natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(b) If the foregoing question is answered in the affirmative, must Article 27 of Directive [2004/38] be interpreted as meaning that the Member States may impose restrictions on the freedom of movement and residence of a citizen of the Union on grounds of “public policy” and “public security” automatically, without that person’s “personal conduct” being examined?’
b) Om föregående fråga besvaras jakande, ska artikel 27 i direktiv [2004/38/EG] tolkas så, att medlemsstaterna får begränsa den fria rörligheten och rätten till uppehåll för Europeiska unionens medborgare av hänsyn till ’allmän ordning’ eller ’allmän säkerhet’ automatiskt, utan att göra en bedömning av den berördes ’personliga beteende’?”
The referring court considered that the above questions called for an urgent answer from the Court in view of the need for Mr Jipa to be able to exercise his right of free movement or to ascertain as quickly as possible whether his exercise of that right is restricted.
Den nationella domstolen har anfört att frågan fordrar ett snabbt svar från domstolen med hänsyn till att Gheorghe Jipa måste kunna utöva sin rätt att fritt röra sig eller så snart som möjligt få besked om en begränsning av denna rättighet.
It therefore asked the Court to apply the accelerated procedure to the reference for a preliminary ruling in accordance with the first paragraph of Article 104a of the Rules of Procedure.
Den nationella domstolen har därför begärt att domstolen ska handlägga begäran om förhandsavgörande skyndsamt i enlighet med artikel 104a första stycket i rättegångsreglerna.
The President of the Court rejected that request by Order of 3 April 2007 on the ground that the conditions laid down in the first paragraph of Article 104a of the Rules of Procedure had not been met.
Domstolens ordförande avslog denna begäran genom beslut av den 3 april 2007, med motiveringen att de villkor som fastställs i artikel 104a första stycket inte är uppfyllda.
By its questions, which it is appropriate to deal with together, the referring court asks, in essence, whether Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38 preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there.
Den hänskjutande domstolen har ställt dessa frågor, vilka kommer att behandlas samtidigt, för att få klarhet i huruvida artikel 18 EG och artikel 27 i direktiv 2004/38 utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det är möjligt att begränsa medborgarnas rätt att resa till en annan medlemsstat, bland annat med anledning av att vederbörande tidigare har återförts till hemlandet på grund av ”illegal vistelse”.
In their written observations before the Court, the Romanian and Greek Governments and the Commission of the European Communities are in agreement that the questions should be answered in the affirmative.
Rumäniens regeringen, Greklands regeringen och Europeiska gemenskapernas kommission är i sina skriftliga yttranden till domstolen eniga om att dessa frågor bör besvaras jakande.
Next, it should be made clear that, as the Advocate General has pointed out in point 35 of his Opinion, the right of freedom of movement includes both the right for citizens of the European Union to enter a Member State other than the one of
Domstolen preciserar därefter, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 35 i sitt förslag till avgörande, att rätten till fri rörlighet för medborgare i Europeiska unionen innebär både en rätt att resa in i en annan medlemsstat än ursprungsmedlemsstaten
Moreover, Article 4(1) of Directive 2004/38 expressly provides that all Union citizens with a valid identity card or passport have the right to leave the territory of a Member State to travel to another Member State.
I artikel 4.1 i direktiv 2004/38 föreskrivs för övrigt uttryckligen att alla unionsmedborgare med giltigt identitetskort eller pass ska ha rätt att lämna en medlemsstats territorium för att resa till en annan medlemsstat.
It follows that a situation such as that of the defendant in the main proceedings, as described in paragraphs 9 and 10 of this judgment, is covered by the right of citizens of the Union to move and reside freely in the Member States.
En situation som den som gäller för svaranden i målet vid den nationella domstolen, vilken beskrivs i punkterna 9 och 10 i förevarande dom, avser följaktligen unionsmedborgarnas rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna.
As far as the main proceedings are concerned, those limitations and conditions derive in particular from Article 27(1) of Directive 2004/38, which provides that Member States may restrict the freedom of movement of Union citizens and their family members on grounds inter alia of public policy or public security.
De nämnda begränsningarna och villkoren följer, med avseende på målet i den nationella domstolen, särskilt av artikel 27.1 i direktiv 2004/38, enligt vilken medlemsstaterna får begränsa den fria rörligheten för unionsmedborgare eller deras familjemedlemmar av hänsyn till, bland annat, allmän ordning eller allmän säkerhet.
The Court’s caselaw has accordingly made it clear that the concept of public policy presupposes, in any event, the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society (see, for example, Rutili, paragraph 28; Bouchereau, paragraph 35; and Joined Cases C-482/01 and C-493/01 Orfanopoulos and Oliveri [2004] ECR I-5257, paragraph 66).
