natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Following the appellant’s claim, the Italian Republic asked the Commission to decide whether it was appropriate to waive subsequent entry in the accounts of the import duties claimed from the appellant pursuant to Article 220(2)(b) of the CCC, or to ‘repay’ those duties under Article 239 of the CCC.
På klagandens begäran begärde de italienska myndigheterna att kommissionen skulle avgöra huruvida det fanns skäl att dels enligt artikel 220.2 b i tullkodexen avstå från att i efterhand bokföra de importtullar som avkrävts klaganden, dels bevilja ”återbetalning” av desamma enligt artikel 239 i tullkodexen.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities, which replied by letter of 7 June 2002.
Kommissionen anmodade genom skrivelse av den 3 juni 2002 de italienska myndigheterna att inkomma med vissa kompletterande upplysningar.
By letter of 25 July 2002, the Commission informed the appellant of its intention not to consent to its claim.
Genom skrivelse av den 25 juli 2002 underrättade kommissionen klaganden om att den inte avsåg att bifalla dennes ansökan.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it could inspect the non-confidential documents.
Innan den fattade ett slutligt beslut uppmanade kommissionen likväl klaganden att inkomma med eventuella synpunkter och att ta del av icke sekretessbelagda handlingar.
On 6 August 2002, the appellant’s representatives consulted the administrative file at the Commission’s offices.
Företrädare för klaganden tog den 6 augusti 2002 del av den administrativa ärendeakten i kommissionens lokaler.
They also signed a declaration confirming that they had had access to the documents listed in an annex to that declaration.
De bekräftade även skriftligen att de hade tagit del av de handlingar som nämndes i bilagan till detta intyg.
On 18 October 2002, the Commission adopted the contested decision, which was notified to the appellant on 21 November 2002.
Den 18 oktober 2002 antog kommissionen det omtvistade beslutet, vilket delgavs klaganden den 21 november 2002.
Secondly, the Commission concluded that it was appropriate to ‘repay’ import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Därefter slog kommissionen fast att det fanns skäl att bevilja ansökan om återbetalning av de importtullar som var hänförliga till de 16 ”ogiltiga” varucertifikaten, eftersom klaganden vad dem beträffar befann sig i en särskild situation, i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen.
Thirdly, with regard to the certificates at issue, the Commission concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Vad gäller de omtvistade varucertifikaten slog kommissionen däremot fast att de omständigheter som klaganden hade åberopat inte kunde ge upphov till en särskild situation, i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to ‘repay’ the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Kommissionen slog följaktligen i artikel 2 i det omtvistade beslutet fast att det saknades skäl att återbetala den tull som var hänförlig till dessa certifikat och som uppgick till ett belopp på 1 702 340,25 euro.
The proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the applicant sought the annulment of Article 2 of the contested decision.
Klaganden yrkade i sin ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 januari 2003 att artikel 2 i det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras.
In support of its action, the applicant put forward three pleas in law, alleging infringement of its rights of defence, of Article 239 of the CCC and of Article 220(2)(b) of the CCC respectively.
Klaganden anförde tre grunder till stöd för sitt yrkande, avseende åsidosättande av rätten till försvar, av artikel 239 i tullkodexen och av artikel 220.2 b i tullkodexen.
The Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Förstainstansrätten ogillade talan i dess helhet.
By it first plea, the applicant maintained that its rights of defence were infringed during the administrative procedure in that, although it had access to the file containing the documents on which the Commission had based the contested decision, it did not have access to documents which had a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Klaganden gjorde i den första grunden gällande att dess rätt till försvar hade åsidosatts under det administrativa förfarandet. Klaganden anförde att den visserligen har haft tillgång till den akt som innehåller de handlingar på vilka kommissionen grundade det omtvistade beslutet men att den inte har haft tillgång till sådana handlingar som har varit av avgörande betydelse för kommissionens helhetsbedömning av situationen.
However, the Court of First Instance dismissed that plea on the grounds set out in paragraphs 87 to 102 of the judgment under appeal.
