natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Cantine take the view that it was necessary for them to await the outcome of the litigation at national level before referring the matter to the Community authorities, taking account, in particular, of the absence in this case of any provision regulating the position of the insolvent distiller.
Producenterna anser att det var nödvändigt för dem att avvakta utgången av förfarandena på nationell nivå innan de vände sig till gemenskapens myndigheter, eftersom det i förevarande fall särskilt saknades bestämmelser som reglerar situationen med en insolvent destillatör.
In that connection, they add that the Court of First Instance would undoubtedly have dismissed their action claiming liability on the ground that the domestic rights of action had not been exhausted.
Producenterna har i detta hänseende tillagt att förstainstansrätten säkerligen skulle ha avvisat deras talan om ansvar på grund av att de interna rättsmedlen inte hade uttömts.
The Cantine submit that the action is therefore not timebarred because the limitation period for proceedings against the Commission for noncontractual liability began to run only when the Corte suprema di cassazione dismissed their appeals, thereby rendering the judgment of the Tribunale civile di Roma res judicata.
Enligt producenterna hade någon preskription således inte inträtt, eftersom preskriptionsfristen för att väcka talan om utomobligatoriskt ansvar mot kommissionen började löpa först efter det att Corte suprema di cassazione hade ogillat deras talan och domen från Tribunale civile di Roma således vunnit laga kraft.
Furthermore, the Cantine reply to the Commission that its argument that the judgment under appeal contains a contradiction as regards the admissibility of the action against the Commission for noncontractual liability and the time from which the limitation period applicable to that action starts to run is, in any event, unfounded inasmuch as it is based on the juxtaposition of two parts of that judgment dealing with distinct legal concepts and events.
Producenterna har vidare besvarat kommissionen att dess argument, att den överklagade domen innehåller en motsättning vad gäller frågan huruvida talan om utomobligatoriskt ansvar mot kommissionen kan upptas till prövning samt vad gäller tidpunkten för när den för denna talan tillämpliga preskriptionsfristen börjar löpa, under alla omständigheter är ogrundade, eftersom de baseras på en sammanställning av två delar av denna dom som rör olika rättsliga begrepp och faktiska omständigheter.
If the Court accepts the Commission’s arguments that the proceedings against the Commission for noncontractual liability are timebarred, and if it were to set another point from which the limitation period for those proceedings began to run, the Cantine submit that such a limitation period cannot start to run against them before the unjust enrichment of the Community occurred by virtue of AIMA’s reassignment in 1991 to the EAGGF of the security provided by Assedile.
För det fall domstolen skulle godta kommissionens argument om preskription av den talan om utomobligatoriskt ansvar som väckts mot kommissionen, och för det fall den skulle fastställa en ny dag då preskriptionsfristen för denna talan började löpa, har producenterna hävdat att denna frist inte kunde börja löpa gentemot producenterna innan gemenskapens obehöriga vinst hade uppkommit till följd av att AIMA hade återställt den säkerhet som ställts ut av Assedile år 1991 till EUGFJ.
The Cantine submit that they learned of that reassignment to the EAGGF, and therefore of the unjust enrichment of the Community, only after receiving the Commission’s letter of 8 December 1997.
Producenterna har gjort gällande att de fick kännedom om detta återställande till EUGFJ och därmed gemenskapens obehöriga vinst först efter att ha erhållit kommissionens skrivelse av den 8 december 1997.
The limitation period for those proceedings should therefore start to run from that date.
Preskriptionsfristen för nämnda talan borde således börja löpa från och med detta datum.
The Cantine rely, in that connection, on the settled caselaw of the Court of Justice and, in particular, Adams v Commission, according to which the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to that damage and thus could not have had a reasonable time in which to bring an action.
Producenterna har i detta hänseende åberopat domstolens fasta rättspraxis och i synnerhet domen i det ovannämnda målet Adams mot kommissionen, enligt vilken preskription inte kan göras gällande mot en skadelidande som fått kännedom om orsaken till skadan först vid en senare tidpunkt och som därigenom inte har kunnat förfoga över en rimlig frist för att väcka talan.
