natgillin/translations-raw huggingface dataset:
which was well and truly a ‘judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ within the meaning of Article 11(8) of the Regulation.
teismas dom av den 22 december 2006, som faktiskt var ett ”beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i konventionen”, i den mening som avses i artikel 11.8 i förordningen.
I conclude that, in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation.
Jag drar av detta slutsatsen att ett sådant intyg som avses i artikel 42 i förordningen, som utfärdats av domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist, till följd av ett beslut om återlämnande som den har fattat efter det att domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig själv har fattat ett beslut om återlämnande, i princip inte är förenligt med förfarandena i förordningen.
Can that circumstance affect the compatibility with the Regulation of the certificate which the Oranienburg court issued in respect of its order?
Kan denna omständighet inverka på frågan om det intyg som Amtsgericht Oranienburg har utfärdat till följd av sitt beslut är förenligt med förordningen?
In other words, was the Oranienburg court entitled to consider that the requirements for the application of Article 11(6) to (8) were satisfied?
Kunde Amtsgericht Oranienburg med andra ord skäligen anse att tillämpningsvillkoren för artikel 11.6–11.8 hade uppfyllts?
Competence to deliver a certificate under Article 42 in the present case
Behörighet att i förevarande fall utfärda ett sådant intyg som avses i artikel 42
The formulation of the national court’s fifth question omits however any mention of a factor in the present case which cannot be ignored if we are to give that court a helpful answer.
I formuleringen av den femte tolkningsfrågan omnämns emellertid inte en i målet föreliggande omständighet, som inte går att ignorera om man vill ge den nationella domstolen ett användbart svar.
It transpired at the hearing that most of the Member States submitting observations thought that the answer should be ‘no’ — only a final, enforceable judgment having the force of res judicata could trigger the application of those provisions.
Det framkom vid förhandlingen att merparten av de medlemsstater som hade inkommit med yttranden ansåg att svaret måste bli nekande – endast ett definitivt beslut om att inte återlämna barnet, som är verkställbart och som har vunnit laga kraft, skulle kunna utlösa tillämpningen av dessa bestämmelser.
In the present case, the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 had been not only appealed against but quashed before the Oranienburg court took its decision of 20 June 2007.
I förevarande fall överklagades emellertid Klaipėdos apygardos teismas dom av den 22 december 2006 och den upphävdes dessutom innan Amtsgericht Oranienburg hade meddelat sin dom den 20 juni 2007.
In addition, we were told, the decision of 22 December 2006 had never been enforceable at any time.
För övrigt har det sagts att domen av den 22 december 2006 inte vid någon tidpunkt var verkställbar.
It is true that the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007, which is the decision under challenge in the proceedings with which we are concerned, was preceded by that of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 also ordering the child’s return, but it was preceded, too, by that of the Klaipėda court of 22 December 2006,
Amtsgericht Oranienburgs dom av den 20 juni 2007, som är den omstridda domen i det aktuella förfarandet, föregicks visserligen av Lietuvos apeliacinis teismas dom av den 15 mars 2007, enligt vilken det också förordnades om att barnet skulle återlämnas, men den föregicks också av Klaipėdos apygardos
I do not agree with that analysis.
Jag gör inte samma bedömning.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU of which it may order the child’s return as envisaged in paragraph 8, which will be fully enforceable as provided for in Article 42 if it is certified.
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU återlämnande av barnet såsom föreskrivits i punkt 8, med alla de rättsverkningar som, om ett intyg har utfärdats, följer av domens verkställbarhet enligt artikel 42.
Article 11 uses the words ‘the court shall … issue its judgment’ (paragraph 3, second sentence), ‘[i]f a court has issued an order on non-return’ (paragraph 6) and ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (paragraph 8).
I artikel 11 används orden ”domstolen [skall]… meddela sitt beslut” (punkt 3, andra meningen), ”[o]m en domstol har meddelat ett beslut om att inte återlämna barnet” (punkt 6) och ”utan hinder av ett beslut om att inte återlämna barnet enligt artikel 13 i… konvention[en]” (punkt 8) 21.
21In other provisions, when the Regulation wishes to specify that a decision is enforceable, it does so expli -citly (see, in particular, Articles 28, 36 and 44).
