natgillin/translations-raw huggingface dataset:
UFEX and Others are precluded from relying in any way on the novel nature of a ground of appeal alleging infringement of a principle that is fundamental and, in consequence, a matter of public policy that cannot be waived.
UFEX m.fl. kan nämligen inte göra gällande att en grund som avser åsidosättande av en grundläggande princip är ny, en grund som följaktligen utgör tvingande rätt och som ska tas upp ex officio.
Furthermore, such a ground of appeal could not have been raised before the delivery of the judgment of the Court of First Instance.
En sådan grund skulle inte heller ha kunnat åberopas innan förstainstansrätten meddelade sin dom.
In addition, it is not one of the pro -cedural issues on which the Court of First Instance can rule under Article 111 of its Rules of Procedure.
Härtill kommer att grunden inte utgör något sådant rättegångshinder över vilket förstainstansrätten skulle kunna fatta ett beslut i enlighet med artikel 111 i sina rättegångsregler.
Moreover, those Rules of Procedure do not provide for the possibility of objecting to a Judge.
Rättegångsreglerna innehåller inte heller några bestämmelser om möjligheten att motsätta sig en domare.
That ground of appeal was invoked in the application before the Court of Justice; therefore it is not a new plea submitted ‘in the course of proceedings’ within the meaning of Article 42(2) of the Rules of Procedure of the Court of Justice.
Eftersom grunden har åberopats i inlagan till domstolen, är det inte fråga om en ny grund som åberopats ”under rättegången” i den mening som avses i artikel 42.2 i domstolens rättegångsregler.
In their rejoinders, UFEX and Others contend that the argument raised in the reply — that the infringement of a fundamental principle is a matter of public policy — is a new plea in law and therefore inadmissible.
I sina dupliker har UFEX m.fl. gjort gällande att den argumentation som anförts i repliken, enligt vilken åsidosättandet av en grundläggande princip är en grund som utgör tvingande rätt, ska betraktas som en ny grund och således avvisas.
Moreover, the proceedings referred to in Article 42(2) of the Rules of Procedure of the Court of Justice are those commencing before the Court of First Instance and continuing before the Court of Justice on appeal.
Den rättegång som avses i artikel 42.2 i domstolens rättegångsregler är dessutom den som börjar vid förstainstansrätten och sedan, inom ramen för överklagandet, fortsätter vid domstolen.
The right to a fair trial, which derives inter alia from Article 6(1) of the ECHR, constitutes a fundamental right which the European Union respects as a general principle under Article 6(2) EU (Case C-305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone and Others [2007] ECR I-5305, paragraph 29).
Rätten till en rättvis rättegång, såsom denna följer av bland annat artikel 6 i Europakonventionen, utgör en grundläggande rättighet som Europeiska unionen ska respektera som en allmän princip enligt artikel 6.2 EU (se dom av den 26 juni 2007 i mål C-305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl., REG 2007, s. I-5305, punkt 29).
That right to a fair trial means that everyone must be entitled to a fair and public hearing within a reasonable time by an independent and impartial tribunal established by law.
Denna rätt till en rättvis rättegång innebär att var och en ska vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag.
Such a right is applicable in the context of proceedings brought against a Commission decision (see, to that effect, Case C-185/95 P Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 21).
En sådan rätt är tillämplig inom ramen för en talan mot ett beslut av kommissionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417, punkt 21).
The guarantees of access to an independent and impartial tribunal, and in particular those which determine what constitutes a tribunal and how it is composed, represent the cornerstone of the right to a fair trial.
Regler som garanterar enskilda rätt att få sin sak prövad av en oavhängig och opartisk domstol, och i synnerhet regler som definierar begreppet oavhängig och opartisk domstol och anger hur en sådan ska vara sammansatt, utgör hörnstenen för rätten till en rättvis rättegång.
That right means that every court is obliged to check whether, in its composition, it constitutes such an independent and impartial tribunal, where this is disputed on a ground that does not immediately appear to be manifestly devoid of merit.
Denna rättighet innebär att varje domstol är skyldig att kontrollera om den, genom sin sammansättning, utgör en sådan oavhängig och opartisk domstol när detta ifrågasätts på ett sätt som inte direkt framstår som uppenbart obefogat.
