natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In Case C-254/08 Futura Imobiliare and Others (judgment of 16 July 2009) which concerned the calculation of waste tax, giving rise to the application of the ‘polluter pays’ principle, the Court interpreted Article 15(a) of Directive 2006/12/EC (37) as meaning that, as Community law currently stands, that provision does not preclude national legislation which, for the purposes of ¤nancing an urban waste management and disposal service, provides for a tax or charge calculated on the basis of an estimate of the volume of waste generated by users of that service and not on the basis of the quantity of waste which they have actually produced and presented for collection.
Republiken Polen hävdade att direktiven 2001/18 och 2002/53 inte kunde tillämpas i det aktuella fallet, eftersom de syftar till fri rörlighet och skydd för miljö och folkhälsa, medan den nationella lagstiftningen däremot grundade sig på etiska och religiösa hänsyn. De omtvistade nationella bestämmelserna omfattades därför inte av direktivens tillämpningsområde, med följd att de hinder för den fria rörligheten för GMO som de medför, eventuellt i strid med artikel 28 EG, hur som helst kunde motiveras med stöd av artikel 30 EG.
The national court based its reasoning on the fact that, in a situation where holders of waste have it handled by a collector, Article 15(a) of Directive 2006/12 provides that, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste must be borne by those holders.
Domstolen fann att det för att kunna döma i målet inte var nödvändigt att ta ställning till huruvida medlemsstaterna kan åberopa etiska eller religiösa skäl som motivering för att anta nationella bestämmelser som avviker från bestämmelserna i direktiven 2001/18 och 2002/53.
It is often dicult, indeed onerous, to determine the precise volume of urban waste presented for collection by each‘holder’.
Under sådana omständigheter strider sådana allmänna förbud som de i de omtvistade nationella bestämmelserna mot Republiken Polens skyldigheter såväl enligt artiklarna 22 och 23 i direktiv 2001/18 som enligt artiklarna 4.4 och 16 i direktiv 2002/53.
Accordingly, recourse to criteria founded, ¤rst, on the waste-production capacity of the ‘holders’, calculated on the basis of the surface area of the property which they occupy and of its use, and/or, second, on the nature of the waste produced can provide a means of calculating the costs of disposing of that waste and allocating them among the various ‘holders’, since those two parameters are such as to have a direct impact on the amount of the costs.
Domstolen fann att en medlemsstat som förbjuder fri rörlighet för utsäde av genetiskt modierade sorter och förbjuder att genetiskt modierade sorter upptas i den nationella sortlistan underlåter att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 22 och 23 i direktiv 2001/18 och enligt artiklarna 4.4 och 16 i direktiv 2002/53.
) Directive 2001/18/EC of the European Parliament and of the Council of 12 March 2001 on the deliberate release into the environment of genetically modi¤ed organisms and repealing Council Directive 90/220/EEC (OJ 2001 L 106, p. 1).
Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/18/EG av den 12 mars 2001 om avsiktlig utsättning av genetiskt modierade organismer i miljön och om upphävande av rådets direktiv 90/220/EEG (EGT L 106, s. 1).
) Council Directive 2002/53/EC of 13 June 2002 on the common catalogue of varieties of agricultural plant spe- cies (OJ 2002 L 193, p. 1).
Rådets direktiv 2002/53/EG av den 13 juni 2002 om den gemensamma sortlistan för arter av lantbruksväxter (EGT L 193, s. 1).
However, the Court stated that it was incumbent upon the national court to review, on the basis of the matters of fact and law placed before it, whether the tax for the disposal of private solid urban waste resulted in the allocation to certain ‘holders’, in the case in point hotel establishments, of costs which were manifestly disproportionate to the volumes or nature of the waste that they were liable to produce.
Domstolen preciserade att det likväl ankommer på den nationella domstolen att, mot bakgrund av sakförhållandena och de rättsliga förhållanden som lagts fram vid rätten, undersöka huruvida den aktuella avfallsavgiften medför att vissa innehavare, i förevarande fall hotellanläggningar, åläggs att betala kostnader som är uppenbart oproportionerliga i förhållande till den mängd eller den typ av avfall som de kan producera.
