natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78. Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved.
Det är visserligen korrekt att gemenskapens samtliga medlemsstater är parter i MARPOL 73/78, men så länge det inte skett en fullständig överföring av den behörighet som tidigare utövades av medlemsstaterna till gemenskapen kan denna emellertid inte bindas av reglerna i MARPOL 73/78 – vilka gemenskapen inte själv godkänt – enbart på grund av att samtliga medlemsstater är parter i nämnda konvention.
Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention.
Eftersom gemenskapen inte är bunden av MARPOL 73/78 är inte heller den enda omständigheten att ändamålet med direktiv 2005/35 är att vissa av den konventionens bestämmelser ska införlivas med gemenskapsrätten tillräcklig för att domstolen ska vara behörig att pröva direktivets lagenlighet i förhållande till nämnda konvention.
In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States.
Domstolen konstaterar under dessa förhållanden att giltigheten av direktiv 2005/35 inte kan bedömas mot bakgrund av MARPOL 73/78 även om medlemsstaterna är bundna av denna.
The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78.
Sistnämnda omständighet kan emellertid få konsekvenser för tolkningen av dels Montego Bay-konventionen, dels de bestämmelser i sekundärrätten som ingår i tillämpningsområdet för MARPOL 73/78.
In view of the customary principle of good faith, which forms part of general international law, and of Article 10 EC, it is incumbent upon the Court to interpret those provisions taking account of Marpol 73/78.
Med hänsyn till den sedvanerättsliga godtrosprincipen som ingår i den allmänna folkrätten, och till artikel 10 EG, ankommer det nämligen på domstolen att tolka dessa bestämmelser mot bakgrund av MARPOL 73/78.
Second, UNCLOS was signed by the Community and approved by Decision 98/392, thereby binding the Community, and the provisions of that Convention accordingly form an integral part of the Community legal order (see Case C-459/03 Commission v Ireland [2006] ECR I-4635, paragraph 82).
Montego Bay-konventionen undertecknades av gemenskapen varpå den godkändes genom beslut 98/392, vilket medför att den är bindande för gemenskapen och bestämmelserna i denna konvention utgör sedan dess en integrerad del av gemenskapens rättsordning (se dom av den 30 maj 2006 i mål C-459/03, kommissionen mot Irland, REG 2006, s. I-4635, punkt 82).
It must therefore be determined whether the nature and the broad logic of UNCLOS, as disclosed in particular by its aim, preamble and terms, preclude examination of the validity of Community measures in the light of its provisions.
Det ska därför prövas om Montego Bay-konventionens beskaffenhet och systematik, sådana de kan utläsas av ändamålet med konventionen, ingressen till densamma och dess ordalydelse, inte utgör hinder för en prövning av gemenskapsrättsakternas giltighet mot bakgrund av bestämmelserna i denna konvention.
UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas.
Det huvudsakliga ändamålet med Montego Bay-konventionen är en kodifiering, en precisering och en utveckling av regler i den allmänna folkrätten om världssamfundets fredliga samarbete vid utforskningen, användningen och utnyttjandet av havsområdena.
According to the preamble to UNCLOS, the Contracting Parties agreed to that end to establish through UNCLOS a legal order for the seas and oceans which would facilitate international navigation, which would take into account the interests and needs of mankind as a whole and, in particular, the special interests and needs of developing countries, and which would strengthen peace, security, cooperation and friendly relations among all nations.
För detta ändamål har parterna i konventionen, enligt dess ingress, genom konventionen sökt införa en rättsordning för haven och oceanerna till underlättande av den internationella sjöfarten genom vilken hela mänsklighetens intressen och behov, i synnerhet de särskilda intressena och behoven för utvecklingsländerna, beaktas och genom vilken freden, säkerheten och samarbetet stärks liksom de vänskapliga förbindelserna mellan samtliga nationer.
From this viewpoint, UNCLOS lays down legal regimes governing the territorial sea (Articles 2 to 33), waters forming straits used for international navigation (Articles 34 to 45), archipelagic waters (Articles 46 to 54), the exclusive economic zone (Articles 55 to 75), the continental shelf (Articles 76 to 85) and the high seas (Articles 86 to 120).
