natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 11 of Law No 448 of 29 December 1998, the Finance Law for 1999, the application of which is the subject of the main proceedings, was subsequently adopted to regulate retroactively the question of repayment of the registration charges levied in the period from 1985 to 1992, that is, the period preceding the application of the provisions of Decree-Law No 331/1993 summarised in paragraph 10 above.
Artikel 11 i lag nr 448 av den 29 december 1998 om budgetlag för år 1999, ordinarie tillägg nr 302), vars tillämpning är föremål för tvisterna vid de nationella domstolarna, antogs därefter i syfte att retroaktivt reglera frågan om återbetalning av de registreringsavgifter som tagits ut under perioden 1985—1992, det vill säga den period som föregick tillämpningen av de bestämmelser i lagdekret nr 331/1993 som omnämnts i punkt 10 i denna dom.
In short, does the principle of legal certainty allow the national court to apply — a posteriori - a timelimit based on a provision which, having regard to the ordinary meaning of the words, does not apply to the case before it?
Är det mot bakgrund av rättssäkerhetsprincipen således tillåtet för en nationell domstol att a posteriori tillämpa en preskriptionsfrist enligt en bestämmelse som enligt de använda termernas allmänna betydelse inte är tillämplig på det omtvistade fallet?
The tax authorities pleaded the three-year timelimit mentioned in Article 13 of Decree No 641/1972 against Prisco's claim for reimbursement of the sums it paid from 1987 to 1992 as charges for registration of the instrument of incorporation and its maintenance in the following years under the system of administrative charges originally applicable.
Skattemyndigheten har tillämpat den treårsfrist som anges i artikel 13 i dekret nr 641/1972 och avslagit Priscos begäran om återbetalning av de belopp som detta bolag mellan åren 1987 och 1992 inbetalade som avgifter för registrering av stiftelseurkunden och dess bibehållande i registret under de följande åren enligt det system för registreringsavgifter som ursprungligen var tillämpligt.
In those circumstances, the Tribunale di Milano, before which the dispute had been brought, referred the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Det är mot denna bakgrund som Tribunale de Milano, där tvisten är anhängig, har ställt följande frågor till domstolen:
Do the principles of legal certainty and the protection of individuals — which, according to the judgment of the Court of Justice of 21 June 1988 in Case 257/86 [Commission ν Italy [1988] ECR 3249] and other judgments, require that, in areas covered by Community law, the Member States'
"1) Skall principerna om rättssäkerhet och om skydd för enskilda - vilka i enlighet med domstolens dom av den 21 juni 1988 i mål 257/86, kommissionen mot Italien (REG
Must the provisions of Articles 10 and 12(l)(e) of Council Directive 69/335/EEC be interpreted as preventing the introduction of national legislation such as that introduced by the Italian legislature in Article 11(1) and (2) of Law No 448/1998, which — a posteriori — reduces the amounts to be repaid as having been paid but not due by way of annual charge on an arbitrary flatrate basis for registration in the register of companies (kept at that time by court registries) of company documents for each of which each company has already paid a sum provided for by the national legislation?
Skall bestämmelserna i artiklarna 10 och 12.1 e i direktiv 69/335/EEG tolkas så, att de utgör hinder mot sådana nationella bestämmelser som den italienske lagstiftaren har infört genom artikel 11.1 och 11.2 i lag nr 448/1998, i vilka föreskrivs — a posteriori — att ett godtyckligt schablonavdrag skall göras från de belopp som skall återbetalas på grund av inbetalningar utan grund av den årliga avgiften avseende införande av rättsliga handlingar hos bolag i företagsregistret (ett register som vid den aktuella tidpunkten sköttes av domstolarnas kanslier), för vilka
Case C-222/99
Mål C-222/99
CASER obtained from the Tribunale di Roma (District Court, Rome) a judgment, published on 4 February 1995, ordering the tax authorities to repay the sum of ITL 78 000 000, plus statutory interest from the date of bringing the action, corresponding to the charges it had paid from 1985 to 1992 under the system of administrative charges originally applicable, for the maintenance of the registration of its instrument of incorporation.
Tribunale di Roma förpliktade, på yrkande av CASER, i dom offentliggjord den 4 februari 1995 myndigheten att återbetala 78 000 000 ITL jämte ränta enligt lag räknad från och med dagen för begäran om återbetalning till CASER, vilket motsvarade de avgifter som CASER hade betalat under perioden 1985—1992 för bibehållandet av registreringen av dess stiftelseurkund, enligt det system för registreringsavgifter som ursprungligen var tillämpligt.