The Cantine also state that they did not cease to safeguard their rights by applying to AIMA to obtain payment of the debts owed to them by DAI by way of the security provided by Assedile, and subsequently to the Commission in order to make a complaint concerning the irregularity committed by AIMA.
Producenterna har även framhållit att de inte har avstått från att ta till vara sina rättigheter, eftersom de riktade sig till AIMA för att erhålla betalning av deras fordringar gentemot DAI genom att vilja ta i anspråk den säkerhet som ställts ut av Assedile och de därefter vände sig till kommissionen för att anmäla de felaktigheter som AIMA begått.
No culpable delay can therefore be attributed to them in this case.
Producenterna kan således inte hållas ansvariga för någon rättsstridig försening i förevarande fall.
It must be recalled, as a preliminary point, that the right to bring an action before the Community Courts can be exercised only under the conditions laid down in that regard by the provisions governing each specific action, in this case, an action for damages under Article 235 EC.
Domstolen konstaterar inledningsvis att rätten att väcka talan vid en gemenskapsdomstol endast kan utövas på de villkor som föreskrivs i bestämmelserna om varje specifik typ av talan, i förevarande fall en skadeståndstalan enligt artikel 235 EG.
As a consequence, that right will have been properly exercised before the Court of First Instance only if the latter correctly applied, in particular, the provisions governing the limitation rules specific to that action (see, to that effect, order in Case C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission [2002] ECR I-6565, paragraph 26).
Följaktligen kan denna rätt utövas vid förstainstansrätten med giltig verkan endast om förstainstansrätten, bland annat, tillämpat bestämmelserna om preskription rörande nämnda typ av talan på ett korrekt sätt (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 18 juli 2002 i mål C-136/01 P, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mot kommissionen, REG 2002, s. I-6565, punkt 26).
In accordance with Article 46 of the Statute of the Court of Justice, proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability are barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Enligt artikel 46 i domstolens stadga preskriberas en talan mot gemenskaperna om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan.
The fiveyear limitation period referred to in that provision cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
Den femåriga preskriptionsfristen enligt nämnda bestämmelse börjar löpa när samtliga förutsättningar för skadeståndsskyldigheten är uppfyllda och särskilt när skadan har uppstått.
Therefore, in cases where, as in this instance, the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage (see, in
I de fall där gemenskapens skadeståndsskyldighet grundas på en normativ rättsakt, liksom i det förevarande, börjar således denna preskriptionstid inte löpa förrän skadeverkningarna av denna akt har uppstått och därigenom inte förrän den tidpunkt då de berörda personerna har lidit en säker skada (se, bland annat, dom av den 27 januari 1982 i de förenade målen 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 och 5/81,
JUDGMENT OF 17. 7.
DOM AV DEN 17.7.2008 — MÅL C-51/05 P
In the present case the Court of First Instance held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that the limitation period began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the Cantine.
I förevarande fall konstaterade förstainstansrätten i punkt 131 i den överklagade domen att preskriptionsfristen började löpa från och med den tidpunkt då producenterna med säkerhet led skada på grund av att gemenskapsstödet inte, eller endast delvis, utbetalades till dem.
It also stated, in paragraph 132 thereof, that it was not contested that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine not later than the end of June 1983 under Article 9(1) of Regulation No 2499/82.
Förstainstansrätten påpekade vidare i punkt 132 i nämnda dom att det var utrett att DAI borde ha utfört denna betalning till producenterna senast i slutet av juni 1983 med tillämpning av artikel 9.1 i förordning nr 2499/82.
However, in the specific circumstances of the case, the Court of First Instance held, in paragraph 133 of the judgment under appeal, that the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable, from that date on.
Mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i denna tvist ansåg emellertid förstainstansrätten i punkt 133 i den överklagade domen att den skada som producenterna led i slutet av juni 1983 emellertid inte kunde betraktas som säker, det vill säga nära förestående och förutsägbar, från och med detta datum.