Visas, asylum and immigration
Visering, asyl och invandring
Cases in the ¤eld of asylum are increasing in number and the Court has had the opportunity to interpret several directives in this ¤eld for the ¤rst time.
Asylmålen tenderar att «erfaldigas och domstolen har getts tillfälle att för första gången tolka «era direktiv på detta område.
Thus, in Case C-19/08 Petrosian and Others (judgment of 29 January 2009), the Court dealt with the procedure for transferring an application for asylum and had the opportunity, in that regard, to interpret Regulation (EC) No 343/2003 (38).
I dom av den 29 januari 2009 i mål C-19/08, Petrosian m.., tog domstolen ställning till förfarandet för överföring av asylsökande och ck därvid tillfälle att för detta ändamål tolka förordning (EG) nr 343/200338.
The Petrosian family, of Armenian origin, had applied for asylum in France, then in Sweden.
Familjen Petrosian var av armeniskt ursprung och hade ansökt om asyl i Frankrike och därefter i Sverige.
The Swedish national authorities wanted to send the family back to France. However, that decision was challenged several times by the Petrosian family, with the result that the six-month period laid down in Article 20(1)(d) of the regulation had expired.
Enligt de svenska myndigheterna skulle familjen skickas tillbaka till Frankrike, men detta beslut överklagades «era gånger av familjen Petrosian varför den frist på sex månader som föreskrivs i artikel 20.1 d i förordningen hade löpt ut.
That period, which‘runs as from the time of the decision on an appeal or review’, is intended to enable the Member State in which the application for asylum was made to transfer that application, whereas the expiry of that period makes that Member State responsible.
Denna frist, som ”räknas från beslutet i fråga om överklagande eller omprövning” är avsedd att ge den medlemsstat till vilken asylansökan framställts möjlighet att genomföra överföringen, dock att fristen när den löper ut medför ansvar för denna stat.
The main issue in the case was the determination of the event which could trigger the six-month period.
Den centrala frågan i domen avsåg vilken omständighet som kunde få sexmånadersfristen att börja löpa.
In its answer the Court made a distinction between two hypotheses, namely where national legislation provides for an appeal with suspensive e¥ect and where it does not.
Domstolen urskilde två tänkbara scenarier i sitt svar, beroende på om de nationella lagstiftningarna innehåller bestämmelser om överklagande med suspensiv verkan eller ej.
In addition, the Court took account of the observance of judicial protection and of the principle of procedural autonomy of the Member States.
Den slog därvid fast att när det inte föreskrivs någon möjlighet att överklaga med suspensiv verkan
) Council Regulation (EC) No 343/2003 of 18 February 2003 establishing the criteria and mechanisms for deter- mining the Member State responsible for examining an asylum application lodged in one of the Member States by a third-country national (OJ 2003 L 50, p. 1).
Rådets förordning (EG) nr 343/2003 av den 18 februari 2003 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan som en medborgare i tredjeland har gett in i någon medlemsstat (EUT L 50, s. 1).
Court of Justice man Rights, be understood as meaning that the applicant for subsidiary protection has to adduce evidence that he is speci¤cally targeted by reason of factors particular to his circumstances.
Domstolen börjar fristen för att verkställa överföringen att löpa från det uttryckliga eller underförstådda beslutet, av den medlemsstat som anmodats att godkänna överföringen, att överta ansvaret för den berörda personen.
The Court answered that question in the negative. First of all, it armed the autonomy of Article 15 by stating that its content is di¥erent from that of Article 3 of the European Convention of Human Rights (ECHR) and must therefore be interpreted independently.
När det däremot i lagstiftningen i den medlemsstat som anmodat om överföringen föreskrivs att ett överklagande kan ha suspensiv verkan, räknas fristen för att verkställa överföringen från det domstolsavgörande genom vilket överföringen prövas i sak, och vilket inte längre kan utgöra hinder för att genomföra överföringen, och inte från det interimistiska domstolsbeslut genom vilket det förordnats att överföringen tills vidare inte får genomföras.
Then, it held that the harm de-¤ned in Article 15(c) as consisting of a‘serious and individual threat to the applicant’s life or person’ covers a more general risk of harm than the other two types of harm de¤ned in that article, such as the death penalty, which cover situations in which the applicant is speci¤cally exposed to the risk of a particular type of harm.