I denna rättspraxis har det preciserats att för att en situation ska omfattas av begreppet allmän ordning, måste det hursomhelst, utöver den störning av ordningen i samhället som varje lagöverträdelse innebär, föreligga ett verkligt, aktuellt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Rutili, punkt 28, och Bouchereau, punkt 35, samt dom av den 29 april 2004 i de förenade målen C-482/01 och C-493/01, Orfanopoulos och Oliveri, REG 2004, s. I-5257, punkt 66).
Such restrictions on the derogations from the abovementioned fundamental principle that are capable of being invoked by a Member State imply in particular, as is apparent from Article 27(2) of Directive 2004/38, that, in order to be justified, measures taken on grounds of public policy or public security must be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned, and justifications that are isolated from the particulars of the case in question or that rely on considerations of general prevention cannot be accepted.
Förekomsten av sådana undantag från den nämnda grundläggande principen, vilka kan åberopas av en medlemsstat, innebär bland annat, såsom framgår av artikel 27.2 i direktiv 2004/38, att åtgärder som vidtas med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet uteslutande ska grunda sig på d en berördes personliga beteende. Motiveringar som inte har ett direkt samband med det individuella fallet i fråga eller som rör allmänpreventiva hänsyn kan inte beaktas.
It should be added that a measure limiting the exercise of the right of free movement must, as has been rightly pointed out by the Romanian Government and the Commission as well as by the Advocate General in point 43 of his Opinion, be adopted in the light of considerations pertaining to the protection of public policy or public security in the Member State imposing the measure.
Domstolen tillägger, såsom Rumäniens regering och kommissionen samt generaladvokaten i punkt 43 i sitt förslag till avgörande, med rätta har påpekat, att beslut om en åtgärd som utgör en begränsning av rätten att fritt röra sig ska fattas mot bakgrund av överväganden som är specifika för skyddet för allmän ordning och allmän säkerhet i den medlemsstat som har att fatta detta beslut.
Thus it cannot be based exclusively on reasons advanced by another Member State to justify a decision to remove a Community national from the territory of the latter State, as in the main proceedings.
Denna åtgärd kan således inte grunda sig enbart på skäl som en annan medlemsstat har åberopat för att, såsom i målet vid den nationella domstolen, motivera ett beslut om att avlägsna en gemenskapsmedborgare från denna medlemsstat.
That does not however rule out the possibility of such reasons being taken into account in the context of the assessment which the competent national authorities undertake for the purpose of adopting the measure restricting freedom of movement (see, by analogy, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 53).
Ett sådant övervägande utesluter emellertid inte att sådana skäl kan beaktas inom ramen för den bedömning som görs av de nationella myndigheter som är behöriga att anta åtgärden som utgör en begränsning av den fria rörligheten (se analogt dom av den 31 januari 2006 i mål C-503/03, kommissionen mot Spanien, REG 2006, s. I-1097, punkt 53).
In other words, in a situation such as that in the main proceedings, the fact that a citizen of the Union has been subject to a measure repatriating him from the territory of another Member State, where he was residing illegally, may be taken into account by his Member State of origin for the purpose of restricting that citizen’s right of free movement only to the extent that his personal conduct constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society.
I en situation som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan med andra ord den omständigheten att en unionsmedborgare som har återförts till hemlandet från en annan medlemsstat, där vederbörande vistades illegalt, inte beaktas av ursprungsmedlemsstaten för att begränsa denne medborgares rätt att fritt röra sig, om inte dennes personliga beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse.
The situation that has given rise to the main proceedings does not however seem to meet the requirements set out in paragraphs 22 to 26 of the present judgment.
Den situation som föranledde tvisten i målet vid den nationella domstolen uppfyller emellertid inte de villkor som domstolen har erinrat om i punkterna 22–26 i förevarande dom.
In particular, it appears from the file sent to the Court by the referring court and from the written observations of the Romanian Government that the request of the Minister to restrict Mr Jipa’s right of free movement is based solely on the measure repatriating him from the territory of the Kingdom of Belgium to which he was subject on account of his ‘illegal residence’ in that Member State; there was no specific assessment of his personal conduct and no reference to any threat that he might constitute to public policy or public security.
Det framgår av handlingarna i målet, som domstolen har tillhandahållits av den hänskjutande domstolen, och av Rumäniens regerings skriftliga yttranden, att Ministers begäran att Gheorghe Jipas rätt till fri rörlighet skulle begränsas enbart grundade sig på den omständigheten att denne hade återförts till hemlandet från Konungariket Belgien med anledning av dennes ”illegala vistelse” i denna medlemsstat, utan att det gjorts någon specifik bedömning av Gheorghe Jipas personliga beteende och utan att det gjorts gällande att han på något sätt skulle utgöra ett hot mot den allmänna ordningen eller den allmänna säkerheten.