När det i andra bestämmelser i förordningen ska klargöras att ett beslut är verkställbart så görs detta uttryckligen (se särskilt artiklarna 28, 36 och 44).
But nothing in the wording of Article 11 indicates that the nonreturn decision must be enforceable, or even still in force, at the moment when the court of the Member State of habitual residence gives its judgment in the context of Article 11(8). 22
I artikel 11 finns dock inget som antyder att beslutet om att barnet inte ska återlämnas måste vara verkställbart, eller ens fortfarande giltigt, när domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist fattar ett beslut med stöd av artikel 11.8 22.
That chain of obligations and procedures forms a whole, and is set in motion automatically as soon as the nonreturn order is issued.
Denna rad av skyldigheter och förfaranden utgör en helhet och inträder automatiskt så snart som beslutet om att inte återlämna barnet har meddelats.
The only factor envisaged as interrupting it is the non-receipt of submissions from the parties by the court of the Member State of habitual residence (paragraph 7, second indent) — which would amount, in effect, to a discontinuance of the proceedings by the parent left behind.
Den enda faktor som skulle kunna avbryta det hela är om domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist inte har mottagit några yttranden från parterna (punkt 7 andra stycket), vilket faktiskt skulle kunna likställas med att den övergivna föräldern återkallar talan.
If a nonreturn order issued by the court of the Member State where the child is actually present is subsequently overturned by a higher court, that does not in any way change the essential factors, namely that: (a) a nonreturn order was made; (b) the child has still not been returned; (c) time is passing; and (d) the court of the Member State of habitual residence still has sole jurisdiction to decide on custody, which necessarily implies the power to ensure, by interim order where appropriate, the child’s presence with the person to whom it awards custody.
Även om ett beslut om att inte återlämna barnet som meddelats av domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig senare upphävs i högre instans, förändrar detta inget i de väsentliga delarna, nämligen: a) att ett sådant beslut har fattats, b) att barnet fortfarande inte har återlämnats, c) att tiden går, och d) att domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist fortfarande är den enda som har behörighet att besluta om vårdnaden av barnet, vilket också med nödvändighet inbegriper befogenheten att säkerställa att barnet faktiskt befinner sig hos den person som har tillerkänts vårdnaden, även som interimistisk åtgärd.
On the contrary, the text even seems indifferent to the subsequent fate of that decision.
Tvärtom förefaller det som om texten uttrycker en likgiltighet inför vad som kan komma efter beslutet.
It does not envisage, explicitly or by implication, any appeal procedure in the Member State where the child is actually present.
Där nämns varken uttryckligen eller underförstått något om överklagandeförfarande i den medlemsstat där barnet befinner sig.
Paragraph 6 requires the court which issued the decision to transmit it immediately, together with all other relevant documents, to the authorities of the Member State of habitual residence, to be received by the competent court of that State within a mandatory timelimit of one month from the date of the nonreturn order.
Enligt punkt 6 anmodas den domstol som meddelat beslutet att omedelbart översända beslutet och andra relevanta handlingar till myndigheterna i den medlemsstat där barnet har hemvist, så att den behöriga domstolen i den staten kan få dessa inom en absolut frist om en månad efter beslutet om att inte återlämna barnet.
That notification triggers, under paragraph 7, a new timelimit of three months for the parties to make their submissions so that the court of the Member State of habitual residence can examine the question of custody, as a result
Underrättelsen utlöser, enligt punkt 7, en ny frist om tre månader för att parterna ska få tillfälle att yttra sig, så att domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist kan pröva frågan om vårdnaden av barnet, vilket ger den möjlighet att besluta om ett
21 — Emphasis added in each quotation.
21 — Min kursivering på varje ställe.
In paragraph 8, the majority of language versions speak of a judgment issued pursuant to Article 13.
I punkt 8 utelämnas i vissa språkversioner motsvarigheten till ordet ”rendue”, eftersom det inte är grammatiskt nödvändigt.
22 — It is however clear that there was indeed an order on nonreturn — see the considerations set out at point 64 above.