That check is necessary for the confidence which the courts must inspire in those subject to their jurisdiction (see, to that effect, Eur. Court HR, Remli v. France, judgment of 23 April 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-II, p. 574, § 48).
Denna kontroll är nödvändig för att domstolarna i ett demokratiskt samhälle ska kunna inge de enskilda det förtroende som krävs (se Europadomstolens dom av den 23 april 1996 i mål Remli mot Frankrike, Recueil des arrêts et décisions 1996-II, s. 574, § 48).
In that respect, such a check is an essential procedural requirement, compliance with which is a matter of public policy.
I detta avseende utgör en sådan kontroll en väsentlig formföreskrift vars efterkommande följer av tvingande rätt.
It follows from this that, if, in an appeal, a challenge is made in that respect on a ground that is, as in the present case, not manifestly devoid of merit, the Court of Justice is obliged to check the correctness of the composition of the formation of the Court of First Instance which delivered the judgment under appeal.
Härav följer att domstolen, om förstainstansrättens oavhängighet och opartiskhet ifrågasätts i samband med ett överklagande på ett sätt som inte framstår som uppenbart obefogat, är skyldig att kontrollera huruvida den sammansättning av förstainstansrätten som meddelade den överklagade domen var rättsenlig.
In other words, a ground of appeal alleging an irregularity in the composition of the Court of First Instance, such as that which is now before the Court of Justice, must be regarded as involving a matter of public policy which must be raised by the Court of its own motion (see, on the raising of matters of public policy by the Court of its own motion, in particular, Case C-367/95 P Commission v Sytraval and Brink’s France [1998] ECR I-1719, paragraph 67).
En sådan grund avseende förstainstansrättens rättsstridiga sammansättning, som den som åberopats i de nu aktuella målen vid domstolen, ska med andra ord anses utgöra tvingande rätt och prövas ex officio (se, vad gäller prövning ex officio av grunder som utgör tvingande rätt, bland annat, dom av den 2 april 1998 i mål C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719, punkt 67).
Consideration of such a plea may therefore take place at any stage in the proceedings (see, to that effect, Case C-166/95 P Commission v Daffix [1997] ECR I-983, paragraph 25).
Prövningen av en sådan grund kan alltså göras när som helst under rättegången (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 februari 1997 i mål C-166/95 P, kommissionen mot Daffix, REG 1997, s. I-983, punkt 25).
In those circumstances, the failure of the Commission, a principal party at first instance, to raise before the Court of First Instance the irregularity invoked by Chronopost and La Poste in support of their ground of appeal before the Court of Justice, and the argument that, as a result, they — interveners at first instance — are no longer entitled to do so in the context of their appeal, cannot properly be relied upon in opposing the Court’s consideration of such a plea.
Vid sådant förhållande anser domstolen att den omständigheten att kommissionen, som var part i första instans, avstod från att vid förstainstansrätten åberopa den oegentlighet som Chronopost och La Poste hade anfört till stöd för sin grund vid domstolen, vilket innebär att dessa bolag, vilka var intervenienter i första instans, i vart fall inte längre får göra detta inom ramen för sitt överklagande, inte med framgång kan åberopas i syfte att motsätta sig att domstolen prövar en sådan grund.
In that regard, it is apparent from the documents in the files submitted to the Court, and undisputed, that the duties of the Judge-Rapporteur in the formation of the Chamber which delivered the judgment under appeal were entrusted to the member who had been both President and Judge-Rapporteur in the formation of the Chamber which had delivered the judgment in Ufex and Others v Commission.
I detta avseende framgår det av de handlingar som ingetts till domstolen, och det har inte bestritts, att den domare som utsågs att vara referent i den dömande sammansättning som meddelade den överklagade domen också hade varit både ordförande och referent i den dömande sammansättning som meddelade domen i det ovannämnda målet UFEX m.fl. mot kommissionen.
Nevertheless, it has not been established that, in thus designating the Judge-Rappor-teur, the Court of First Instance failed to comply with the duty of impartiality by which its members are bound, and thus disregarded the fundamental right to a fair trial.
Det kan emellertid inte anses fastställt att förstainstansrätten, genom att på detta sätt utse en referent, underlåtit att beakta det krav på opartiskhet som gäller för dess ledamöter och således åsidosatt den grundläggande rätten till en rättvis rättegång.
