natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In that, as follows from Articles 9(1) and 10(1) of Directive 2004/38, the residence card is the document that evidences the right of residence for more than three months in a Member State of the family members of a Union citizen who are not nationals of a Member State, the fact that Article 5(2) provides for the entry into the host Member State of family members of a Union citizen who do not have a residence card shows that Directive 2004/38 is capable of applying also to family members who were not already lawfully resident in another Member State.
Såsom framgår av artiklarna 9.1 och 10.1 i direktiv 2004/38 är uppehållskortet den handling som intygar uppehållsrätt för längre tid än tre månader för en unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat. Den omständigheten att det i artikel 5.2 i direktivet föreskrivs att unionsmedborgares familjemedlemmar som inte innehar något uppehållskort har rätt till inresa i den mottagande medlemsstaten visar således att direktiv 2004/38 även kan tillämpas på familjemedlemmar som inte redan uppehåller sig lagligen i en annan medlemsstat.
Similarly, Article 10(2) of Directive 2004/38, which lists exhaustively the documents which nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen may have to present to the host Member State in order to have a residence card issued, does not provide for the possibility of the host Member State asking for documents to demonstrate any prior lawful residence in another Member State.
På samma sätt föreskrivs inte någon möjlighet i artikel 10.2 i direktiv 2004/38 för den mottagande medlemsstaten att begära handlingar som styrker att tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till en unionsmedborgare redan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat. Nämnda artikel innehåller nämligen en uttömmande uppräkning av vilka handlingar som den mottagande medlemsstaten kan begära att nämnda medborgare ska visa upp för att den ska utfärda ett uppehållskort.
In those circumstances, Directive 2004/38 must be interpreted as applying to all nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen within the meaning of point 2 of Article 2 of that directive and accompany or join the Union citizen in a Member State other than that of which he is a national, and as conferring on them rights of entry and residence in that Member State, without distinguishing according to whether or not the national of a nonmember country has already resided lawfully in another Member State.
Direktiv 2004/38 ska av ovan angivna skäl tolkas på så sätt att det ska tillämpas på tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar, i den mening som avses i artikel 2.2 i nämnda direktiv, till en unionsmedborgare och som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i en annan medlemsstat än den där denne själv är medborgare. Direktivet ger sådana tredjelandsmedborgare rätt att resa in och uppehålla sig i denna medlemsstat oberoende av huruvida de dessförinnan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat.
That interpretation is supported by the Court’s caselaw on the instruments of secondary law concerning freedom of movement for persons adopted before Directive 2004/38.
Denna tolkning stöds av domstolens rättspraxis avseende de sekundärrättsakter på området för fri rörlighet för personer som antogs före direktiv 2004/38.
To that end, the Community legislature has considerably expanded, in Regulation No 1612/68 and in the directives on freedom of movement for persons adopted before Directive 2004/38, the application of Community law on entry into and residence in the territory of the Member States to nationals of nonmember countries who are spouses of nationals of Member States (see, to that effect, Case C-503/03 Commission v Spain, paragraph 41).
Med detta ändamål i sikte utökade gemenskapslagstiftaren, i förordning nr 1612/68 och i de direktiv avseende fri rörlighet för personer som antogs före direktiv 2004/38, i väsentlig mån tillämpningsområdet för gemenskapsrätten på området för inresa i och vistelse på medlemsstaternas territorium till att omfatta tredjelandsmedborgare som är makar till medborgare i en medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, domen av den 31 januari 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 41).
It is true that the Court held in paragraphs 50 and 51 of Akrich that, in order to benefit from the rights provided for in Article 10 of Regulation No 1612/68, the national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen must be lawfully resident in a Member State when he moves to another Member State to which the citizen of the Union is migrating or has migrated. However, that conclusion must be
Domstolen har visserligen slagit fast, i punkterna 50 och 51 i domen i det ovannämnda målet Akrich, att det, för att kunna komma i åtnjutande av de rättigheter som föreskrivs i artikel 10 i förordning nr 1612/68, krävs att en tredjelandsmedborgare som är make till en unionsmedborgare uppehåller sig lagligen i en medlemsstat när han flyttar till en annan medlemsstat dit unionsmedborgaren flyttar eller har
JUDGMENT OF 25. 7.