In order to assess whether the damage was certain, the Court of First Instance found, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that it was necessary to take into consideration the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in the light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed trader to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by way of that security before a national court.
För att bedöma om skadan var säker konstaterade förstainstansrätten i punkterna 136 och 145 i den överklagade domen att det var nödvändigt att beakta de förfaranden som DAI inlett vid de italienska domstolarna, och som specifikt avsåg behandlingen av den säkerhet som Assedile ställt, för att bedöma huruvida det var fråga om en säker skada, eftersom komplexiteten i det system som inrättats genom förordning nr 2499/82 och de särskilda omständigheterna i förevarande fall gjorde det mycket svårt för en omsorgsfull och informerad ekonomisk aktör att, innan dessa förfaranden var avslutade, inse att han inte kunde erhålla betalning av det berörda stödet genom att kräva ett ianspråktagande av nämnda säkerhet vid den nationella domstolen.
The Court of First Instance accordingly held, in paragraphs 145 to 147 of the judgment under appeal, that it was only after the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994 that the Cantine could have become aware that they would not obtain payment of the aid in question by way of that security and that the damage which they had suffered could therefore not have been certain before that date, with the result that the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before that date.
Förstainstansrätten konstaterade således i punkterna 145–147 i den överklagade domen att det var först efter domen från Corte suprema di cassazione av den 28 november 1994 som producenterna kunde förstå att de inte skulle erhålla betalning av de berörda stöden genom ett ianspråktagande av nämnda säkerhet och att den skada som producenterna lidit därmed inte kunde betraktas som säker före detta datum, vilket innebar att den femåriga preskriptionsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga inte kunde börja löpa före detta datum.
In that regard it must be stated that, in proceeding in that manner, the Court of First Instance adopted a subjective approach to the question whether the conditions giving rise to the noncontractual liability of the Community had been established, according to which the damage caused by an unlawful legislative act cannot be regarded as certain as long as the allegedly injured party does not perceive it as such.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att denna bedömning innebar att förstainstansrätten antog ett subjektivt betraktelsesätt med avseende på huruvida villkoren för att väcka en talan om utomobligatoriskt ansvar mot gemenskapen var uppfyllda, där en skada som orsakats av en rättsstridig normativ rättsakt inte kan betraktas som säker så länge som den part som anser sig ha lidit skada inte uppfattar skadan som säker.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance made the assessment of whether the damage caused to the Cantine was certain contingent on their becoming aware that they would not obtain compensation for their damage before the national courts.
I den överklagade domen gjorde förstainstansrätten nämligen bedömningen av huruvida producenterna hade lidit en säker skada beroende av huruvida dessa hade blivit medvetna om att de inte skulle erhålla ersättning för skadan vid de nationella domstolarna.
The conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly objective criteria.
De villkor som ska vara uppfyllda för att sådan skadeståndsskyldighet som avses i artikel 288 andra stycket EG ska inträda och således de regler om preskription som gäller för en sådan talan om skadestånd kan inte grundas på annat än rent objektiva kriterier.
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitations periods specifically rely and which require that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law (see, inter alia, Case C-63/93 Duff and Others [1996] ECR I-569, paragraph 20).
Om inte detta förhållande gällde, skulle det kunna innebära ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen, vilken ligger till grund för preskriptionsreglerna och vilken innebär ett krav på att gemenskapens rättsregler ska vara klara och precisa så att berörda parter kan förstå de situationer och rättsförhållanden som omfattas av gemenskapens rättsordning (se dom av den 15 februari 1996 i mål C-63/93, Duff m.fl., REG 1996, s. I-569, punkt 20).
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Domstolen påpekar även att för det fall preskriptionsfristen för en talan om utomobligatoriskt ansvar för gemenskapen inte tillåts börja löpa under hela den tid som den part som påstår sig ha lidit skada inte personligen har övertygats om att den har lidit en skada, medför det att den tidpunkt vid vilken det inte längre är möjligt att väcka en sådan talan görs beroende av den individuella uppfattning som varje part skulle kunna ha angående de faktiska omständigheterna rörande skadan, vilket står i motsättning till det krav på rättssäkerhet som är nödvändigt vid tillämpning av preskriptionsfrister.