It must be observed, first of all, that the fact that the same Judge in the two successive formations was entrusted with the duties of Judge-Rapporteur is, by itself, irrelevant to the assessment of compliance with the requirement of impartiality, since those duties are performed in a collegiate formation of the Court.
Det ska nämligen för det första framhållas att den omständigheten att samma domare utses till referent i två på varandra följande sammansättningar inte i sig är relevant för bedömningen av huruvida kravet på opartiskhet har iakttagits, eftersom uppdraget som referent fullgörs i en kollegial sammansättning.
Second, there are two aspects to the requirement of impartiality: (i) the members of the tribunal themselves must be subjectively impartial, that is, none of its members must show bias or personal prejudice, there being a presumption of personal impartiality in the absence of evidence to the contrary; and (ii) the tribunal must be objectively impartial, that is to say, it must offer guarantees sufficient to exclude any legitimate doubt in this respect (see, to that effect, in particular, Eur.
För det andra inbegriper kravet på opartiskhet två aspekter. Domstolen ska vara subjektivt opartisk, det vill säga ingen av dess ledamöter får ge uttryck för partiskhet eller personliga förutfattade meningar, varvid denna personliga opartiskhet presumeras till dess att motsatsen bevisats.
Court HR, Fey v. Austria, judgment of 24 February 1993, Series A no. 255-A, p.
Domstolen ska dessutom vara objektiv opartisk, det vill säga erbjuda tillräckliga garantier för att i detta avseende utesluta varje form av legitima tvivel (se, för ett liknande resonemang, bland annat Europadomstolens dom av den 24 februari 1993 i mål Fey mot Österrike, serie A nr 255-A, s. 12, § 28, av den 25 februari 1997 i mål Findlay mot Förenade kungariket, Recueil des arrêts et décisions 1997-I, s.
281, § 73; and Forum Maritime S.A. v. Roumanie, judgment of 4 October 2007, nos. 63610/00 and 38692/05, not yet published in the Reports of Judgments and Decisions).
281, § 73, och av den 4 oktober 2007 i mål Forum Maritime S.A. mot Rumänien, nr 63610/00 och 38692/05, ännu ej publicerad i Recueil des arrêts et décisions).
However, it must be noted that Chronopost and La Poste do not allege personal bias on the part of the members of the Court of First Instance in the present case.
Det ska för det första påpekas att Chronopost och La Poste i förevarande fall inte har åberopat någon personlig partiskhet hos förstainstansrättens ledamöter.
Furthermore, the fact that the same Judge sits in two Chambers hearing and determining the same case in succession, cannot, by itself, give rise to doubt as to the
För det andra anser domstolen att den omständigheten att en och samma domare sitter med i två dömande sammansättningar som efter varandra har haft att pröva
In that respect, it is not apparent that the referral of the case back to a Chamber with an entirely different composition from that which first heard and determined the case must, or can, under Community law, be regarded as a general obligation.
I detta avseende framgår det inte att det inom ramen för gemenskapsrätten ska och kan betraktas som en allmän skyldighet att återförvisa målet till en helt annan dömande sammansättning än den som först hade att pröva målet.
Moreover, the Court of Human Rights considered that it cannot be stated as a general rule resulting from the obligation to be impartial that a court quashing an administrative or judicial decision is bound to send the case back to a different judicial authority or to a differently composed branch of that authority (see, in particular, Eur. Court HR, Ringeisen v. Austria, judgment of 16 July 1971, Series A no.
Europadomstolen har för övrigt fastslagit att det inte utifrån skyldigheten att förhålla sig opartisk kan uppställas någon allmän princip om att en domstol, som upphäver ett administrativt beslut eller ett domstolsavgörande, skulle vara skyldig att återförvisa ärendet till en annan rättskipande myndighet eller till ett annorlunda sammansatt organ inom den myndigheten (se Europadomstolens dom i målet Ringeisen mot Österrike av den 16 juli 1971, serie A nr 13, s.
13, § 97, and Diennet v. France, judgment of 26 September 1995, Series A no. 325-A, § 37).
40, § 97, och av den 26 september 1995 i mål Diennet mot Frankrike, serie A nr 325-A, § 37).