Furthermore, the Romanian Government states in its written observations that the decision of the Belgian authorities ordering the repatriation of Mr Jipa was also not founded on reasons of public policy or public security.
Rumäniens regering har i sina skriftliga yttranden även påpekat att de belgiska myndigheternas beslut att återföra Gheorghe Jipa till hemlandet inte heller grundade sig på hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet.
It is nevertheless for the national court to make the necessary findings in this respect, on the basis of the matters of fact and of law justifying, in the main proceedings, the request of the Minister for a restriction on Mr Jipa’s right to leave Romania.
Det åligger emellertid den hänskjutande domstolen att vidta den bedömning som är nödvändig i detta hänseende, på grundval av de faktiska och rättsliga omständigheter som i målet vid den nationella domstolen föranledde Ministers begäran att begränsa Gheorghe Jipas rätt till utresa.
When making such an assessment, the national court will have also to determine whether that restriction on the right to leave is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Den hänskjutande domstolen ska inom ramen för en sådan bedömning även avgöra om nämnda begränsning av rätten till utresa är tillräcklig för att säkerställa att dess syfte uppfylls och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppfylla detta syfte.
The answer to the questions referred must therefore be that Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38 do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society and that the restrict- ive measure envisaged is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Tolkningsfrågorna ska därmed besvaras så, att artikel 18 EG och artikel 27 i direktiv 2004/38 inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är möjligt att begränsa rätten för en medlemsstats medborgare att resa till en annan medlemsstat, bland annat med anledning av att vederbörande tidigare har återförts till hemlandet på grund av ”illegal vistelse”. Detta gäller under förutsättning dels att den aktuella medborgarens personliga beteende utgör ett verkligt, aktuellt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse, dels att den planerade begränsande åtgärden är tillräcklig för att säkerställa att dess syfte uppfylls och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppfylla detta syfte.
It is for the national court to establish whether that is so in the case before it.
Det åligger den hänskjutande domstolen att pröva huruvida detta är fallet i det aktuella målet.
Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation (EEC) No 1612/68 and repealing Directives 64/221/EEC, 68/360/EEC, 72/194/EEC, 73/148/EEC, 75/34/EEC, 75/35/EEC, 90/364/EEC, 90/365/EEC and 93/96/EEC do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national
Artikel 18 EG och artikel 27 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG utgör inte hinder för nationell lagstiftning, enligt vilken det är möjligt att begränsa rätten för en medlemsstats medborgare att resa till en annan medlemsstat, bland annat med anledning av att vederbörande tidigare har återförts till hemlandet på grund av ”illegal vistelse”. Detta gäller under förutsättning dels att den aktuella medborgarens personliga beteende utgör ett verkligt, aktuellt och tillräckligt allvarligt hot som
Case C-54/07
Mål C-54/07
(Reference for a preliminary ruling from the Arbeidshof te Brussel)
(begäran om förhandsavgörande från Arbeidshof te Brussel)
(Directive 2000/43/EC — Discriminatory criteria for selecting staff — Burden of proof — Penalties)
”Direktiv 2000/43/EG — Diskriminerande kriterier för urval av personal — Bevisbörda — Sanktioner”
Opinion of Advocate General Poiares Maduro delivered on 12 March 2008 . . .
Förslag till avgörande av generaladvokat M. Poiares Maduro föredraget den 12 mars 2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . I - 5189
Judgment of the Court (Second Chamber), 10 July 2008 . . . . . . . . . . .
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 10 juli 2008
Community law — Principles — Equal treatment — Equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin — Directive 2000/43
Gemenskapsrätt — Principer — Likabehandling — Likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung — Direktiv 2000/43
(Council Directive 2000/43, Art. 2(2)(a))
(Rådets direktiv 2000/43, artikel 2.2 a)
(Council Directive 2000/43, Art. 8(1))
(Rådets direktiv 2000/43, artikel 8.1)
SUMMARY — CASE C-54/07
SAMMANFATTNING — MÅL C-54/07
(Council Directive 2000/43, Art. 15)
(Rådets direktiv 2000/43, artikel 15)
there was no breach of the principle of equal treatment.
att visa att principen om likabehandling inte har åsidosatts.
It can do so by showing that the undertaking’s actual recruitment practice does not correspond to those statements.
Arbetsgivaren kan göra detta genom att visa att företagets faktiska anställningspolitik inte motsvarar dessa uttalanden.