Förstainstansrätten avfärdade emellertid denna grund av de skäl som anges i punkterna 87–102 i den överklagade domen.
The second plea, alleging infringement of Article 239 of the CCC, is composed of four parts.
Den andra grunden som avsåg ett åsidosättande av artikel 239 i tullkodexen kan delas upp i fyra delgrunder.
The second and third parts set out, respectively, serious deficiencies attributable to the Turkish authorities and to the Commission in order to establish that there was a special situation for the purposes of that article.
Den andra och den tredje delgrunden rör de allvarliga åsidosättanden som klaganden tillskriver de turkiska myndigheterna och kommissionen. Syftet med dessa delgrunder är att visa att det föreligger en särskild situation, i den mening som avses i nämnda artikel.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the applicant and the assessment of commercial risks.
Den fjärde delgrunden rör slutligen avsaknaden av uppenbar vårdslöshet hos klaganden och bedömningen av affärsriskerna.
As regards the first part of that plea, after pointing out that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, inasmuch as origin is established by the authorities of the exporting country, the Court of First Instance first examined the correspondence exchanged between the Commission and the Italian and Turkish authorities.
Vad beträffar den första delen av denna grund erinrade förstainstansrätten inledningsvis om att fastställandet av varors ursprung grundas på en befogenhetsfördelning mellan myndigheterna i exportstaten och myndigheterna i importstaten, varvid ursprunget fastställs av myndigheterna i exportstaten, och granskade därefter skriftväxlingen mellan kommissionen, de italienska och de turkiska myndigheterna.
In this connection, the Court of First Instance noted, in paragraph 122 of the judgment under appeal, that, with regard to the part of the contested decision concerning the certificates at issue, the Commission based its decision essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
Förstainstansrätten konstaterade i detta sammanhang, i punkt 122 i den överklagade domen, att kommissionen, när det gäller den del av det omtvistade beslutet som rör varucertifikaten i fråga, huvudsakligen grundade sig på skrivelsen av den 8 mars 1999 från de turkiska myndigheterna till tullmyndigheten i Ravenna.
However, in comparing the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities, the Court of First Instance pointed out, in paragraphs 124 to 128 of the judgment under appeal, that there were ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission had not been in a position properly to conclude that that certificate had been forged prior to the adoption of the contested decision.
Förstainstansrätten fann emellertid, vid en jämförelse mellan innehållet i skrivelsen och innehållet i senare skrivelser från de turkiska myndigheterna, i punkterna 124 och 128 i den överklagade domen, att det förelåg oklarheter i fråga om hur varucertifikat D 437214 skulle bedömas och att kommissionen inte med giltig verkan kunde slå fast att nämnda varucertifikat var förfalskat innan det omtvistade beslutet antogs.
However, on the basis of a letter of 22 August 2003, and thus subsequent to the contested decision, in which the Turkish authorities confirmed the conclusions set out in their letter of 8 March 1999, the Court of First Instance held that that
Förstainstansrätten fann dock, på grundval av en skrivelse av den 22 augusti 2003, det vill säga från tiden efter det omtvistade beslutet, i vilket de turkiska myndigheterna bekräftade slutsatserna i sin skrivelse av den 8 mars 1999, att denna omständighet
Next, the Court of First Instance examined the second part of the second plea relating to various claims that there were deficiencies attributable to the Turkish authorities which are essentially based on the proposition that those authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
Förstainstansrätten granskade vidare den andra delen av den andra grunden som rör olika påståenden om åsidosättanden som de turkiska myndigheterna bär ansvaret för, vilka huvudsakligen grundades på uppfattningen att de nämnda myndigheterna verkligen har utfärdat och bestyrkt de omtvistade varucertifikaten.