I detta syfte införs genom Montego Bay-konventionen rättsordningarna för territorialhavet (artiklarna 2–33), sund nyttjade vid internationell sjöfart (artiklarna 34–45), arkipelagvatten (artiklarna 55–75), kontinentalsockeln (artiklarna 76–85) och det fria havet (artiklarna 86–120).
For all those marine areas, UNCLOS seeks to strike a fair balance between the interests of States as coastal States and the interests of States as flag States, which may
För samtliga dessa havsområden är syftet med denna konvention ett upprättande av en rättvis jämvikt mellan intressena för stater i egenskap av kuststater och intressena
In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights.
Parterna i konventionen avser i detta hänseende att fastställa materiella och territoriella gränser för sina respektive suveräna rättigheter, vilket framgår av ett stort antal bestämmelser i nämnda konvention, såsom artiklarna 2, 33, 34.2, 56 och 89.
On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS.
Däremot åtnjuter enskilda i princip inte några självständiga rättigheter och friheter enligt Montego Bay-konventionen.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
De kan bland annat bara åtnjuta rätten till sjöfart om de påvisar ett verkligt samband mellan deras fartyg och en stat som tillerkänner det sin nationalitet och som blir dess flaggstat.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
Detta samband måste föreligga enligt nämnda stats inhemska nationella lagstiftning.
Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship.
I artikel 91 i denna konvention preciseras i detta avseende att varje stat ska fastställa villkoren för att dess nationalitet ska tillerkännas fartyg, villkoren för fartygs registrering inom dess territorium och villkoren för rätten att föra dess flagg, allt under förutsättning att det föreligger ett verkligt samband mellan staten och de nämnda fartygen.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
Enligt artikel 92.1 i Montego Bay-konventionen ska fartyg segla under endast en stats flagg och fartyg får inte byta flagg under resa eller medan det befinner sig i anlöpningshamn, utom då det är fråga om verklig överföring av äganderätten eller en ändrad registrering.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
När ett fartyg inte tillhör någon stat åtnjuter varken detta eller de personer som finns ombord någon rätt till sjöfart.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
I detta avseende föreskrivs i Montego Bay-konven-tionens artikel 110.1 att ett örlogsfartyg som på det fria havet möter ett utländskt fartyg får borda detta om det finns skälig anledning att misstänka att fartyget saknar nationalitet.
It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships.
Avfattningen av vissa bestämmelser i Montego Bay-konventionen, såsom artiklarna 17, 110.3 och 111.8, förefaller visserligen knyta rättigheter till fartyg, men av detta följer inte att dessa rättigheter därmed förlänas enskilda som har anknytning till dessa fartyg, såsom redarna.
It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons.
Fartygets folkrättsliga status avgörs nämligen av vilken stat som är flaggstat och inte av vilka fysiska eller juridiska personer som äger detta.
Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States.
På samma sätt är det flaggstaten som enligt nämnda konvention har att vidta alla åtgärder som krävs för att garantera säkerheten på havet och följaktligen att skydda övriga staters intressen.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Denna stat kan således i förhållande till övriga stater även hållas ansvarig för skador på havsområden – vilka lyder under deras suveränitet – som orsakats av ett fartyg som seglar under den statens flagg när skadorna föranletts av att flaggstaten har underlåtit att iaktta sina skyldigheter.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
Ovanstående bedömning motsägs inte av att del XI i Montego Bay-konventionen knyter fysiska och juridiska personer till utforskning, användning och utnyttjande av havsbottnen och dess underlag utanför gränserna för den nationella jurisdiktionen, då förevarande mål inte alls rör bestämmelserna i del XI.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
Domstolen konstaterar under dessa förhållanden att Montego Bay-konventionen inte innehåller regler som är avsedda för direkt och omedelbar tillämpning på enskilda och de är inte heller avsedda att ge de senare rättigheter eller friheter som kan åberopas gentemot stater oberoende av inställningen hos fartygets flaggstat.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
Av detta följer att Montego Bay-konventionens beskaffenhet och systematik utgör hinder mot att domstolen bedömer giltigheten av en gemenskapsrättsakt mot bakgrund av den konventionen.