Med hänsyn till syftet med att fastställa en frist för medlemsstaterna, framgår det nämligen av det ovan anförda att den tidpunkt från vilken fristen ska räknas ska bestämmas på ett sådant sätt att medlemsstaterna förfogar över en sexmånadersfrist som de till fullo antas dra nytta av för att lösa frågan hur överföringen ska genomföras tekniskt.
In addition, the threats referred to are inherent in a general situation of‘international or internal armed conªict’.
Domstolen tog dessutom hänsyn till iakttagandet dels av domstolsskyddet, dels av principen om medlemsstaternas processuella autonomi.
Lastly, the violence in question which gives rise to those threats is described as ‘indiscriminate’, a term which implies that it may extend to people irrespective of their personal circumstances.
Domstolen hade vidare i dom av den 17 februari 2009 i mål C-465/07, Elgafaji, att pröva omfattningen av det alternativa skydd som ges i artikel 15 i direktiv 2004/83/EG39, om miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som «yktingar.
In that regard, the Court stated that the more the applicant is able to show that he is speci¤cally a¥ected by reason of factors particular to his personal circumstances, the lower the level of indiscriminate violence required for him to be eligible for subsidiary protection. The Court concluded by noting that the interpretation given of Article 15(c) was fully compatible with the European Convention of Human Rights and in particular with the case-law relating to Article 3 thereof.
Frågan gällde huruvida kravet på ”allvarligt och personligt hot mot en civilpersons liv eller lem på grund av urskillningslöst våld i situationer av internationell eller intern väpnad kon«ikt” i punkt c i nämnda artikel ska utsträckas, i likhet med vad Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter fordrar, till att även omfatta ett krav på att den person som ansöker om alternativt skydd visar att hoten är specikt riktade mot honom på grund av omständigheter som är hänförliga till hans situation.
Finally, the question referred in Joined Cases C-261/08 and C-348/08 Zurita García and Choque Cabrera (judgment of 22 October 2009) concerned the issue whether the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and the Schengen Borders Code require the competent authorities in the Member States to adopt a decision to expel any third-country national who has been determined to be unlawfully present on the territory of a Member State.
Domstolen besvarade denna fråga nekande. Den slog inledningsvis fast att artikel 15 utgör en autonom bestämmelse eftersom den har ett annat innehåll än artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen), och att den därför ska tolkas självständigt.
In that case, two expulsion orders were adopted against Mrs Garcia and Mr Cabrera because they were unlawfully present on Spanish territory. According to Spanish law and the interpretation thereof, the penalty imposed in such an instance is to be restricted to a ¤ne, except where there is an additional factor which would justify replacing the ¤ne with expulsion.
Domstolen fann därefter att den skada som i punkt¤c denieras som ett ”allvarligt och personligt hot mot en [sökandes] liv eller lem” avser en risk för skada som är mer generell än de två andra skadetyper som denieras i samma artikel såsom dödsstra§, vilka avser situationer där sökanden löper en specik risk att lida en viss typ av skada.
Mrs Garcia and Mr Cabrera brought an action before the relevant national court, which, in turn, made a reference to the Court.
De hot som det hänvisades till var dessutom en följd av en allmän situation av ”internationell eller intern väpnad kon«ikt”.
In its response, the Court noted, ¤rst of all, that there was a discrepancy between the wording of the Spanish-language version and the other language versions of the provision concerned.
Slutligen kvaliceras det aktuella våld som ligger bakom dessa hot som ”urskillningslöst”, vilket innebär att det kan riktas mot människor utan hänsyn till deras personliga situation.
However, given that the Spanish version appeared to be the only language version in which expulsion appeared as an obligation and not an option for the authorities, the Court concluded that the real intention of the legislature was not to impose an obligation on the Member States to expel.
Domstolen preciserade i detta hänseende att ju lättare den sökande har för att visa att hoten är specikt riktade mot honom på grund av omständigheter som är hänförliga till hans situation desto lägre krav ställs på det urskillningslösa våldet för att vederbörande ska komma i åtnjutande av alternativt skydd.
In addition, the Court noted that the CISA favours the voluntary departure of a third-country national who is in a Member State unlawfully.
Domstolen underströk att den tolkning som sålunda ska göras av artikel 15 c är helt förenlig med Europakonventionen, i synnerhet med den rättspraxis som avser artikel 3.