DOM AV DEN 25.7. 2008 — MÅL C-127/08 flyttat.
The benefit of such rights cannot depend on the prior lawful residence of such a spouse in another Member State (see, to that effect, MRAX, paragraph 59, and Case C-157/03 Commission v Spain, paragraph 28).
Denna slutsats bör emellertid omprövas. Möjligheten att komma i åtnjutande av nämnda rättigheter kan nämligen inte vara villkorad av att en sådan make redan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet MRAX, punkt 59, och domen av den 14 april 2005 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 28).
The same interpretation must be adopted a fortiori with respect to Directive 2004/38, which amended Regulation No 1612/68 and repealed the earlier directives on freedom of movement for persons.
Samma tolkning måste a fortiori göras med avseende på direktiv 2004/38, genom vilket förordning nr 1612/68 har ändrats och de tidigare direktiven angående fri rörlighet för personer har upphävts.
As is apparent from recital 3 in the preamble to Directive 2004/38, it aims in particular to ‘strengthen the right of free movement and residence of all Union citizens’, so that Union citizens cannot derive less rights from that directive than from the instruments of secondary legislation which it amends or repeals.
Såsom framgår av skäl 3 i direktiv 2004/38 är syftet med direktivet nämligen bland annat att ”stärka rätten att fritt röra sig och uppehålla sig för alla unionsmedborgare”. Unionsmedborgarnas rättigheter enligt direktiv 2004/38 kan därför inte vara sämre än de som följde av de sekundärrättsakter som ändrats eller upphävts genom direktivet.
In the second place, the above interpretation of Directive 2004/38 is consistent with the division of competences between the Member States and the Community.
För det andra är den nyss angivna tolkningen av direktiv 2004/38 förenlig med kompetensfördelningen mellan medlemsstaterna och gemenskapen.
It is common ground that the Community derives from Articles 18(2) EC, 40 EC, 44 EC and 52 EC — on the basis of which Directive 2004/38 inter alia was adopted — competence to enact the necessary measures to bring about freedom of movement for Union citizens.
Gemenskapen är nämligen enligt artiklarna 18.2 EG, 40 EG, 44 EG och 52 EG behörig att vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra fri rörlighet för unionsmedborgare. Direktiv 2004/38 antogs med stöd av bland annat dessa artiklar.
As already pointed out in paragraph 56 above, if Union citizens were not allowed to lead a normal family life in the host Member State, the exercise of the freedoms they are guaranteed by the Treaty would be seriously obstructed.
Såsom redan har betonats i punkt 56 ovan, skulle unionsmedborgarna allvarligt hindras i utövandet av de friheter som garanteras dem genom fördraget om de inte fick rätt till ett normalt familjeliv i den mottagande medlemsstaten.
Consequently, within the competence conferred on it by those articles of the Treaty, the Community legislature can regulate the conditions of entry and residence of the family members of a Union citizen in the territory of the Member States, where the fact that it is impossible for the Union citizen to be accompanied or joined by his family in the host Member State would be such as to interfere with his freedom of movement by discouraging him from exercising his rights of entry into and residence in that Member State.
Gemenskapslagstiftaren kan därför, inom ramen för den behörighet som den tillerkänts genom ovannämnda artiklar i fördraget, fastställa villkoren för unionsmedborgares familjemedlemmars rätt att resa in och uppehålla sig i medlemsstaterna, när den omständigheten att unionsmedborgarens familj inte kan följa med eller ansluta sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten skulle undergräva unionsmedborgarens fria rörlighet genom att avskräcka denne från att utöva sin rätt till inresa och uppehåll i nämnda medlemsstat.