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
Den första, den andra och den tredje frågan ska följaktligen besvaras så, att giltigheten av direktiv 2005/35 inte kan bedömas
— either in the light of Marpol 73/78,
— vare sig mot bakgrund av MARPOL 73/78, eller
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida artikel 4 i direktiv 2005/35 är ogiltig på grund av att användningen av uttrycket grov oaktsamhet i den artikeln medför att den kränker den allmänna rättssäkerhetsprincipen.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Sökandena i målet vid den nationella domstolen och den grekiska regeringen anser att artikel 4 i direktiv 2005/35 innebär ett åsidosättande av den allmänna rättssäkerhetsprincipen. Denna princip kräver att bestämmelser ska vara klara och precisa, så att enskilda på ett otvetydigt sätt kan få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
Nämnda bestämmelse uppställer nämligen grov oaktsamhet som ansvarsnorm för personer som kan vara ansvariga för utsläpp av förorenande ämnen, vilket är ett kriterium som på intet sätt definieras i direktiv 2005/35 och som därmed brister i klarhet.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Berörda personer kan alltså inte få vetskap om den allvarsgrad som avses i den lagstiftning de lyder under.
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Rättssäkerhetsprincipen utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som bland annat fordrar att bestämmelser ska vara klara och precisa, så att enskilda på ett otvetydigt sätt kan få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och vidta åtgärder i enlighet därmed (se dom av den 14 april 2005 i mål C-110/03, Belgien mot kommissionen, REG 2005, s. I-2801, punkt 30, och domen i det ovannämnda målet IATA och ELFAA, punkt 68).
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Legalitetsprincipen innebär ett krav på att gemenskapsbestämmelserna ska ge klara definitioner på vad som är en överträdelse och vilket straff som följer på denna.
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
Detta villkor är uppfyllt när en enskild av den relevanta bestämmelsens lydelse och, vid behov, med hjälp av domstolarnas tolkning av lydelsen kan utläsa vilka handlingar och underlåtenheter som leder till straffrättsligt ansvar (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Advocaten voor de Wereld, punkt 50, och Europadomstolens dom av den 22 juni 2000 i mål Coëme m.fl. mot Belgien, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, § 145).
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
Det är korrekt att artikel 4 i direktiv 2005/35 jämförd med artikel 8 i det direktivet innebär en skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva sanktioner för utsläpp från fartyg av förorenande ämnen ”om de skett uppsåtligen eller genom vårdslöshet eller grov oaktsamhet”. Dessa begrepp definieras emellertid inte i artikeln.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
Det ska dock understrykas att dessa olika begrepp, däribland begreppet ”grov oaktsamhet” som tolkningsfrågorna gäller, motsvarar kriterier för ådragande av ansvar, vilka ska kunna tillämpas på ett ospecificerat antal situationer som omöjligen kan förutses och inte på exakta handlanden som kan anges i detalj i en normativ rättsakt, och detta oavsett om det är fråga om gemenskapsrätt eller nationell rätt.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
Domstolen konstaterar vidare att dessa begrepp i alla delar har integrerats och tillämpas i medlemsstaternas respektive rättsordningar.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
I synnerhet används i samtliga rättssystem begreppet oaktsamhet, som avser oavsiktligt handlande eller oavsiktlig underlåtenhet varigenom den ansvariga personen åsidosätter sin omsorgsplikt.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.
Dessutom gäller i likhet med vad som föreskrivs i många nationella rättssystem att begreppet ”grov” oaktsamhet bara kan avse ett tydligt åsidosättande av en sådan omsorgsplikt.
Accordingly, ‘serious negligence’ within the meaning of Article 4 of Directive 2005/35 must be understood as entailing an unintentional act or omission by which the person responsible commits a patent breach of the duty of care which he should have and could have complied with in view of his attributes, knowledge, abilities and individual situation.