It is for the national court to verify that the facts alleged are established and to assess the sufficiency of the evidence submitted in support of the employer’s contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida de omständigheter som läggs arbetsgivaren till last är styrkta och att bedöma huruvida de uppgifter som arbetsgivaren har inkommit med till stöd för sitt påstående att han inte har åsidosatt principen om likabehandling är tillräckliga.
The fact that an employer declares publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin, something which is clearly likely to strongly dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market, constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Article 2(2)(a) of Dir ective 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin.
Den omständigheten att en arbetsgivare offentligt uttalar att han inte kommer att anställa arbetstagare med visst etniskt ursprung eller av viss ras utgör direkt diskriminering avseende anställning, i den mening som avses i artikel 2.2 a i rådets direktiv 2000/43 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung, eftersom sådana uttalanden starkt kan avskräcka vissa arbetssökande från att anmäla sitt intresse för ett arbete och följaktligen utgöra ett hinder för deras tillträde till arbetsmarknaden.
The existence of such direct discrimination is not dependent on the identification of a complainant who claims to have been the victim of that discrimination.
Det är inte en nödvändig förutsättning för att en sådan diskriminering ska föreligga att en klagande uppgivit att vederbörande har utsatts för en sådan diskriminering.
(see paras 25, 28, operative part 1)
(se punkterna 25 och 28 samt punkt 1 i domslutet)
Article 15 of Directive 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Även när det inte finns någon identifierbar person som har utsatts för diskriminering krävs det enligt artikel 15 i direktiv 2000/43 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung att de sanktioner som ska tillämpas på överträdelser av de nationella bestämmelser som antas i enlighet med detta direktiv är effektiva, proportionerliga och avskräckande.
Public statements by which an employer lets it be known that, under its recruitment policy, it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin are sufficient for a presumption of the existence of a recruitment policy which is directly discriminatory within the meaning of Article 8(1) of Direct- ive 2000/43 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin.
Offentliga uttalanden genom vilka en arbetsgivare låter ge till känna att denne inom ramen för sin anställningspolitik inte kommer att anställa arbetstagare med visst etniskt ursprung eller av viss ras ger anledning att anta, i den mening som avses i artikel 8.1 i direktiv 2000/43 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung, att det föreligger en direkt diskriminerande anställningspolitik.
It is then for that employer to prove that
Det åligger därmed arbetsgivaren
OPINION OF ADVOCATE GENERALPOIARES MADURO delivered on 12 March 2008 1 up-and-over doors at its customers’ houses. To this end, Feryn placed a large ‘vacancies’ sign on its premises alongside the main road between Brussels and Antwerp.
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKATPOIARES MADURO föredraget den 12 mars 2008 1 en stor skylt med texten ”personal sökes” på företagets mark bredvid motorvägen mellan Bryssel och Antwerpen.
On 28 April 2005, the newspaper De Standaard published an interview with Mr Pascal Feryn, one of the firm’s directors, under the heading ‘Customers do not want Moroccans’.
Den 28 april 2005 publicerade dagstidningen De Standaard en intervju med en direktör på företaget, Pascal Feryn, med rubriken ”Kunderna vill inte ha marockaner”.
Mr Feryn was reported to have said that his firm would not recruit persons of Moroccan origin:
Pascal Feryn påstods ha uppgett att hans företag inte avsåg att rekrytera personer av marockanskt ursprung:
Contrary to conventional wisdom, words can hurt.
I motsats till vad som är en utbredd uppfattning kan ord faktiskt såra. Men kan de utgöra diskriminering?
That, in essence, is the main question in the present case.
Så kan huvudfrågan i det förevarande fallet sammanfattas.
The Arbeidshof te Brussel (Belgium) has asked the Court of Justice for a preliminary ruling concerning the interpretation of Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin.
Arbeidshof te Brussel (Belgien) har begärt ett förhandsavgörande från Europeiska gemenskapernas domstol beträffande tolkningen av rådets direktiv 2000/43/EG av den 29 juni 2000 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung.
2 It seeks guidance on a number of issues that have arisen in the context of proceedings between a body for the promotion of equal treatment and an employer who reportedly stated that he would not recruit persons of Moroccan origin.
2Den nationella domstolen har bett om vägledning i ett antal frågor som har uppstått i ett mål mellan en organisation som arbetar för att främja likabehandling och en arbetsgivare som enligt vad som har påståtts har meddelat att han inte avser att rekrytera personer av marockanskt ursprung.
‘Apart from these Moroccans, no one else has responded to our notice in two weeks … but we aren’t looking for Moroccans.
”Under dessa två veckor är det bara marockaner som har svarat på vår annons … men vi söker inga marockaner.
Our customers don’t want them.
Våra kunder vill inte ha dem hos sig.