The refusal of the host Member State to grant rights of entry and residence to the family members of a Union citizen is such as to discourage that citizen from moving to or residing in that Member State, even if his family members are not already lawfully resident in the territory of another Member State.
Domstolen konstaterar att den omständigheten att den mottagande medlemsstaten nekar en unionsmedborgares familjemedlemmar rätt till inresa och uppehåll ska anses avskräcka unionsmedborgaren från att flytta till eller stanna kvar i nämnda medlemsstat, även om familjemedlemmarna inte redan uppehåller sig lagligen i en annan medlemsstat.
It follows that the Community legislature has competence to regulate, as it did by Directive 2004/38, the entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen in the Member State in which that citizen has exercised his right of freedom of movement, including where the family members were not already lawfully resident in another Member State.
Härav följer att gemenskapslagstiftaren är behörig att lagstifta, såsom redan har skett genom direktiv 2004/38, om rätten för tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till en unionsmedborgare att resa in och uppehålla sig i den medlemsstat där denne har utövat sin rätt till fri rörlighet. Detta gäller även om familjemedlemmarna inte redan uppehöll sig lagligen i en annan medlemsstat.
Consequently, the interpretation put forward by the Minister for Justice and by several of the governments that have submitted observations that the Member States retain exclusive competence, subject to Title IV of Part Three of the Treaty, to regulate the first access to Community territory of family members of a Union citizen who are nationals of nonmember countries must be rejected.
Domstolen kan följaktligen inte godta den ståndpunkt som Minister for Justice och flera av de regeringar som har yttrat sig i det nu aktuella målet har intagit, enligt vilken medlemsstaterna, med förbehåll för avdelning IV i tredje delen av EG-fördraget, har exklusiv behörighet att lagstifta avseende den första gången som tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till en unionsmedborgare ges tillträde till gemenskapens territorium.
Indeed, to allow the Member States exclusive competence to grant or refuse entry into and residence in their territory to nationals of nonmember countries who are family members of Union citizens and have not already resided lawfully in another Member State would have the effect that the freedom of movement of Union citizens in a Member State whose nationality they do not possess would vary from one Member State to another, according to the provisions of national law concerning immigration, with some Member States permitting entry and residence of family members of a Union citizen and other Member States refusing them.
Om medlemsstaterna medgavs exklusiv behörighet att bevilja eller neka rätt till inresa och uppehåll på deras territorium för tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till unionsmedborgare och som inte redan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat, skulle unionsmedborgarnas fria rörlighet i en annan medlemsstat än den där de själva är medborgare dessutom komma att skilja sig åt mellan medlemsstaterna beroende på den nationella utlänningslagstiftningen. Vissa medlemsstater skulle därmed bevilja en unionsmedborgares familjemedlemmar rätt till inresa och uppehåll, medan andra skulle neka nämnda familjemedlemmar samma rätt.
That would not be compatible with the objective set out in Article 3(1)(c) EC of an internal market characterised by the abolition, as between Member States, of obs -tacles to the free movement of persons.
Ett sådant resultat vore oförenligt med det i artikel 3.1 c EG uttalade målet att upprätta en inre marknad som kännetecknas av att hindren för fri rörlighet för personer avskaffas mellan medlemsstaterna.
Establishing an internal market implies that the conditions of entry and residence of a Union citizen in a Member State whose nationality he does not possess are the same in all the Member States.
Upprättandet av en inre marknad förutsätter att villkoren för unionsmedborgare att resa in och uppehålla sig i en annan medlemsstat än den där de själva är medborgare är desamma i samtliga medlemsstater.
Freedom of movement for Union citizens must therefore be interpreted as the right to leave any Member State, in particular the Member State whose nationality the Union citizen
Rätten till fri rörlighet för unionsmedborgare ska därför tolkas som rätten att lämna en medlemsstat, särskilt den där unionsmedborgaren själv är medbor-
Furthermore, the interpretation mentioned in paragraph 66 above would lead to the paradoxical outcome that a Member State would be obliged, under Council Dir -ective 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family reunification (OJ 2003 L 251, p.