In that regard, the Court of First Instance, after observing, in paragraphs 150 to 152 of the judgment under appeal that, firstly, it lay within the exclusive competence of the Turkish authorities to determine whether documents they had issued were original or forged and that, secondly, those authorities had concluded that the certificates at issue were forged, rejected the applicant’s argument that the impressions of the stamps and signatures applied to the certificates at issue demonstrate that they were in all likelihood issued and authenticated by the Turkish authorities.
Förstainstansrätten angav i detta sammanhang inledningsvis, i punkterna 150–152 i den överklagade domen, att fastställelsen av huruvida handlingar som de turkiska myndigheterna har utfärdat är original eller förfalskade omfattas av dessa myndigheters exklusiva behörighet och vidare att dessa myndigheter slagit fast att de omtvistade varucertifikaten är förfalskade och angav därefter att den inte kan godta klagandens argument att stämpelavtrycken och underskrifterna på de omtvistade varucertifikaten visar att de sannolikt har utfärdats och bestyrkts av de turkiska myndigheterna.
Lastly, the Court of First Instance also observed that neither the Association Agreement nor the implementation provisions expressly provide that registers of certificates issued by the Turkish authorities are to be kept.
Förstinstansrätten anmärkte slutligen att det varken i associeringsavtalet eller i dess tillämpningsföreskrifter uttryckligen föreskrivs att register över varucertifikat som utfärdats av de turkiska myndigheterna ska föras.
The Court of First Instance did in fact acknowledge that paragraph 12 of Point II of Annex II to Decision No 1/96 requires the document number to be entered in Box 12 of A.TR.1 certificates and that Article 13 of that decision provides that, where a certificate is divided, Box 12 of the extract is to show, inter alia, the registration number of the initial certificate.
Förstainstansrätten medgav dock att det i punkt II.12 i bilaga II till beslut nr 1/96 föreskrivs att blankettens nummer ska anges i fält 12 i varucertifikat A.TR.1 och att det i artikel 13 i samma beslut föreskrivs att vid uppdelning av certifikat särskilt det ursprungliga certifikatets serienummer ska anges i fält 12 i utdraget.
However, it considered that that did not mean that the certificates were authentic because forgers would have every interest in using on forged certificates a registration number which corresponded with a lawful certificate.
Förstainstansrätten ansåg dock att detta inte betyder att det är fråga om äkta certifikat, eftersom förfalskare har intresse av att i falska varucertifikat använda ett registreringsnummer från ett korrekt certifikat.
As regards the third part of the second plea, relating to a raft of claims in respect of failings attributable to the European Commission, the Court of First Instance relied on investigations carried out by UCLAF in Turkey to come to the conclusion that the Commission had in fact ensured that the Association Agreement was properly implemented.
Vad gäller den tredje delen av den andra grunden, som rör en rad åsidosättanden som klaganden tillskriver kommissionen, stödde sig förstainstansrätten på de undersökningar som UCLAF genomfört i Turkiet för sin slutsats att kommissionen verkligen sett till att associeringsavtalet tillämpas enligt reglerna.
The Court of First Instance also stated, in paragraph 240 of the judgment under appeal, that the applicant had not been able to establish that the Commission had encountered difficulties concerning the administrative assistance agreed upon with the Turkish authorities which would have justified bringing the matter before the Association Council or the EC-Turkey Customs Union Joint Committee (‘the Joint Committee’).
Förstainstansrätten konstaterade också i punkt 240 i den överklagade domen att klaganden inte kunnat styrka att kommissionen stött på sådana svårigheter under det administrativa bistånd som överenskommits med Republiken Turkiet som motiverar att ärendet hänskjuts till associeringsrådet eller tullsamarbetskommittén EG-Turkiet (nedan kallad tullsamarbetskommittén).
Thereafter, the Court of First Instance held that the Association Agreement, the decisions of the Association Council and the applicable Community legislation did not lay down any obligation for specimens of stamps and signatures to be sent from one Contracting Party to another, for importers to be warned of doubts as to the validity of customs transactions effected by those importers under the system of preferential treatment and for UCLAF to adopt a particular method of investigation.