22 — Det står emellertid klart att det måste finnas ett beslut om att inte återlämna barnet – se övervägandena i punkt 64 ovan.
It is entirely coherent with the aims and scheme of the Regulation with regard to child abduction to interpret Article 11(6) to (8) as applying notwithstanding any appeal which may be brought against the initial nonreturn
Det stämmer helt och hållet med förordningens syften och systematik vad beträffar bortförandet av barn, att artikel 11.6–11.8 ska tolkas så att den ska tillämpas utan hinder av varje överklagande av det ursprungliga
In my view, the wording does not require us to read the Regulation in that way, and such a reading would run counter to one of its principal aims.
Jag anser att vi utifrån ordalydelsen inte måste tolka förordningen på det sättet, och en sådan tolkning skulle strida mot ett av textens främsta syften.
order in the Member State in which it was made.
beslutet att inte återlämna barnet i den medlemsstat där det har meddelats.
The point of those provisions is to transfer final responsibility to decide on the child’s return to the court having jurisdiction to make a provisional or final award of custody (which necessarily implies the power to ensure the child’s presence with the person to whom custody is awarded), and to do so with all despatch, so that the final decision on return can be taken as swiftly as possible.
Syftet med bestämmelserna är att lägga över det slutliga ansvaret att besluta om återlämnande av barnet på den behöriga domstolen, så att den kan fatta ett interimistiskt eller definitivt beslut om vårdnaden (vilket med nödvändighet inbegriper befogenheten att säkerställa att barnet faktiskt befinner sig hos den person som har tillerkänts vårdnaden) och detta snarast möjligt, för att kunna fatta det definitiva beslutet om återlämnande så snabbt som möjligt.
Consequently, in the present case, the fact that the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 was quashed by the Lithuanian Court of Appeal on 15 March 2007 was no obstacle to the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007 ordering the child’s return in accordance with Article 11(8) of the Regulation.
Följaktligen har i detta fall det senare upphävandet av Klaipėdos apygardos teismas dom av den 22 december 2006, genom Lietuvos apeliacinis teismas dom av den 15 mars 2007, inte alls hindrat Amtsgericht Oranienburg från att den 20 juni 2007 besluta om att barnet ska återlämnas i enlighet med artikel 11.8 i förordningen.
Nor does that interpretation encroach upon the parties’ procedural rights or interests.
Denna tolkning inskränker inte heller parternas processuella rättigheter och intressen.
The abducting parent will have no interest in challenging a nonreturn order in the Member State where the child is actually present, and the parent left behind will normally be best placed to present his or her arguments before the courts of the Member State of habitual residence.
Den bortförande föräldern har inget intresse av att motsätta sig ett beslut om icke-återlämnande i den medlemsstat där barnet befinner sig och det är normalt sett lämpligare för den övergivna föräldern att lägga fram sina argument inför domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist.
In response to a concern expressed by the mother and echoed by the referring court, concerning the relationship between the decision of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 and that of the Oranienburg court of 20 June 2007, both entailing the child’s return, I would say first of all that two decisions with the same effect should not normally interfere with each other.
För att bemöta den oro som modern uttryckt, och som tagits upp av den hänskjutande domstolen, beträffande förhållandet mellan Lietuvos apeliacinis teismas dom av den 15 mars 2007 och Amtsgericht Oranienburgs dom av den 20 juni 2007, som båda innebär att barnet ska återlämnas, vill jag först säga att två domar med samma innebörd normalt sett inte borde stå i vägen för varandra.
If, however, such a situation were to pose a problem under the procedural law of the Member State where the child is actually present, it would be necessary to amend
Men, om en sådan situation utgör ett problem för processrätten i den medlemsstat där barnet befinner sig, måste de relevanta bestämmelserna anpassas eller tolkas
The opposite interpretation, by contrast, would necessarily introduce further delay in the process of ensuring the child’s prompt return, which is one of the primary requirements of both the Convention and the Regulation.
Den motsatta tolkningen skulle däremot ofrånkomligen medföra ytterligare dröjsmål i förfarandet för att återlämna barnet, vilket måste ske snabbt enligt ett av de främsta kraven både i konventionen och i förordningen.