It must also be observed that, under Article 27(3) of the ECHR, when a case is referred to the Grand Chamber of the Court of Human Rights, on a referral following a Chamber’s judgment, no Judge from the Chamber which rendered the judgment is to sit in the Grand Chamber, with the exception of the President of the Chamber and the Judge who sat in respect of the State Party concerned.
Det ska dessutom påpekas att det av artikel 27.3 i Europakonventionen följer att när ett mål hänskjutits till domstolen i stor sammansättning, genom att en dom som meddelats av en kammare har återförvisats, får ingen ledamot från den kammare som meddelat domen delta, med undantag av kammarens ordförande och den ledamot som deltagit som domare för den stat som var part i målet.
The ECHR thus accepts that Judges who heard and determined the case initially may sit in another formation hearing and determining the same case again, and that that is not in itself incompatible with the requirements of a fair trial.
Enligt Europakonventionen är det alltså tillåtet för domare som tidigare haft att pröva målet att delta i en annan sammansättning som på nytt har att pröva samma mål och denna omständighet är inte i sig oförenlig med kravet på en rättvis rättegång.
In those circumstances, it has not been established in the present case that the composition of the Chamber which delivered the judgment under appeal was unlawful merely as a result of the presence in that Chamber of a member of the Court of First Instance who had already sat in the Chamber which previously heard and determined the case.
Under dessa förhållanden kan det i förevarande fall inte anses fastställt att den dömande sammansättning som meddelat den överklagade domen var rättsstridig endast på grund av att den inkluderade en ledamot av förstainstansrätten som redan suttit med i den sammansättning som tidigare hade haft att pröva detta mål.
The first ground of appeal must therefore be rejected.
Överklagandet kan därför inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Second ground of appeal: procedural defect in connection with the Court’s substantive ruling on an inadmissible plea
Den andra grunden: Rättegångsfel bestående i att förstainstansrätten i sak prövade en grund som ska avvisas
La Poste submits, in the first part of this ground of appeal, that the Court of First Instance failed to rule on the plea of inadmissibility which it had put forward in opposition to a plea advanced by UFEX and Others alleging that the Postadex transfer constituted State aid, a plea which had not been advanced in the proceedings giving rise to the judgment in Ufex and Others v Commission, and which was therefore new in the proceedings giving rise to the judgment under appeal.
La Poste har som en första del gjort gällande att förstainstansrätten underlät att pröva den invändning om rättegångshinder som La Poste hade framställt mot en av sökandebolagen åberopad grund, avseende att överföringen av Postadex utgjorde statligt stöd, vilken inte hade åberopats i det mål som gav upphov till domen i det ovannämnda målet UFEX m.fl. mot kommissionen och som således var ny i det mål som gav upphov till den överklagade domen.
In the second part, it submits that, in ruling on that plea, which was new, the Court of First Instance infringed Article 48(2) of its Rules of Procedure.
I en andra del har La Poste gjort gällande att förstainstansrätten, genom att pröva denna grund, som var ny, åsidosatte bestämmelserna i artikel 48.2 i sina rättegångsregler.
UFEX and Others argue that the first part of that ground of appeal is inadmissible in that it relies on confused and contradictory arguments and does not state which provision of the Rules of Procedure of the Court of First Instance has been infringed.
UFEX m.fl. har anfört att den första delen av denna grund inte kan prövas, eftersom den vilar på otydliga och motstridiga argument och inte redogör för vilken bestämmelse i förstainstansrättens rättegångsregler som åsidosatts.
Furthermore, the first part is unfounded, as the Court of First Instance was not obliged to address a plea which in itself was inadmissible because it had been raised only by an intervener.
Talan kan inte heller vinna bifall såvitt avser denna grund, eftersom förstainstansrätten inte var skyldig att pröva en invändning som i sig inte kunde tas upp till prövning då den framställts av endast en intervenient.
In addition, in stating that the Court of First Instance expressed that ground of appeal in different terms when considering it under the plea put forward in the application alleging a manifest error of assessment, La Poste admits that the plea was appropriately raised and therefore not new.
La Poste har dessutom angett att förstainstansrätten gjorde en ny kvalificering av denna grund genom att pröva den inom ramen för den i ansökan åberopade grunden avseende en uppenbart oriktig bedömning, och därigenom har bolaget medgett att denna grund faktiskt hade åberopats och således inte var ny.
Thus, since the Court of First Instance was entitled to express the arguments submitted in the application in different terms, the second part is equally unfounded.