Den ovan i punkt 66 nämnda ståndpunkten skulle dessutom ge upphov till det paradoxala resultatet att en medlemsstat skulle vara tvungen, enligt rådets direktiv 2003/86/EG av den 22 september 2003 om rätt till familjeåterförening (EUT L 251, s.
12), to authorise the entry and residence of the spouse of a national of a nonmember country lawfully resident in its territory where the spouse is not already lawfully resident in another Member State, but would be free to refuse the entry and residence of the spouse of a Union citizen in the same circumstances.
12), att bevilja en tredjelandsmedborgares make som lagligen uppehåller sig i medlemsstaten rätt att resa in och uppehålla sig där, när den maken inte redan uppehåller sig lagligen i en annan medlemsstat, samtidigt som det skulle stå samma medlemsstat fritt att under samma omständigheter neka maken till en unionsmedborgare rätt att resa in och uppehålla sig där.
Consequently, Directive 2004/38 confers on all nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen within the meaning of point 2 of Article 2 of that directive, and accompany or join the Union citizen in a Member State other than that of which he is a national, rights of entry into and residence in the host Member State, regardless of whether the national of a nonmember country has already been lawfully resident in another Member State.
Direktiv 2004/38 innebär följaktligen att alla tredjelandsmedborgare som, i den mening som avses i artikel 2.2 i direktivet, är familjemedlemmar till en unionsmedborgare och som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i en annan medlemsstat än den där denne själv är medborgare har rätt att resa in och uppehålla sig i den mottagande medlemsstaten, oberoende av om nämnda tredjelandsmedborgare redan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat.
The Minister for Justice and several of the governments that have submitted observations contend, however, that, in a context typified by strong pressure of migration, it is necessary to control immigration at the external borders of the Community, which presupposes an individual examination of all the circumstances surrounding a first entry into Community territory.
Minister for Justice och flera av de regeringar som har yttrat sig i det nu aktuella målet har emellertid gjort gällande att det i ett sammanhang med kraftig invandring är nödvändigt att kontrollera invandringen vid gemenskapens yttre gränser, vilket förutsätter att det görs en individuell bedömning av samtliga omständigheter i samband med en första inresa i gemenskapen.
An interpretation of Directive 2004/38 prohibiting a host Member State from requiring prior lawful residence in another Member State would undermine the ability of the Member States to control immigration at their external frontiers.
En tolkning av direktiv 2004/38 som innebär ett förbud för en medlemsstat att uppställa krav på föregående lagligt uppehåll i en annan medlemsstat skulle undergräva medlemsstaternas möjligheter att kontrollera invandringen vid de yttre gränserna.
The Minister for Justice submits in particular that that interpretation would have serious consequences for the Member States by bringing about a great increase in the number of persons able to benefit from a right of residence in the Community.
Minister for Justice har särskilt gjort gällande att en sådan tolkning skulle medföra allvarliga konsekvenser för medlemsstaterna genom en enorm ökning av antalet personer som därigenom skulle kunna få rätt att uppehålla sig i gemenskapen.
On this point, the answer must be, first, that it is not all nationals of nonmember countries who derive rights of entry into and residence in a Member State from Directive 2004/38, but only those who are family members, within the meaning of point 2 of Article 2 of that directive, of a Union citizen who has exercised his right of freedom of movement by becoming established in a Member State other than the Member State of which he is a national.
Domstolen påpekar härvid för det första att direktiv 2004/38 inte ger alla tredjelandsmedborgare rätt att resa in och uppehålla sig i en medlemsstat, utan bara dem som är familjemedlemmar, i den mening som avses i artikel 2.2 i nämnda direktiv, till unionsmedborgare som har utövat sin rätt till fri rörlighet genom att bosätta sig i en annan medlemsstat än den där de själva är medborgare.
Second, Directive 2004/38 does not deprive the Member States of all possibility of controlling the entry into their territory of family members of Union citizens.
