natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Since my assessment of the fifth question has reached the conclusion that the decision of 20 June 2007 was taken in compliance with the procedure provided for in the Regulation, the sixth question referred, which is based on the assumption that the procedure was not complied with, loses its relevance for the present case.
Eftersom min bedömning av den femte frågan har lett till slutsatsen att beslutet av den 20 juni 2007 fattades i enlighet med förfarandet i förordningen, saknas i detta fall anledning att besvara den sjätte frågan, som grundar sig på antagandet att det aktuella förfarandet inte har följts.
The first subparagraph of Article 21(3) provides: ‘Without prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
I artikel 21.3 första stycket föreskrivs följande:
None the less, it may be noted that it is clear from Articles 21 and 31(2) of the Regulation, read together, that a judgment concerning parental responsibility must as a general rule be recognised and enforced in another Member State unless one of the grounds of nonrecognition set out in Article 23 is present, and that Article 24 expressly prohibits review of the jurisdiction of the court of origin.
Man kan dock konstatera att det framgår tydligt av artikel 21 jämförd med artikel 31.2 i förordningen att, ett beslut i fråga om föräldraansvar i allmänhet ska erkännas och verkställas i en annan medlemsstat, förutsatt att det inte finns något skäl för att vägra erkännande enligt artikel 23 och att en omprövning av ursprungsdomstolens behörighet uttryckligen utesluts enligt artikel 24.
It is clear from my analysis at points 86 to 96 above that verification that the pro cedure provided for in Article 11 of the Regulation has been respected is also precluded.
Det framgår också av min bedömning i punkterna 86–96 ovan att det inte heller finns anledning att utreda huruvida förfarandet i artikel 11 i förordningen har följts.
It thus lays down a general rule (since Article 21 concerns all decisions in matrimonial matters and in matters of parental responsibility), allowing any interested party to request recognition or nonrecognition of a judgment falling within the scope of the Regulation subject, where applicable, to the provisions of Chapter III, Section 4.
Artikeln innehåller således en huvudregel (eftersom artikel 21 gäller alla beslut i äktenskapsmål och i mål om föräldraansvar), enligt vilken en berörd part kan få fastställt att en dom som rör förordningen ska erkännas eller inte erkännas, med ett eventuellt förbehåll för bestämmelserna i kapitel III avsnitt 4.
The first four questions concern the mother’s application for a decision that the Oranienburg court’s judgment of 20 June 2007 should not be recognised in so far as it deals with the custody and return of the child.
De fyra första frågorna avser moderns ansökan om att få fastställt att Amtsgericht Oranienburgs omtvistade beslut av den 20 juni 2007 inte ska erkännas, i den del det gäller vårdnaden och återlämnandet av barnet.
I find it best to start with the fourth of those questions.
Jag anser att det är lämpligast att börja med den fjärde av dessa frågor.
Consequently, any interested party may apply for nonrecognition of a decision taken in the circumstances set out in Article 11(8) and ordering a child’s return, unless that is
Följaktligen kan en berörd part få fastställt att en dom om återlämnande av ett barn, som meddelats under de omständigheter som anges i artikel 11.8, inte ska
The referring court asks the meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation.
Den nationella domstolen vill få klarhet i vad villkoret ”[u]tan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4” i artikel 21.3 i förordningen innebär.
The third question incompatible with a provision of Chapter III, Section 4, which, as a lex specialis, will in that case prevail over the general rule.
Den tredje frågan erkännas, förutsatt att detta inte visar sig vara oförenligt med en bestämmelse i kapitel III avsnitt 4, som i egenskap av lex specialis i detta fall ger den företräde framför huvudregeln.
In that section, Article 42(1) provides, in particular:
I avsnittet föreskrivs i artikel 42.1 särskilt följande:
My conclusion on the fourth question, which means that no application can be made for nonrecognition of an order for a child’s return issued in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation and certified in accordance with Article 42(2), deprives the third question of its relevance, since it is based on the assumption that such an application is possible.