Till följd härav och då förstainstansrätten formellt kunde göra en ny kvalificering av de argument som framförts i ansökan, kan talan ännu mindre bifallas såvitt avser den andra delen.
La Poste, in its reply, denies that the first part of its second ground of appeal is inadmissible, as contended.
La Poste har i sin replik bestritt invändningen om att den första delen av dess andra grund ska avvisas.
It maintains that it is clear.
La Poste har anfört att denna del är tydlig.
Furthermore, even if the plea of inadmissibility which it advanced before the Court of First Instance had itself been inadmissible, the Court should have made an express finding to that effect.
Även om den invändning om rättegångshinder som La Poste framställde vid förstainstansrätten hade bort avvisas, borde förstainstansrätten i sådant fall ha fastslagit detta uttryckligen. Härtill
In their rejoinder, UFEX and Others reiterate that a plea put forward by an intervener is not admissible, and that the novel nature of a plea is not a matter of public policy.
UFEX m.fl. har i sina dupliker åter påpekat att en av en intervenient framställd invändning om rättegångshinder som, avseende frågan om huruvida en grund ska betraktas som ny, inte utgör tvingande rätt, inte kan tas upp till sakprövning.
— First part of the second ground of appeal
— Den första delen av den andra grunden
It is common ground that, in the proceedings which gave rise to the judgment under appeal, La Poste intervened in support of the form of order sought by the Commission, and that the Commission did not raise the plea of inadmissibility relied upon by La Poste before the Court of First Instance alleging that the plea advanced by UFEX and Others concerning the Postadex transfer was new, in that it had not been submitted in the procedure which gave rise to the judgment in Ufex and Others v Commission.
Det är utrett att La Poste i det förfarande som gav upphov till den överklagade domen intervenerade till stöd för kommissionens yrkanden, och att kommissionen inte framställt någon sådan invändning om rättegångshinder som La Poste åberopat i förstainstansrätten och som avsåg den omständigheten att den av sökandebolagen anförda grunden avseende överföringen av Postadex var ny, eftersom den inte hade åberopats i det förfarande som gav upphov till domen i det ovannämnda målet UFEX m.fl. mot kommissionen.
The plea of inadmissibility thus raised by La Poste, and which, as the Advocate General noted at point 65 of her Opinion, did not concern an issue of public policy, was therefore itself inadmissible.
Den invändning om rättegångshinder som La Poste sålunda framställt, och som, såsom generaladvokaten påpekat i punkt 65 i sitt förslag till avgörande, inte avsåg ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas, kunde följaktligen inte tas upp till prövning.
Accordingly, even if the Court of First Instance had been required to address that plea, it would equally but necessarily have had to conclude that it was inadmissible.
Även om förstainstansrätten hade varit tvungen att pröva denna invändning, skulle den under dessa förhållanden även med nödvändighet ha varit tvungen att fastslå att den inte kunde tas upp till prövning.
Therefore, its failure to give a ruling was of no consequence as regards the rights of La Poste, which is therefore not justified in relying on that omission in order to challenge the lawfulness of the judgment under appeal.
Förstainstansrättens underlåtenhet att pröva invändningen har således inte påverkat La Postes rättigheter. La Poste kan följaktligen inte göra denna underlåtenhet gällande i syfte att ifrågasätta den överklagade domens giltighet.
In those circumstances, even if the first part of the second ground of appeal were admissible, it is in any event unfounded. It must therefore be rejected.
Även om det antas att den första delen av den andra grunden skulle kunna tas upp till prövning, kan överklagandena under dessa förhållanden ändå inte vinna bifall såvitt avser denna del.
— Second part of the second ground of appeal
— Den andra delen av den andra grunden
It must be borne in mind that, according to Article 48(2) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance, applicable by virtue of Article 120 of those Rules where, as in the present case, the Court of First Instance is seised of a case by a judgment of the Court of Justice referring it back, no new plea in law may be introduced in the course of proceedings unless it is based on matters of law or of fact which come to light in the course of the procedure.
Domstolen erinrar om att det i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, som i enlighet med artikel 120 i samma rättegångsregler är tillämplig när domstolen, som i förevarande fall, i en dom har beslutat att återförvisa ett mål till förstainstansrätten, föreskrivs att nya grunder inte får åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.