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
Det ska i detta hänseende även påpekas att domstolen har tillbakavisat påståendet att preskriptionsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga inte börjar löpa förrän den skadelidande får precis och ingående kännedom om de skadegrundande omständigheterna. Kännedom om omständigheterna återfinns inte bland de rekvisit som ska vara uppfyllda för att preskriptionstiden ska börja löpa (se beslutet i det ovannämnda målet Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi mot kommissionen, punkt 31).
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Den subjektiva bedömningen av de omständigheter som ligger till grund för skadan kan således inte beaktas vid fastställandet av den tidpunkt då preskriptionsfristen för en talan om utomobligatoriskt ansvar för gemenskapen börjar löpa.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Härav följer att förstainstansrätten i den överklagade domen inte kunde slå fast att den skada som orsakats producenterna utgjorde en säker skada och, därvid, fastställa den dag då preskriptionsfristen för deras skadeståndstalan började löpa på grundval av producenternas uppfattning av de skadebringande verkningarna av förordning nr 2499/82.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.
Förstainstansrätten borde för detta ändamål tvärtom ha grundat sin bedömning på rent objektiva kriterier.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Det är sådana kriterier som domstolen redan har lagt till grund för fastställandet av den dag då preskriptionsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga börjar löpa.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Det framgår nämligen av punkt 33 i domen i det ovannämnda målet Holcim (Deutschland) mot kommissionen att domstolen ansåg att nämnda preskriptionsfrist börjar löpa från och med den tidpunkt då den ekonomiska skada som den skadelidande orsakats verkligen uppstått.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
Härav följer således att den tidpunkt då denna frist börjar löpa är kopplad till den objektiva förlust som faktiskt drabbar tillgångar tillhörande den part som påstår sig ha lidit skada.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
Förstainstansrätten borde således i den överklagade domen ha låtit den femåriga preskriptionsfrist som gäller för den ansvarstalan som producenterna väckt vid förstainstansrätten, i enlighet med artikel 235 EG, löpa från och med den dag som den på grund av förordning nr 2499/82 orsakade skadan objektivt sätt uppkom genom att producenternas tillgångar drabbades av en förlust.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Förstainstansrätten borde i synnerhet ha fastslagit att nämnda preskriptionsfrist började löpa från och med den tidpunkt då tillämpningen av den rättsstridiga ordningen för utbetalning av gemenskapsstöd enligt artikel 9 i förordning nr 2499/82 objektivt sätt verkligen hade förorsakat en skada för producenterna, genom att de inte garanterades en direktbetalning av gemenskapsstödet vid DAI:s insolvens.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Denna tidpunkt borde således ha fastställts till den dag då producenterna inte kunde erhålla nämnda betalning inom den frist på 90 dagar efter det att vinet levererats till destillatören som föreskrivs i nämnda bestämmelse, det vill säga i slutet av juni 1983, såsom bland annat framgår av punkt 132 i den överklagade domen.
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
Förstainstansrättens bedömning i punkt 147 i den överklagade domen att preskriptionsfristen enligt artikel 46 i domstolens stadga inte kunde ha börjat löpa före den 28 november 1994, och följaktligen konstaterandet i punkt 150 i nämnda dom att
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
KOMMISSIONEN MOT CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA M:FL ansvarstalan som väckts vid förstainstansrätten den 12 oktober 1998, det vill säga mer än 15 år efter det att skadan faktiskt uppkom, inte hade väckts för sent och kunde upptas till prövning, utgjorde således en felaktig tillämpning av bestämmelserna om preskriptionsregler i nämnda artikel.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
Vidare kan domstolen inte godta producenternas argument som grundas på domen i det ovannämnda målet Adams mot kommissionen, i vilken domstolen ansåg att preskription inte kan göras gällande mot en skadelidande som inte har kunnat få kännedom om orsaken till skadan förrän vid ett senare tillfälle.