Min slutsats angående den fjärde frågan, som innebär att det inte går att ansöka om att en dom, i vilken det förordnas om att ett barn ska återlämnas och som meddelats under de omständigheter som anges i artikel 11.8 i förordningen, och som har försetts med ett intyg i enlighet med bestämmelserna i artikel 42.2, inte ska erkännas, gör den tredje frågan, som grundar sig på antagandet att det är möjligt att inge en sådan ansökan, inaktuell.
In such a case, any review of the decision or of the certificate by the court of the Member State where the child is actually present, whether on that court’s own motion or on application by the person against whom enforcement is sought, is ruled out.
I ett sådant fall är det inte tillåtet för domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig att kontrollera beslutet eller intyget, oavsett om detta görs på eget initiativ eller på begäran av den part mot vilken verkställigheten har begärts.
‘The return of a child referred to in Article 40(1)(b) entailed by an enforceable judgment given in a Member State shall be recognised and enforceable in another Member State … without any possibility of opposing its recognition if the judgment has been certified in the Member State of origin in accordance with paragraph 2.’
”Ett barns återlämnande som avses i artikel 40.1 b och som följer av en verkställbar dom, som har meddelats i en medlemsstat, skall erkännas och vara verkställbart i en annan medlemsstat … utan möjlighet att invända mot erkännandet, om domen har försetts med ett intyg i ursprungsmedlemsstaten i enlighet med punkt 2.”
The same is true for the first and second questions, to the extent that they concern the application for nonrecognition of the part of the judgment ordering the child’s return.
Samma sak gäller för den första och den andra frågan, i den mån de avser en ansökan om att den del av domen som förordnar om att barnet ska återlämnas inte ska erkännas.
Thus, in a case such as that in the main proceedings, in which such a certificate has been issued, the practical meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation is that it is not possible to oppose recognition of the certified decision or, a fortiori, to make a separate application for a declaration that it should not be recognised.
I ett fall som detta, där ett sådant intyg har utfärdats, är därför den konkreta innebörden av villkoret ”[u]tan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4”, som anges i artikel 21.3 i förordningen, att det inte går att invända mot erkännandet av den dom som försetts med ett intyg och inte heller a fortiori att framställa ett självständigt yrkande för att få fastställt att den inte ska erkännas.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU anlita de förfaranden som föreskrivs i avsnitt 2, få fastställt att domen skall erkännas eller inte erkännas”.
Seven grounds of nonrecognition for judgments relating to parental responsibility are listed in Article 23.
I artikel 23 anges sju skäl för att vägra erkännande av domar om föräldraansvar.
However, unlike the other questions, the scope of these first two questions is not expressly limited to the decision ordering the child’s return.
Till skillnad från de övriga frågorna är de två första frågorna emellertid inte uttryckligen begränsade till att gälla enbart domen om återlämnande av barnet.
In so far as the mother also seeks a declaration of nonrecognition of the part of the judgment awarding custody to the father, these questions may remain relevant.
Eftersom modern också vill få fastställt att domen inte ska erkännas i den del den tillerkänner fadern vårdnaden förblir dessa frågor relevanta.
Unlike the return order, this aspect is not governed by Chapter III, Section 4, of the Regulation, which precludes any opposition to recognition of a return order duly certified in accordance with Article 42(2).
Till skillnad från domen om återlämnande av barnet omfattas inte denna aspekt av kapitel III avsnitt 4 i förordningen, enligt vilket det inte går att invända mot erkännandet av en dom om ett barns återlämnande, om det vederbörligen har försetts med ett intyg i enlighet med artikel 42.2.
The referring court asks whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation may request nonrecognition of a judgment if no application has been submitted for it to be recognised and, if so, how a national court, examining an application for nonrecognition brought by the person against whom enforcement is sought, is to apply Article 31(1), according to which that person may not make any submissions on the application at this stage of the proceedings.
Den hänskjutande domstolen vill veta om en berörd part i den mening som avses i artikel 21 i förordningen kan få fastställt att ett domstolsavgörande inte ska erkännas, utan att någon ansökan om erkännande har ingetts och, om frågan besvaras jakande, hur den domstol som prövar en sådan ansökan, som ingetts av den part mot vilken avgörandet ska verkställas, ska tillämpa artikel 31.1, enligt vilken denna part inte ska ges tillfälle att yttra sig i detta skede av förfarandet.
Section 2 of Chapter III is entitled ‘Application for a declaration of enforceability’.