Furthermore, although the CISA provides that, in certain circumstances, a third-country national must be expelled from a Member State on the territory of which he was apprehended, that consequence is, however, subordinate to the conditions laid down in the national law of the Member State concerned.
Slutligen avsåg den fråga som ställdes i de förenade målen C-261/08 och C-348/08, Zurita García och Choque Cabrera (dom av den 22 oktober 2009), huruvida konventionen om tillämpning av Schengenavtalet (nedan kallad Schengenkonventionen) och kodex om Schengengränserna
Consequently, the Court considered that it is for the national law of each Member State to adopt, particularly with regard to the conditions under which expulsion may take place, the means for applying the basic rules established in the CISA relating to third-country nationals who do not ful¤l, or no longer ful¤l, the short-stay conditions for its territory.
Rådets direktiv 2004/83/EG av den 29 april 2004 om miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som «yktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning och om innehållet i det beviljade skyddet (EUT L 304, s.
A number of important judgments were delivered in 2009 in the ¤eld of private international law.
Utveckling och verksamhet innebär en skyldighet för medlemsstaternas behöriga myndigheter att fatta avlägsnandebeslut beträ§ande en tredjelandsmedborgare som bevisligen vistas olagligt i medlemsstaten.
Worthy of mention, ¤rst of all, is Case C-133/08 ICF (judgment of 6 October 2009) in which the Court was required to interpret, for the ¤rst time, the Rome Convention on the law applicable to contractual obligations (40).
Omständigheterna i detta mål avsåg María Julia Zurita García och Aurelio Choque Cabrera, vilka överklagat två beslut om deras avlägsnande på grund av att de vistades olagligen i Spanien.
Several questions relating to Article 4 of the Convention were referred to the Court, which began by noting that the Convention was concluded in order to continue, in the ¤eld of private international law, the work of uni¤cation of law set in motion by the adoption of the Brussels Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments (41).
Enligt den spanska lagen och tolkningen av densamma skulle den påföljd som ålagts dem i det aktuella fallet begränsas till böter, under förutsättning att utlänningens beteende inte har gett upphov till försvårande omständigheter och det inte förelåg någon ytterligare omständighet som gjorde det berättigat att besluta om avlägsnande i stället för böter.
According to the Rome Convention, the parties are free to choose the law applicable to the contract which they enter into.
María Julia Zurita García och Aurelio Choque Cabrera väckte därför talan vid den nationella domstolen, vilken i din tur hänsköt målet till EU-domstolen.
If no choice is made, the contract is to be governed by the law of the country with which it is most closely connected.
Domstolen konstaterade inledningsvis att lydelsen av den spanska språkversionen inte överensstämde med lydelsen av de övriga språkversionerna i den aktuella texten.
The Convention also provides for a presumption in favour of the place of residence of the party who e¥ects the performance characteristic of that contract and for special connecting criteria, in particular as regards contracts for the carriage of goods.
Eftersom den spanska språkversionen föreföll vara den enda version som innehöll en skyldighet och inte en möjlighet för de behöriga myndigheterna, slog domstolen fast att lagstiftarens verkliga avsikt inte varit att ålägga de berörda medlemsstaterna en skyldighet att avlägsna någon. Domstolen konstaterade dessutom att Schengenkonventionen förordar att den medborgare som olagligen vistas i landet ska lämna detta frivilligt.
In that regard, the Court held that the connecting criterion provided for in Article 4(4) of the Convention applies to a charter-party, other than a ‘single voyage charter-party’, only when the main purpose of the contract is not merely to make available a means of transport, but the actual carriage of goods.
Även om det i Schengenkonventionen föreskrivs att en tredjelandsmedborgare, under vissa omständigheter, ska avlägsnas från den medlemsstat där han gripits, kan dock detta dessutom bara ske i enlighet med villkoren i den berörda medlemsstatens nationella rätt.
In addition, the Court held that Article 4(5) of the Convention must be construed as meaning that, where it is clear from the circumstances as a whole that the contract is more closely connected with a country other than that determined on the basis of one of the criteria set out in Article 4(2) to (4) of the Convention, it is for the court to disregard those criteria and apply the law of the country with which the contract is most closely connected.