Begreppet grov oaktsamhet i den mening som avses i artikel 4 i direktiv 2005/35 måste under dessa förhållanden anses innefatta oavsiktligt handlande eller oavsiktlig underlåtenhet varigenom den ansvariga personen tydligt åsidosätter sin omsorgsplikt, vilken hade kunnat iakttas med hänsyn till personens egenskaper, kunskaper, skicklighet och personliga situation.
Thus, the actual definition of the infringements referred to in Article 4 of that directive and the applicable penalties are those which result from the rules laid down by the Member States.
Själva definitionen av de överträdelser som avses i artikel 4 i detta direktiv och de sanktioner som är tillämpliga är alltså de som följer av de bestämmelser som medlemsstaterna utfärdar.
In view of the foregoing, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, does not infringe the general principle of legal certainty in so far as it requires the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances committed by ‘serious negligence’, without defining that concept.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan det konstateras att artikel 4 i direktiv 2005/35, jämförd med artikel 8 i det direktivet, inte kränker den allmänna rättssäkerhetsprincipen i den del den innebär en skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva sanktioner för utsläpp från fartyg av förorenande ämnen till följd av grov oaktsamhet, utan att detta begrepp definieras.
It follows that examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
Prövningen av den fjärde frågan har följaktligen inte påvisat någon omständighet som kan inverka på giltigheten av artikel 4 i direktiv 2005/35 mot bakgrund av den allmänna rättssäkerhetsprincipen.
— either in the light of the International Convention for the Prevention of Pollution from Ships, signed in London on 2 November 1973, as supplemented by the Protocol of 17 February 1978,
— vare sig mot bakgrund av den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, undertecknad i London den 2 november 1973, sådan den kompletterats med protokollet av den 17 februari 1978,
— or in the light of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed in Montego Bay on 10 December 1982.
— eller mot bakgrund av Förenta nationernas havsrättskonvention, undertecknad i Montego Bay den 10 december 1982.
Case C-534/06
Mål C-534/06
(Common agricultural policy — EAGGF — Article 13 of Regulation (EEC) No 866/90 — Exclusion of investments relating to the processing of products from third countries — Principle of proportionality)
”Gemensam jordbrukspolitik — EUGFJ — Artikel 13 i förordning (EEG) nr 866/90 — Investeringar avseende bearbetning av produkter från tredjeland undantas från finansiering — Proportionalitetsprincipen”
Judgment of the Court (Eighth Chamber), 5 June 2008 . . . . . . . . . . .
Domstolens dom (åttonde avdelningen) av den 5 juni 2008 . . . . . . . . . .
Economic and social cohesion — Structural assistance — Improving the processing and marketing conditions for agricultural products
Ekonomisk och social sammanhållning — Strukturella interventioner — Förbättring av villkoren för bearbetning och marknadsföring av jordbruksprodukter
(Council Regulation No 866/90, Art. 13)
(Rådets förordning nr 866/90, artikel 13)
SUMMARY — CASE C-534/06 in so far as products originating within the Community have been marketed or processed in the quantities provided for.
SAMMANFATTNING — MÅL C-534/06 finansiella stödet erhållits har följts, genom att saluföring och/eller bearbetning av pro -dukter från gemenskapen har skett i den om -fattning som fastställts i programmet.
Article 13 of Regulation No 866/90 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products must be interpreted as meaning that payment of financial assistance is not excluded in cases of the marketing or processing of products including products originating beyond the territory of the Community, when the specific programme for which that financial assistance was granted has been observed,
Artikel 13 i rådets förordning (EEG) nr 866/90 om förbättring av villkoren för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter ska tolkas så att utbetalning av finansiellt stöd kan ske då saluföring eller bearbetning har skett även av produkter som inte härrör från gemenskapsområdet, när det särskilda program inom ramen för vilket det
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Corte Suprema di Cassazione (Italy), made by decision of 23 November 2006, received at the Court on 27 December 2006, in the proceedings
I mål C-534/06, angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Corte suprema di cassazione (Italien) genom beslut av den 23 november 2006, som inkom till domstolen den 27 december 2006, i målet