Kapitel III avsnitt 2 har rubriken ”Ansökan om verkställbarhetsförklaring”.
Article 28(1) provides that a ‘judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State which is enforceable in that Member State and has been served shall be enforced in another Member State when, on the application of any interested party, it has been declared enforceable there’.
I artikel 28.1 föreskrivs att ”[e]n dom om utövande av föräldraansvar över ett barn, som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten och har delgivits, skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen på ansökan av en part förklarats vara verkställbar där”.
Article 31(1) provides that the court applied to is to give its decision without delay and adds: ‘… the person against whom enforcement is sought [… shall not,] at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
I artikel 31.1 föreskrivs att den domstol som prövar ansökan ska avgöra frågan snarast, och att ”[i] detta skede av förfarandet … varken den part mot vilken verkställighet begärs [eller barnet] skall ges tillfälle att yttra sig över ansökan”.
Article 31(2) specifies: ‘The application may be refused only for one of the reasons specified in Articles 22, 23 and 24’ — which are all grounds for nonrecognition.
I artikel 31.2 anges att ”[a]nsökan får avslås endast på någon av de i artiklarna 22, 23 och 24 angivna grunderna” – som alla är skäl för att vägra erkännande.
Article 33 provides that either party may, within one month (paragraph 5), appeal against the decision on the application for a declaration of enforceability (paragraph 1) and that the appeal is to ‘be dealt with in accordance with the rules governing procedure in contradictory matters’ (meaning, it is clear from other language versions, adversarial proceedings, according to the audi alteram partem rule).
I artikel 33 föreskrivs att var och en av parterna får, inom en månad (punkt 5), ansöka om ändring av avgörandet med anledning av ansökan om verkställbarhetsförklaring (punkt 1) och att en sådan ansökan ska handläggas enligt de bestämmelser som gäller för kontradiktorisk process (punkt 3).
Article 21 of the Regulation forms part of Chapter III, Section 1, entitled ‘Recognition’.
Artikel 21 i förordningen utgör en del av kapitel III avsnitt 1, som har rubriken ”Erkännande”.
Article 21(1) provides that judgments given in a Member State are to be ‘recognised in the other Member States without any special procedure being required’.
I artikel 21.1 föreskrivs att en dom som har meddelats i en medlemsstat ”skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas”.
However, according to Article 21(3) (without prejudice to Section 4 — which, as I have indicated, is not relevant for decisions awarding custody), ‘any interested party may, in accordance with
Enligt artikel 21.3 (utan att det påverkar tillämpningen av avsnitt 4 – som inte är relevant när det gäller beslut om vårdnaden av barnet, vilket jag redan har påpekat) kan emellertid ”en berörd part, genom att
I can understand the source of the Supreme Court’s puzzlement.
Jag kan förstå orsaken till Lietuvos Aukščiausiasis teismas villrådighet.
According to Article 21(3), it seems that the person against whom a decision might be enforced (who is quite clearly an ‘interested party’) may apply
Enligt artikel 21.3 förefaller det som om den part mot vilken en dom kan verkställas (som uppenbarligen är en ”berörd part”) kan få
RINAU for a declaration that the decision should not be recognised, but Article 31(1) appears to exclude any possibility for that person 23to make submissions on the application at that stage.
RINAU fastställt att domen inte ska erkännas, men enligt artikel 31.1 förefaller det som om denna part 23 inte får yttra sig i detta skede.
Regulation. It is clear that the Community legislature intended all such judgments to enjoy, systematically, automatic recognition on the basis of the principle of mutual trust (see recitals 21 and 23 in the preamble).
Det är uppenbart att gemenskapslagstiftarens avsikt har varit att alla dessa domar systematiskt får ett automatiskt erkännande som grundar sig på principen om ömsesidigt förtroende (se skälen 21 och 23 i förordningen).
However, Article 21(3) allows an application for a decision that a judgment should, or should not, be recognised ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter’.
Enligt artikel 21.3 går det emellertid att ansöka om erkännande eller ickeerkännande ”genom att anlita de förfaranden som föreskrivs i avsnitt 2”.
Since Section 2 concerns applications for a declaration of enforceability, I infer that it deals with situations in which recognition and enforcement are both required.