The tax authorities appealed to the Corte d'appello di Roma, and relied before that court on the retroactive provisions of Article 11 of Law No 448/1998, both to reduce the principal sum to be repaid (by deducting the retrospective flatrate annual charges due for the registration from 1985 to 1992 of documents other than the instrument of incorporation) and to apply a lower rate of interest than that allowed by the court at first instance.
Myndigheten väckte talan vid Corte d'appello di Roma och åberopade därvid de retroaktiva bestämmelserna i artikel 11 i lag nr 448/1998, i syfte att få till stånd såväl en minskning av det kapitalbelopp som skall återbetalas (genom avdrag av de årliga retroaktiva schablonavgifterna för registrering av andra rättsliga handlingar än stiftelseurkunden under åren mellan 1985 och 1992) som en tillämpning av en lägre räntesats än den som domstolen i första instans hade fastställt.
In those circumstances, the Corte d'appello di Roma referred the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Det är mot denna bakgrund som Corte d'appello di Roma har ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
For the purposes of an action brought by a company before the Italian courts for repayment of the administrative charge paid from 1985 to 1992 under laws conflicting with Article 10 of Council Directive 69/335/EEC of 17 July 1969 (see the judgment of 20 April 1993 in Joined Cases C-71/91 and C-178/91 [Ponente Carni]), may Article 11(1) of Law No 448 of 23 December 1998 which retroactively lays down the single charge of ITL 500 000 for registration of the instrument of incorporation and various flatrate charges for the registration of other company documents (varying from ITL 750 000 to ITL 90 000 depending on the kind of company) be considered compatible with the principles of Community law and with the interpretation of the said directive given by the Court of Justice in its judgment in Joined Cases C-71/91 and C-178/91?
■1) I artikel 11.1 i lag nr 448 av den 23 december 1998 föreskrivs med retroaktiv verkan dels en enhetlig avgift på 500 000 ITL för registrering av ett bolags stiftelseurkund, dels olika schablonbelopp (på mellan 750 000 och 90 000 ITL beroende på bolagsform) för registrering av andra rättsliga handlingar hos bolag. Är det förenligt med gemenskapsrättsliga principer och den tolkning av direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 som domstolen har gjort i sin dom av den 20 april 1993 i de förenade målen C-71/91 och C-178/91, Ponente Carni, att tillämpa denna bestämmelse på ett bolags talan i italiensk domstol om återbetalning avstatliga registreringsavgifter som har betalats under perioden 1985—1992
Regardless of whether the amounts levied by the Italian State under Article 11(1) of Law No 448 of 1998 rank as duties paid by way of fees or dues, is the statutory interest payable by the State — in addition to the repayments to the companies — with effect, as specifically indicated in Article 11(3), from the date of submission of the claim for repayment and at an annual rate equivalent to 2.5%, that is, lower than the annual rates laid down generally for tax paid but not due by Articles 1 and 5 of Law No 29 of 29 January 1961 (and successive provisions) or, for other sums paid but not due, by Article 2033 of the Civil Code, compatible with the principle of equivalence between the two legal orders (domestic and Community) as regards the protection of individuals' rights and/or with the principle of effective exercise of the rights conferred by Community law — both principles having been upheld repeatedly by the Court of Justice in its judgments of 15 September 1998 in Case C-260/96 Spac, Case C-231/96 Edis and Joined Cases C-279/96, C-280/96 and C-281/96 Ansaldo Energia!'
Oavsett om de belopp som den italienska staten kräver med stöd av nämnda artikel 11.1 i lag nr 448 av år 1998 skall anses vara av vederlagskaraktär eller ej, är den ränta som staten — utöver de belopp som skall återbetalas till bolagen — enligt ovannämnda artikel 11.3 skall betala för tiden från det att begäran om återbetalning lämnades enligt en faktisk årlig räntesats om 2,5 procent, det vill säga en lägre sats än de årliga räntesatser som enligt artiklarna 1 och 5 i lag nr 29 av den 29 januari 1961 (samt i dessas lydelser enligt senare ändringar) i allmänhet gäller för avgifter och skatter som har inbetalats utan grund eller för betalningar som saknar objektiv grund i den mening som avses i artikel 2033 i
originally applicable provisions of Decree-Law No 853/1984.
