oljetanker förliser under sådana omständigheter som var fallet i målet vid den nationella domstolen, är direktiv 75/442 tillämpligt ratione loci.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Den andra frågan ska följaktligen besvaras på följande sätt. Kolväten som oavsiktligt har spillts ut i havet efter en förlisning och som blandats med vatten och sediment och som drivit längs en medlemsstarts kust till dess de sköljs upp på kusten utgör avfall i den mening som avses i artikel 1 a i direktiv 75/442, då de inte längre kan användas eller saluföras utan föregående bearbetning.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje fråga för att få klarhet i huruvida, när en oljetanker förliser, producenten av den tunga eldningsoljan som spillts ut i havet och/eller säljaren och befraktaren som transporterade eldningsoljan kan hållas ansvariga för kostnaden för bortskaffande av det avfall som uppkommit, även om ämnet som spillts ut i havet transporterades av tredje man, i detta fall en bortfraktare.
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Commune de Mesquer anser att i målet vid den nationella domstolen ska, såvitt avser tillämpningen av artikel 15 i direktiv 75/442, producenten av den tunga eldningsoljan och den som sålt eldningsoljan och chartrat det skepp som den fraktades med anses som producent och innehavare, i den mening som avses i artikel 1 b och c i direktivet, av det avfall som uppkom när ämnet spilldes ut i havet.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Enligt Totalbolagen ska inte, under sådana omständigheter som i målet vid den nationella domstolen, artikel 15 i direktiv 75/442 tillämpas med avseende på producenten av den tunga eldningsoljan eller på den som sålt oljan och chartrat det fartyg som den transporterades med, eftersom ämnet, vid den tidpunkt när olyckan som förvandlade ämnet till avfall inträffade, transporterades av tredje man.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Bestämmelsen är inte heller tillämplig på producenten av den tunga eldningsoljan endast därför att han framställde den produkt som gav upphov till avfallet.
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
Den franska regeringen, med vilken den italienska regeringen och kommissionen delvis är eniga, anser att producenten av den tunga eldningsoljan eller den som sålt oljan och chartrat det fartyg som den transporterades med kan anses som producent
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Kommissionen har emellertid tillfogat att producenten av en produkt som tung eldningsolja inte, på grund av denna verksamhet i sig, kan anses som producent eller innehavare, i den mening som avses i artikel 1 b och c i direktiv 75/442, av det avfall som uppkom när en olyckshändelse inträffade under transporten.
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Producenten är emellertid skyldig, enligt artikel 15 andra strecksatsen i direktivet, att bära kostnaden för bortskaffande av avfallet i egenskap av producent av den produkt från vilken avfallet härrör.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
Den belgiska regeringen anser att direktiv 75/442 inte är tillämpligt eftersom ansvarighetskonventionen är tillämplig.
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Förenade kungarikets regering anser även den att domstolen inte ska besvara denna fråga, eftersom målet vid den nationella domstolen avser ansvarsfrågor när tung eldningsolja spillts ut i havet.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Under sådana omständigheter som de som gäller i målet vid den nationella domstolen föreskrivs, med beaktande av syftet med direktiv 75/442, såsom det framgår av tredje skälet i direktivet, i artikel 15 andra strecksatsen i direktivet, att i enlighet med principen förorenaren betalar ska kostnaden för bortskaffande av avfallet belasta de tidigare innehavarna eller producenten av den produkt från vilken avfallet härrör.
Under Article 8 of Directive 75/442, any ‘holder of waste’ is obliged to have it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B to the directive, or to recover or dispose of it himself in accordance with the provisions of the directive (Case C-494/01 Commission v Ireland [2005] ECR I-3331, paragraph 179).
Enligt artikel 8 i direktiv 75/442 ska varje ”innehavare av avfall” överlåta det till en privat eller offentlig insamlare eller till ett företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga II A eller II B till direktivet, eller själv återvinna eller bortskaffa avfallet enligt bestämmelserna i direktivet (dom av den 26 april 2005 i mål C-494/01, kommissionen mot Irland, REG 2005 s. I-3331, punkt 179).
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
Det följer av ovannämnda bestämmelser att det i direktiv 75/442 görs en åtskillnad mellan det praktiska genomförandet av åtgärder för återvinning och bortskaffande, som enligt direktivet åligger varje ”innehavare av avfall”, oavsett om denne producerar detta avfall eller har det i sin besittning, och den finansiella bördan för sådana åtgärder, som enligt direktivet åligger, i enlighet med principen förorenaren betalar, de personer som har orsakat avfallet, oavsett om de är innehavare eller tidigare innehavare av det eller om de rentav är tillverkare av den produkt från vilken avfallet härrör (domen i det ovannämnda målet Van de Walle, punkt 58).