Eftersom avsnitt 2 handlar om ansökan om verkställbarhetsförklaring, drar jag slutsatsen att det rör sig om situationer i vilka det krävs både erkännande och verkställighet.
That is the case with the award of custody to the father in the present case, since the mother does not agree.
Så är fallet när, såsom i förevarande fall, fadern har tillerkänts vårdnaden, eftersom modern motsätter sig detta.
It is, moreover, clear from Article 31 of the Regulation that the procedure for obtaining a declaration of enforceability (which thus covers applications for recognition and non-recognition) must be simplified and expeditious.
Vidare framgår det tydligt av artikel 31 i förordningen att förfarandet för verkställbarhetsförklaringen (som alltså gäller ansökan om erkännande och icke-erkännande) måste ske snabbt och förenklat.
That appears perfectly in accordance with the principle of automatic recognition on the basis of mutual trust.
Detta synes överensstämma helt med principen om automatik i erkännandet genom ömsesidigt förtroende.
To resolve the dilemma, we must in my view take account of the distinction between ‘recognition’ and ‘declaration of enforceability’ of a judgment.
För att lösa dilemmat måste man, enligt min mening, ta hänsyn till distinktionen mellan ”erkännandet” och ”verkställbarhetsförklaringen” av en dom.
In some contexts, those two concepts necessarily go hand in hand.
I vissa sammanhang hänger dessa båda begrepp obönhörligen ihop.
That is so, for example, of a judgment entailing a child’s return, where it would make no sense to recognise the judgment without making it enforceable.
Så är fallet bland annat med en dom som innebär att ett barn ska återlämnas, där det vore meningslöst att erkänna en doms giltighet utan att göra den verkställbar.
By contrast, there is no need to confer ‘enforceability’ on a divorce judgment in order to allow one of the former spouses to remarry; mere recognition that the judgment is valid will suffice.
Däremot är det knappast nödvändigt att ”verkställbarhet” beviljas i en dom i ett mål om äktenskapsskillnad, för att ge den ena eller den andra av de före detta makarna möjlighet att gifta om sig.
As regards a decision on the exercise of parental responsibility, it will depend on the circumstances.
Det räcker med enbart ett erkännande av domens giltighet.
If the parent to whom the exercise of that responsibility is not awarded is recalcitrant, a declaration of enforceability will be needed.
I fråga om en dom om utövande av föräldraansvar kommer omständigheterna att vara avgörande. Om den förälder som inte tillerkänts vårdnaden inte samtycker, är en verkställbarhetsförklaring nödvändig.
If the parents are in agreement, mere recognition will be enough.
Om föräldrarna är överens räcker det med ett erkännande.
Chapter III, Section 1, of the Regulation concerns recognition.
Kapitel III avsnitt 1 i förordningen handlar om erkännande.
Article 21(1) provides for automatic recognition for any judgment falling within the scope of the
I artikel 21.1 föreskrivs att alla domar som rör förordningens tillämpningsområde automatiskt erkänns.
23 — Even if it may seem a little odd, when a decision awards custody to one parent, to speak of enforcing that decision against the other parent, it seems to me clear from the scheme of Chapter III, Section 2, of the Regulation that the concept of ‘person against whom enforcement is sought’ covers a parent to whom custody was not awarded.
23 — Även om det kan tyckas lite märkligt att, när en förälder i en dom tillerkänns vårdnaden, tala om att verkställa denna dom mot den andra föräldern, anser jag att det framgår klart av systematiken i kapitel III avsnitt 2 i förordningen att uttryckssättet ”den part mot vilken verkställighet begärs” gäller den förälder som inte har tillerkänts vårdnaden.
Thus, any request for recognition or nonrecognition of a decision awarding custody of a child must comply with the procedures of Section 2.
Således måste varje ansökan om erkännande eller ickeerkännande av en dom som gäller vårdnaden av ett barn vara förenlig med förfarandena i avsnitt 2.
The problem which appears to arise in a context such as that of the present case is the apparent inequality of arms as between the parties, in the light of the wording of Article 31(1).
Det problem som tycks uppkomma i ett sammanhang som detta är den uppenbara skillnaden vad gäller medel för de båda parterna, med hänsyn till ordalydelsen i artikel 31.1.