(Tribunale di Milanos andra fråga och Corte d'appello di Romas första fråga).
By application lodged at the Court Registry on 23 April 2002, Prisco and CASER sought for the oral procedure, which had been closed on 31 January 2002 with the delivery of the Advocate General's Opinion, to be reopened.
civillagen, förenlig med principen om att enskilda skall ges ett likvärdigt skydd oavsett vilken av de två rättsordningarna (den nationella och gemenskapens) som deras anspråk grundas på och/eller med principen om ett effektivt utövande av gemenskapsrättsliga rättigheter?
The retroactive charges deducted from the repayments claimed
Prisco och CASER har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 23 april 2002, begärt att det muntliga förfarandet, som avslutades den 31 januari 2002 efter det att generaladvokaten hade lämnat sitt förslag till avgörande, skall återupptas.
The Court will start by examining whether charges such as those at issue, introduced by Article 11(1) of Law No 448/1998, fall within one of the prohibitions in Article 10 of the Directive.
Slutligen frågar sig Corte d'appello di Roma, genom sin andra fråga, om den räntesats som fastställts med tillämpning av artikel 11.3 i lag nr 448/1998 avseende återbetalning av avgifter som betalats i enlighet med de ursprungligen tillämpliga bestämmelserna i lagdekret nr 853/1984 är förenlig med gemenskapsrätten.
It is not disputed that the charges do not constitute capital duty.
De retroaktiva avgifter som dras av från belopp som återbetalas på begäran
In support of their request, Prisco and CASER refer, as a new fact, to the making by the Corte costituzionale (Constitutional Court) on 10 April 2002 of an order, No 113/2002, following a referral to that court by the Tribunale di Firenze (District Court, Florence) for an assessment of the conformity with the Italian constitution of Article 13(2) of Decree No 641/1972.
Till stöd för sin ansökan har Prisco och CASER såsom ny omständighet åberopat Corte costituzionales beslut nr 113/2002 av den 10 april 2002, som fattats till följd av att denna domstol anhängiggjorts med en begäran från Tribunale di Firenze (Italien) om att det skulle prövas om artikel 13 andra stycket i dekret nr 641/1972 var förenlig med den italienska konstitutionen.
The order of the Corte costituzionale cannot be regarded as a new fact with respect to the questions submitted to the Court justifying reopening the oral procedure, and the request by Prisco and CASER must be dismissed.
Corte costituzionales beslut i förhållande till de frågor som ställts till domstolen kan inte anses utgöra en sådan ny omständighet som motiverar att det muntliga förfarandet återupptas, och Priscos och CASER:s ansökan härom skall således avslås.
The questions submitted by the two national courts relate essentially to three aspects.
De två hänskjutande domstolarnas frågor avser i huvudsak tre aspekter.
In the present case, in so far as the charge for registration of the instrument of incorporation is paid on the registration of new companies, it is directly referred to in the prohibition laid down by Article 10(c) of the Directive.
I förevarande mål omfattas den avgift som skall betalas för registreringen av stiftelseurkunden direkt av förbudet enligt artikel 10 i direktivet i och med att den erläggs vid registrering av nya bolag.
A similar conclusion must also be reached where charges are payable on the registration of other company documents, since they too are imposed on account of a formality connected with the legal form of the companies in question.
Detsamma gäller när avgifter tas ut vid registrering av andra rättsliga handlingar hos bolag, eftersom även dessa avgifter uppbärs till följd av en formalitet som hänger samman med det aktuella bolagets juridiska form.
While registration of those documents does not formally amount to a procedure which is required before a capital company commences business, it is none the less necessary for the carrying on of that business (see, to that effect, Fantask, paragraph 22).
Trots att registreringen av dessa rättsliga handlingar inte formellt sett utgör ett förfarande som föregår utövandet av verksamheten i en kapitalassociation, utgör den icke desto mindre ett krav för att utöva och fortsätta denna verksamhet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Fantask m.fl., punkt 22).
First, the courts wish to obtain an interpretation of Community law to enable them to rule on the compatibility with Articles 10 and 12 of the Directive of the retroactive charges introduced by Article 11(1) of Law No 448/1998 to cover, for the years 1985 to 1992, registration of the instrument of incorporation and other company documents, in particular in so far as those charges are deducted from the repayments of the charges paid under the originally applicable provisions of Decree-Law No 853/1984 (second question of the Tribunale di Milano and first question of the Corte d'appello di Roma).