Domstolen fann följaktligen att det ankommer på varje medlemsstat att i sin nationella rätt närmare ange hur de grundläggande bestämmelserna i¤Schengenkonventionen om tredjelandsmedborgare som inte uppfyller, eller inte längre uppfyller, villkoren för kortare vistelse i landet ska tillämpas, och särskilt på vilka villkor som avlägsnande av en sådan tredjelandsmedborgare ska ske.
Finally, the Court held that a part of a contract may exceptionally be governed by a law other than that which applies to the rest of the contract where the object of that part is independent.
Domstolen slog fast att varken Schengenkonventionen eller kodex om Schengengränserna innebär någon skyldighet för medlemsstaterna att fatta ett avlägsnandebeslut beträ§ande en tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i en medlemsstat.
Case C-420/07 Apostolides (judgment of 28 April 2009) originated in the partition of Cyprus following the intervention of Turkish troops in 1974.
Inledningsvis ska nämnas dom av den 6 oktober 2009 i mål C-133/08, ICF, där domstolen för första gången tolkade Romkonventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser40.
The Republic of Cyprus, which joined the European Union in 2004, has control of only the southern part of the island, whereas the northern part became the Turkish Republic of Northern Cyprus, which is recognised only by Turkey.
Domstolen hade fått «era frågor angående artikel 4 i konventionen och inledde med att erinra om att konventionen ingåtts för att, på den internationella privaträttens område, fullfölja det lagharmoniseringsarbete som redan påbörjats genom Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar41.
In those circumstances, a protocol annexed to the Act of Accession of the Republic of Cyprus suspends the application of Community law in the areas over which the government of that Member State does not exercise e¥ective control.
Enligt Romkonventionen är parterna fria att välja tillämplig lag på det avtal de ingår.
A Cypriot national applied for the recognition and enforcement of two judgments delivered by a court established in the southern part of the island, ordering two British citizens to vacate a property situated in the northern part.
Om tillämplig lag inte har valts, ska avtalet vara underkastat lagen i det land som det har närmast anknytning till.
The referring court, a court in the United Kingdom, referred several questions to the Court of Justice concerning the interpretation and application of Regulation No 44/2001.
Konventionen innehåller vidare en presumtion för vistelseorten för den part som ska utföra den karaktäristiska prestationen samt särskilda anknytningskriterier för bland annat avtal om godstransport.
The Court held, ¤rst of all, that the derogation laid down in the protocol does not preclude the application of Regulation No 44/2001 to a judgment which is given by a Cypriot court sitting in the government-controlled area, but concerns land situated in the northern area.
Domstolen slog därvid fast att det anknytningskriterium som föreskrivs i¤artikel¤4.4 i konventionen ska tillämpas på andra befraktningsavtal än befraktningsavtal avseende en enstaka resa endast om huvudsyftet med avtalet inte bara består i att ett transportmedel ställs till förfogande, utan även omfattar själva transporten av godset. Domstolen fann vidare att artikel 4.5 i konventionen ska tolkas så, att om
) Convention on the law applicable to contractual obligations opened for signature in Rome on 19 June 1980
Konvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980 (EGT¤L¤266, s. 1; svensk specialutgåva, EGT C 15, 1997, s. 70. 1).
) Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 1972 L 299, p. 32).
Konventionen av den 27¤september¤1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk specialutgåva, EGT C 15, 1997, s. 30).
Court of Justice that the judgments at issue cannot, as a practical matter, be enforced where the land is situated does not constitute a ground for refusal of recognition and enforcement of judgments in another Member State.
Domstolen det klart framgår av de samlade omständigheterna att avtalet har närmare anknytning till ett annat land än det som fastställs på grundval av ett av de kriterier som föreskrivs i artikel 4.2–4.4 i¤konventionen, ankommer det på domstolarna att bortse från dessa kriterier och tillämpa lagen i¤det land som avtalet har närmast anknytning till.
Article 22(1) of Regulation No 44/2001 concerns the international jurisdiction of the courts of the Member States and not their domestic jurisdiction.
Slutligen konstaterade domstolen att en del av ett avtal undantagsvis kan vara underkastad en annan lag än den som tillämpas på avtalet i övrigt, om nämnda del har ett självständigt syfte.