If the parent awarded custody wishes to have the decision recognised and enforced, that parent may make such submissions as he or she sees fit,
Om den förälder som har tillerkänts vårdnaden om barnet vill att domen ska erkännas och verkställas, har vederbörande möjlighet att inkomma med
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU whereas the same opportunity is not available to the other parent.
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU lämpliga yttranden, samtidigt som den andra föräldern inte har den möjligheten.
However, if the other parent seeks a decision of non-recogni-tion, the situation is not reversed, at least on a literal reading of the provision.
Om det däremot är den andra föräldern som ansöker om ett ickeerkännande av domen, råder inte det motsatta förhållandet, åtminstone inte om man tolkar bestämmelsen bokstavligt.
event verify whether any of the grounds of nonrecognition referred to in Article 31(2) are present.
ansökan i vart fall måste kontrollera om det eventuellt föreligger några sådana skäl för att vägra erkännande som det hänvisas till i artikel 31.2.
And those are the only grounds which the other parent could have raised.
Dessa är emellertid de enda skäl som den andra föräldern har kunnat åberopa.
That parent is deprived therefore only of the possibility of developing his or her arguments concerning the grounds for refusal.
Vederbörande saknar således endast möjligheten att utveckla sina argument beträffande skälen för vägran.
In the submissions to the Court, it has been suggested that Article 31(1), which appears to be directed above all at applications for recognition or enforcement, should be interpreted either as applicable to applications for nonrecognition mutatis mutandis (that is to say, by reading ‘the person against whom enforcement is sought’ as ‘the person opposing the application’) or as inapplicable to such applications.
I de yttranden som inlämnats till domstolen har det föreslagits att artikel 31.1, som framför allt tycks avse ansökningar om erkännande och verkställbarhet, antingen ska tolkas som tillämplig mutatis mutandis på ansökningar om ickeerkännande (det vill säga genom att tolka uttryckssättet ”den part mot vilken verkställighet begärs” som ”den part som motsätter sig ansökan”), eller så att den inte kan tillämpas på sådana ansökningar.
On the other hand, when it is the latter parent who seeks nonrecognition of the decision, the application must necessarily be made by a document which sets out the grounds of nonrecognition adduced.
Vidare kan ansökan, när det är sistnämnda förälder som ansöker om att domen inte ska erkännas, endast inlämnas som en handling i vilken det redogörs för de skäl som åberopas för att vägra erkännande.
Even if that parent cannot expand further on those grounds at that stage of the proceedings, whereas the parent awarded custody may make such submissions as seem appropriate, his or her point of view will in any event be taken into account by the court seised.
Även om denne förälder inte kan vidareutveckla sina argument i detta skede, medan den förälder som tillerkänts vårdnaden kan lämna sådana synpunkter som denne anser ha betydelse, kommer den domstol som erhållit ansökan i vart fall att ta hänsyn till vederbörandes åsikt.
The situation is, in fact, one of a procedure limited to a single exchange of arguments between the parties, and it is hardly extraordinary in the context of a simplified and expeditious procedure.
Situationen är faktiskt sådan att förfarandet har begränsats till ett utbyte av argument mellan parterna, vilket inte är ovanligt i ett snabbt och förenklat förfarande.
In both cases, either party can appeal under adversarial rules, by virtue of Article 33 of the Regulation.
I båda fallen kan båda parterna överklaga enligt de bestämmelser som gäller för kontradiktorisk process i artikel 33 i förordningen.
I do not, however, consider that there is any overriding reason to reject a literal interpretation and application.
För egen del anser jag att det inte finns något tvingande skäl att inte godta en bokstavlig tolkning och tillämpning.
The inequality of arms cannot be denied, but it accords with the primacy attached to mutual trust and recognition, it is less significant than one might suppose, and it is not such as to deprive the disadvantaged party of any possibility of presenting his or her arguments.
Att tillgången till medel är ojämlik kan inte förnekas men den är förenlig med det företräde som ges ömsesidigt förtroende och erkännande, den har mindre betydelse än man skulle kunna tro, och den är inte sådan att den missgynnade parten fråntas möjligheten att framföra sina argument.