Förstainstansrätten angav därefter att det varken i associeringsavtalet eller i associeringsrådets beslut eller i de tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna föreskrivs någon skyldighet för avtalsparterna att sända prov på stämpelavtryck och underskrifter till varandra, att underrätta importörerna vid tvivel angående giltigheten av tulltransaktioner som dessa importörer har genomfört inom ramen för en förmånsbehandling i tullhänseende eller någon skyldighet för UCLAF att tillämpa en viss utredningsmetod.
As for the fourth part of the second plea, relating to the lack of obvious negligence on the part of the applicant, the Court of First Instance rejected it as being of no consequence after pointing out that the Commission did not, in the part of the contested decision dealing with the certificates at issue, express its view on the issue of the applicant’s due care or negligence.
Förstainstansrätten har med avseende på den fjärde delen av den andra grunden, som rör avsaknaden av uppenbar vårdslöshet hos klaganden, fastställt att den saknar verkan och därför inte kan leda till att talan bifalls, efter att ha slagit fast att kommissionen inte tagit ställning till frågan huruvida klaganden varit aktsam eller vårdslös i det avsnitt i det omtvistade beslutet som rör de förfalskade varucertifikaten.
The Court of First Instance also rejected the third plea, alleging infringement of Article 220(2)(b) of the CCC, given that the applicant had not been able to demonstrate that the acts of the competent authorities contributed to the issue or acceptance of the certificates at issue which had proved to be forged.
Förstainstansrätten har även fastställt att talan inte kan vinna bifall på den tredje grunden avseende ett åsidosättande av artikel 220.2 b i tullkodexen, eftersom klaganden inte har styrkt att de behöriga myndigheterna genom sitt aktiva handlande hade bidragit till att de omtvistade varucertifikat som visat sig vara falska upprättades och godkändes.
Measures of organisation of procedure and measures of inquiry required
Nödvändiga åtgärder för processledning och bevisupptagning
Lastly, the Court of First Instance rejected the evidence offered in support and the measures of inquiry sought by the applicant such as, inter alia, its request to call upon the Commission to produce all the documents which the applicant considers it was not able to consult when it was given access to the administrative file.
Förstainstansrätten har slutligen avstått från att ta del av klagandens bevisning och avslagit klagandens yrkanden om åtgärder för bevisupptagning, däribland yrkandet att förstainstansrätten ska anmoda kommissionen att förete samtliga handlingar i den administrativa ärendeakten som klaganden inte anser sig ha fått tillgång till.
By its appeal the appellant claims that the Court should:
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
— allow the claims made at first instance, or in the alternative, refer the case back to the Court of First Instance for it to rule on the substance of the case;
— bifalla yrkandena i första instans eller i andra hand återförvisa målet till förstainstansrätten för avgörande,
— allow the requests for measures of organisation of procedure made by the appellant in its written pleadings of 28 January 2003, 4 August 2003 and 11 August 2003, and
— bifalla yrkandena om åtgärder för processledning som klaganden har framställt i skrivelser av den 28 januari 2003, den 4 augusti 2003 och den 11 augusti 2003, samt
— order the defendant at first instance to pay the costs.
— förplikta svaranden i första instans att ersätta rättegångskostnaderna.
— uphold the form of order which the Commission sought at first instance; and
— bifalla de yrkanden som kommissionen har framställt i första instans i sin helhet, och
— order the appellant to pay the costs, including the costs incurred at first instance.
— förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna i överklagandet samt rättegångskostnaderna i första instans.
The appellant puts forward nine grounds of appeal.
Klaganden har anfört nio grunder till stöd för sitt överklagande.
First, it submits that the Court of First Instance made an error of law in determining the division of powers between the exporting country and the importing country in
Klaganden hävdar för det första att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i sin bedömning av befogenhetsfördelningen mellan ex-
Secondly, the appellant submits that there was infringement of its right of access to the file, which cannot be restricted to only the documents on which the Commission based the contested decision.