För det första vill de hänskjutande domstolarna erhålla uppgifter rörande gemenskapsrättens tolkning i syfte att kunna avgöra om de retroaktiva avgifter som införts genom artikel 11.1 i lag nr 448/1998, och som syftar till att täcka kostnaderna för registrering av stiftelseurkunder och andra rättsliga handlingar hos bolag under åren 1985—1992, är förenliga med artiklarna 10 och 12 i direktivet, särskilt med hänsyn till att dessa avgifter dras av vid återbetalningar av de avgifter som betalats i enlighet med de bestämmelser i lagdekret nr 853/1984 som ursprungligen var tillämpliga
The distinction between taxes prohibited by Article 10 of the Directive and duties paid by way of fees or dues implies that the latter cover only payments collected on registration of company documents whose amount is calculated on the basis of the cost of the service rendered.
Det skall således prövas om sådana avgifter som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan omfattas av det undantag för avgifter av vederlagskaraktär som följer av artikel 12.1 e i direktivet.
Consequently, the mere fact that registry fees are charged in parallel in respect of the same registrations as those for which retroactive administrative charges are levied does not suffice to show that the latter are not duties paid by way of fees or dues permitted by Article 12(1 )(e) of the Directive.
1985 och 1992, och vilka - bland annat mot bakgrund av den preskriptionsfrist som följer av artikel 11.2 och artikel 13 i dekret nr 641/1972 -inte har rätt till återbetalning av denna avgift.
As regards the retroactive annual flatrate administrative charges payable for registration of documents other than the instrument of incorporation, introduced by Article 11 of Law No 448/1998, it is apparent that, if those charges are levied over and above the administrative charges already paid during the years 1985 to 1992 for registration of the same documents under the system originally applicable and, having regard in particular to the timelimit under Article 13 of Decree No 641/1972, the companies concerned cannot obtain reimbursement of the latter charges, the Italian authorities have already, in respect of the registration of those documents, levied similar charges purporting to pay for the service rendered.
I detta hänseende innebär skillnaden mellan de skatter och avgifter som är förbjudna enligt artikel 10 i direktivet och avgifter av vederlagskaraktär att de sistnämnda endast omfattar avgifter vid registreringen av rättsliga handlingar hos bolag som beräknas på grundval av kostnaderna för den erhållna tjänsten.
In such circumstances, without its being necessary to examine whether the cost of registration of those documents has also already been covered by the registry fees, the flatrate charges cannot be regarded as duties paid by way of fees or dues.
En avgift vars storlek inte har något samband med kostnaderna för den konkreta tjänsten eller som inte beräknas på grundval av kostnaderna för den åtgärd som avgiften utgör ersättning för, utan på grundval av samtliga drifts- och investeringskostnader för den förvaltning som är ansvarig för tjänsten, skall anses utgöra en avgift som uteslutande faller under förbudet i artikel 10 i direktivet (se domarna i de ovannämnda målen Ponente Carni, punkterna 41 och 42, och Fantask m.fl., punkt 27).
A fortiori, the retroactive annual flatrate administrative charges cannot be paid by way of fees or dues if they relate to years in which there were no registrations of documents other than the instrument of incorporation.
En sådan vederlagskaraktär kan givetvis inte föreligga om det framgår att de expeditionsavgifter som parallellt har erlagts för dessa åtgärder redan täcker samtliga kostnader för den utförda tjänsten.
The application of Article 13 of Decree No 641/1972 to claims for repayment of the charges declared contrary to Community law following the Ponente Carni judgment was already at issue in Edis. The Court observed, first, that the interpretation of Article 13 of Decree No 641/1972 given by the Corte suprema di cassazione in judgment No 3458/1996 related to a national provision which had been in force for several years when judgment was delivered in Ponente Carni and, second, that that provision was concerned not only with repayment of the charge at issue in that judgment but also with that of all registration charges levied by the Italian Government.
Vad gäller de årliga retroaktiva schablonavgifter för registrering av andra rättsliga handlingar än stiftelseurkunden som har införts genom artikel 11 i lag nr 448/1998, framgår det att om dessa avgifter tas ut utöver de registreringsavgifter som redan erlagts under åren 1985—1992 för registrering av samma rättsliga handlingar i enlighet med det system som ursprungligen var tillämpligt, och om de berörda bolagen — bland annat mot bakgrund av den preskriptionsfrist som följer av artikel 13 i dekret nr 641/1972 — inte kan erhålla återbetalning av de sistnämnda avgifterna, så har de italienska myndigheterna redan tagit ut liknande avgifter för registreringen av dessa rättsliga handlingar, såsom vederlag för utförda tjänster.