In extreme cases, as we see here, it could allow procedural procrastination with no clear end in sight, irremediably undermining the proper application of the two instruments.
I extrema fall, som det vi nu ser i förevarande mål, skulle en sådan tolkning kunna medföra till synes ändlösa förhalningar, som ofrånkomligen skulle äventyra en korrekt tillämpning av dessa båda instrument.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU where the child is actually present, was not met, may the latter court verify that competence and, if appropriate, refuse to recognise the validity of the certificate?
STÄLLNINGSTAGANDE AV GENERALADVOKAT SHARPSTON — MÅL C-195/08 PPU där barnet befinner sig inte har uppfyllts, kan denna sistnämnda domstol pröva den behörigheten och, om så är fallet, vägra erkänna intygets giltighet?
In my view, the answer must be ‘no’.
Jag anser att svaret måste bli nekande.
the relevant provisions or to interpret and apply them in conformity with the purpose of the Regulation.
och tillämpas i enlighet med förordningens syfte.
And if the two decisions lay down different conditions for the return, that of the court of the Member State of habitual residence will prevail, as it is that court which has jurisdiction to settle all questions relating to parental responsibility.
Och om det i de båda besluten fastställs olika villkor för återlämnandet, ska det vara de villkor som fastställts av domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist som gäller, eftersom det är den domstolen som har behörighet att avgöra i alla frågor som rör föräldraansvaret. Därtill kommer att det varken i konventionen eller i förordningen föreskrivs att domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig kan förena sitt beslut med villkor.
Its role is confined to ensuring (in so far as the grounds for refusal in Articles 13 and 20 of the Convention have been ruled out) the child’s return to the Member State of habitual residence, the competent authorities and courts of which will take the necessary measures to ensure that the child’s well-being and interests are guaranteed.
Den domstolens roll är endast att säkerställa (om skälen för att vägra återlämnande enligt artiklarna 13 och 20 i konventionen har avvisats) att barnet återlämnas till den medlemsstat där det har hemvist, där de behöriga myndigheterna och domstolarna ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att barnet mår bra och att barnets bästa sätts främst.
First of all, it is clear that the Regulation does not provide for any verification of that kind.
För det första står det klart att ingen sådan prövning föreskrivs i förordningen.
On the contrary, the fact that, when a certificate in compliance with the requirements of Article 42(2) has been issued, the decision is to be ‘recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’ explicitly excludes such an examination.
Tvärtom utesluts en sådan prövning uttryckligen genom att beslutet, när ett intyg enligt bestämmelserna i artikel 42.2 har utfärdats, ”skall erkännas och vara verkställbart i en annan medlemsstat utan att det behövs någon verkställbarhetsförklaring och utan möjlighet att invända mot erkännandet”.
Possibility for the court of the Member State where the child is actually present to examine the validity of a certificate issued under Article 42
Möjligheten för domstolen i den medlemsstat där barnet befinner sig att pröva giltigheten av ett intyg som utfärdats i enlighet med artikel 42
That exclusion meets the aim of ensuring that the decision taken in the circumstances of Article 11(8) will be final (it should be borne in mind that, when that decision is issued, the sixweek timelimit laid down for the normal case by Article 11(3) will necessarily have expired some time previously) and accords with the principle of mutual confidence and recognition as between the courts of different Member States.
Ett sådant uteslutande är förenligt med syftet att säkerställa att det beslut som har fattats mot bakgrund av omständigheterna i artikel 11.8 är slutgiltigt (jag vill erinra om att den tidsfrist på sex veckor som normalt följer av artikel 11.3, oundvikligen kommer att ha överskridits för länge sedan när detta beslut har fattats) samt med principen om ömsesidigt förtroende och erkännande mellan medlemsstaternas domstolar.