Klaganden åberopar för det andra ett åsidosättande av sin rätt att få tillgång till handlingarna i ärendet, vilken enligt klaganden inte bara omfattar de handlingar som kommissionen har grundat det omtvistade beslutet på.
The appellant’s third and fourth grounds of appeal allege that the burden of proof was wrongly allocated because the Court of First Instance imposed on it the entire burden of proof but rejected its offers of evidence and the measures of inquiry it requested.
Den tredje och den fjärde grunden rör felaktig fördelning av bevisbördan som består i att förstainstansrätten har lagt hela bevisbördan på klaganden och samtidigt avstått från att ta del av klagandens bevisning och avslagit klagandens yrkanden om åtgärder för bevisupptagning.
Errors in the legal classification of the failings alleged against the Turkish authorities and the Commission form the subjectmatter of the fifth ground of appeal.
Den femte grunden rör felaktig rättslig kvalificering av de fel som klaganden anser att de turkiska myndigheterna och kommissionen har begått.
In that regard, the appellant puts forward a number of heads of complaints concerning the assessment of the certificates at issue as irregular or inauthentic, failure to send specimens of stamps or signatures, breach of the obligation to warn importers, the way in which the investigations in Turkey were carried out and the non-disclosure of the registration of the certificates at issue.
Klaganden har härvid anfört ett antal delgrunder som bland annat rör att de omtvistade certifikaten inte har ansetts lagenliga eller äkta, att prov på stämpelavtryck och underskrifter inte har översänts, åsidosättande av skyldigheten att varna importörerna, hur undersökningarna genomförts i Turkiet och att det inte har visats att de omtvistade certifikaten har registrerats.
By its sixth ground of appeal, the appellant criticises the statement in the judgment under appeal that the Commission was not required to bring the matter before the Joint Committee or the Association Council.
Klaganden kritiserar i den sjätte grunden den överklagade domen i den del som det i denna anges att kommissionen inte var skyldig att hänskjuta ärendet till tullsamarbetskommittén eller associeringsrådet.
The seventh ground of appeal alleges that the Court of First Instance failed to have regard to the appellant’s legitimate interest in the annulment of the contested
Den sjunde grunden för överklagandet rör att klagandens berättigade intresse att få det omtvistade beslutet ogiltigförklarat, i den del som det rör varucertifikat A.TR.1
C.A.S. v COMMISSION decision with respect to A.TR.1 certificate D 437214, and the eighth ground of appeal alleges that the Court of First Instance failed to assess considerations of equity and risks in the judgment under appeal.
D 437214, medan den åttonde grunden rör att förstainstansrätten i den överklagade domen inte har tagit hänsyn till skälighet och risker.
Lastly, in the ninth ground of appeal, the appellant complains that the Court of First Instance infringed Article 220(2)(b) of the CCC.
Klaganden hävdar slutligen i den nionde grunden att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 220.2 b i tullkodexen.
First, it must be pointed out that the appellant submitted at the hearing that the implementation of Article 2 of the contested decision was only partly suspended and that it has paid a part of the import duty relating to the certificates at issue.
Domstolen anmärker inledningsvis att klaganden vid förhandlingen har gjort gällande att genomförandet av artikel 2 i det omtvistade beslutet endast delvis har inställts, varvid klaganden har betalat in den del av importtullen som rör de omtvistade certifikaten.
Consequently, the situation is one of both repayment of import duty, as regards the sums which were paid by the appellant, and remission of such duty, as regards the duty which was subsequently entered in the accounts, but which the appellant did not pay.
Målet handlar således både om återbetalning av importtull, vad avser de belopp som klaganden har betalat in, och om eftergift av sådan tull, vad avser tull som har bokförts men som klaganden inte har betalat in.
Secondly, it must be stated that the appellant has put forward, in support of its appeal, a number of complaints relating both to infringement of essential procedural requirements and infringement of substantive rules.
Domstolen anmärker för det andra att klaganden har anfört ett antal anmärkningar som rör åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och åsidosättande av materiella regler till stöd för sitt överklagande.