The Court concluded that its findings in Barra and Deville did not apply (Edis, paragraph 25).
Mot denna bakgrund kan nämnda schablonavgifter inte anses vara av vederlagskaraktär, och det är därvid inte nödvändigt att pröva om de kostnader som har samband med registreringen av dessa rättsliga handlingar redan är täckta av expeditionsavgifterna eller inte.
As regards the retroactive administrative charge for registration of the instrument of incorporation, likewise introduced by Article 11 of Law No 448/1998, the same reasoning as in paragraph 52 above applies with respect to companies which have already paid an administrative charge for registration of the instrument of incorporation between 1985 and 1992 and, having regard in particular to the timelimit following from paragraph 2 of that article and Article 13 of Decree No 641/1972, cannot claim repayment of that charge.
De årliga retroaktiva schablonavgifterna för registrering kan a fortiori inte anses vara av vederlagskaraktär om de avser år under vilka någon registrering av en annan rättslig handling än stiftelseurkunden inte har skett.
With respect to companies which can claim repayment of the administrative charges already paid between 1985 and 1992 for registration of the instrument of incorporation or of other documents, it is for the national courts to ascertain whether or not the new retroactive charges introduced for those operations are paid by way of fees or dues, taking into account the principles referred to above.
Vad gäller den retroaktiva registreringsavgift som skall betalas för registrering av stiftelseurkunden, vilken även den har införts genom artikel 11 i lag nr 448/1998, är det resonemang som har förts i punkt 52 i denna dom tillämpligt även på bolag som redan har erlagt en registreringsavgift för registrering av stiftelseurkunden mellan åren
The Court then said that, according to information provided by the Italian Government and not disputed, a timelimit similar to that at issue applied also to actions for repayment of certain indirect taxes, and that it did not appear from the wording of Article 13 of Decree No 641/1972 that it applied only to actions based on Community law.
Tillämpningen av artikel 13 i dekret nr 641/1972 på en begäran om återbetalning av avgifter som fastställts vara oförenliga med gemenskapsrätten till följd av domen i målen Ponente Carni var aktuell redan i domen i det ovannämnda målet Edis.
The Court also said that it was clear from the caselaw of the Corte suprema di cassazione that the time-limits relating to taxes applied also to actions for repayment of charges or dues levied under laws that had been declared incompatible with the Italian constitution (Edis, paragraph 38).
Domstolen fann emellertid därvid dels att Corte Suprema di cassaziones tolkning i dom nr 3458/1996 av artikel 13 i dekret nr 641/1972 avsåg en nationell bestämmelse som hade varit i kraft sedan flera år tillbaka då domen i målen Ponente Carni meddelades, dels att denna
In those circumstances, the Court held that Community law does not prohibit a Member State from resisting actions for repayment of charges levied in breach of Community law by relying on a timelimit under national law of three years, by way of derogation from the ordinary rules governing actions between private individuals for the recovery of sums paid but not due, for which the period allowed is more favourable, provided that that timelimit applies in the same way to actions based on Community law for repayment of such charges as to those based on national law (Edu, paragraph 39).
bestämmelse inte enbart avsåg återbetalning av den avgift som var i fråga i det målet utan även återbetalning av samtliga italienska statliga registreringsavgifter. Domstolen fann att det av detta följde att lösningen i domarna i de ovannämnda målen Barra m.fl. och Deville inte var tillämplig (domen i det ovannämnda målet Edis, punkt 25).
that that principle cannot be interpreted as requiring a Member State to extend its most favourable rules governing recovery under national law to all actions for repayment of charges or dues levied in breach of Community law.
rättigheter som följer av gemenskapsrätten, eftersom frågan huruvida den preskriptionsfrist på tre år har iakttagits, som det vad gäller fastställandet av villkoren för återbetalning av de avgifter som erlagts mellan åren 1985 och 1992 hänvisas till i bestämmelsen, skall bedömas vid den tidpunkt då begäran om återbetalning gjordes och inte vid tidpunkten för antagandet av den nämnda bestämmelsen år 1998.