There remains one final aspect of this question, which has been discussed in the written observations and at the hearing but which, if the Court agrees with my analysis, will have no repercussions in the present case: if the court of the Member State of habitual residence orders the child’s return and certifies its decision in accordance with Article 42(2) of the Regulation even though it lacked the competence to do so because the criterion of a pre-existing nonreturn order, issued by the court of the Member State
Det återstår en sista aspekt av denna fråga, vilken har diskuterats i de skriftliga inläggen och vid förhandlingen, men som inte kommer att få några återverkningar i förevarande fall om EG-domstolen gör samma bedömning som jag, nämligen: om domstolen i den medlemsstat där barnet har hemvist beslutar om att barnet ska återlämnas och förser sitt beslut med ett intyg i enlighet med artikel 42.2 i förordningen, fastän den inte har behörighet att göra det, eftersom villkoret att det ska finnas ett tidigare beslut om att barnet inte ska återlämnas som fattats av domstolen i den medlemsstat
Nor does the result encroach upon the rights of the abducting parent.
Detta resultat kränker inte heller den bortförande förälderns rättigheter.
In my view, that possibility is quite sufficient to protect the abducting parent from any aberration on the part of a court of the Member State of habitual residence.
Enligt min mening är denna möjlighet mer än tillräcklig för att skydda den bortförande föräldern mot varje avvikande beslut från en domstol i den medlemsstat där barnet har hemvist.
Second, although Article 43 excludes any appeal against the issuing of the certificate as such, the abducting parent can always (in accordance with the procedural rules of the Member State of origin) appeal against the certified decision itself.
För det andra går det enligt artikel 43 inte att överklaga utfärdandet av ett sådant intyg men den bortförande föräldern kan alltid (enligt ursprungsmedlemsstatens processrättsliga bestämmelser) överklaga den dom som försetts med intyg.
If the appeal court upholds the claim — which might be on the ground, for example, that the elements referred to in Article 11(6) and (7) had not been taken into account — it will quash the decision and, concomitantly, the effects of the certificate.
Om domstolen i andra instans ger vederbörande rätt – exempelvis på grund av att det inte tagits hänsyn till aspekterna i artikel 11.6 och 11.7 – kommer den att upphäva beslutet och därmed också intygets rättsverkningar.
I would add that even though, in the type of situation with which we are concerned, the Regulation asks the court of the Member State of enforcement to evince the mutual confidence on which the area of freedom, security and justice depends, it is not asked to show blind trust.
Jag vill tillägga att enligt förordningen ska domstolen i den verkställande medlemsstaten, i det fall som berör oss, visa prov på det ömsesidiga förtroende som området med frihet, säkerhet och rättvisa är beroende av, det är ändå inte blind tillit som begärs.
On the contrary, the system set up requires it merely to recognise and respect the integrity, objectivity and independence of a court in another Member State, whose decision may be appealed against by the party against whom enforcement is sought, in the same way as it would for the courts of its own Member State.
Tvärtom krävs enligt det system som inrättats helt enkelt att domstolen ska erkänna och respektera integriteten, objektiviteten och oberoendet hos domstolen i en annan medlemsstat, vars beslut ska kunna överklagas av den part mot vilken verkställighet har begärts, på samma sätt som denne skulle göra vid domstolarna i sin egen medlemsstat.
That, in the final analysis, is not a lot to ask.
Det är inte mycket begärt, när allt kommer omkring.
Moreover, the Regulation itself provides: ‘The certificate shall take effect only within the limits of the enforceability of the judgment’ (Article 44).
Det föreskrivs också i förordningen att ”[i]ntyget inte [skall] få rättsverkningar utöver vad som följer av domens verkställbarhet” (artikel 44).
And Article 47 spe -cifies that ‘a judgment which has been cer -tified according to … Article 42(1) cannot be enforced if it is irreconcilable with a subsequent enforceable judgment’.
För övrigt klargörs i artikel 47 att ”en dom som har försetts med intyg i enlighet med … artikel 42.1 inte får verkställas om den är oförenlig med en senare, verkställbar dom”.
A decision on appeal overturning the first decision would meet that condition and thus preclude enforcement of the certified decision.
Ett beslut om överklagande, genom vilket det första beslutet upphävs uppfyller detta villkor och förhindrar därmed också verkställigheten av det beslut som har försetts med ett intyg.
The party seeking to challenge the certificate is therefore not denied a right to appeal; the appropriate procedure is to seek annulment of the decision certified.
Den part som vill invända mot intyget är således inte förhindrad att överklaga. Ett lämpligt tillvägagångssätt är att begära att det beslut som föranlett intyget upphävs.