För det andra innebär inte direktiv 2004/38 att medlemsstaterna fråntas alla möjligheter att kontrollera unionsmedborgares familjemedlemmars inresa på sitt territorium.
Under Chapter VI of that directive, Member States may, where this is justified, refuse entry and residence on grounds of public policy, public security or public health.
Enligt kapitel VI i direktivet kan medlemsstaterna nämligen, när det är berättigat, neka rätt till inresa och uppehåll av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa.
Such a refusal will be based on an individual examination of the particular case.
Ett sådant beslut får emellertid bara grundas på en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet.
Moreover, in accordance with Article 35 of Directive 2004/38, Member States may adopt the necessary measures to refuse, terminate or withdraw any right conferred by that directive in the case of abuse of rights or fraud, such as marriages of convenience, it being understood that any such measure must be proportionate and subject to the procedural safeguards provided for in the directive.
Medlemsstaterna får dessutom, enligt artikel 35 i direktiv 2004/38, vidta nödvändiga åtgärder för att neka, avbryta eller dra tillbaka en rättighet enligt direktivet i händelse av missbruk av rättigheter eller bedrägeri, till exempel skenäktenskap, under förutsättning att sådana åtgärder är proportionerliga och i enlighet med de rättssäkerhetsgarantier som föreskrivs i direktivet.
Those governments further submit that that interpretation of Directive 2004/38 would lead to unjustified reverse discrimination, in so far as nationals of the host Member State who have never exercised their right of freedom of movement would not derive rights of entry and residence from Community law for their family members who are nationals of nonmember countries.
Samma regeringar har vidare gjort gällande att ovannämnda tolkning av direktivet medför en oberättigad omvänd diskriminering, eftersom medborgare i den mottagande medlemsstaten som aldrig har utövat sin rätt till fri rörlighet inte kan dra nytta av den rätt till inresa och uppehåll för familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare som annars skulle ha följt av gemenskapsrätten.
In that regard, it is settled caselaw that the Treaty rules governing freedom of movement for persons and the measures adopted to implement them cannot be applied to activities which have no factor linking them with any of the situations governed by Community law and which are confined in all relevant respects within a single Member State (Case C-212/06 Government of the French Community and Walloon Government [2008] ECR I-1683, paragraph 33).
I detta hänseende framgår det av fast rättspraxis att fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer, och de rättsakter som har antagits för att genomföra dessa bestämmelser, inte kan tillämpas på verksamheter som inte har någon anknytning till de förhållanden som avses i gemenskapsrätten, och där samtliga relevanta omständigheter begränsas till en medlemsstats inre förhållanden (dom av den 1 april 2008 i mål C-212/06, Gouvernement de la Communauté française och Gouvernement wallon, REG 2008, s. I-1683, punkt 33).
Any difference in treatment between those Union citizens and those who have exercised their right of freedom of movement, as regards the entry and residence of their family members, does not therefore fall within the scope of Community law.
Härav följer att en eventuell skillnad i behandling mellan unionsmedborgare av ovannämnt slag och unionsmedborgare som har utövat sin rätt till fri rörlighet inte, såvitt avser inresa och uppehåll för deras familjemedlemmar, omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.
Moreover, it should be recalled that all the Member States are parties to the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms signed in Rome on 4 November 1950, which enshrines in Article 8 the right to respect for private and family life.
Dessutom är alla medlemsstater parter till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950, i vars artikel 8 fastställs rätten till skydd för privat- och familjeliv.
The answer to the first question must therefore be that Directive 2004/38 precludes legislation of a Member State which requires a national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen residing in that Member State but not possessing its nationality to have previously been lawfully resident in another Member State before arriving in the host Member State, in order to benefit from the provisions of that directive.
Den första tolkningsfrågan ska således besvaras enligt följande. Direktiv 2004/38 utgör hinder för lagstiftning i en medlemsstat, enligt vilken det krävs att en tredjelandsmedborgare, som är make till en unionsmedborgare som uppehåller sig i nämnda medlemsstat utan att vara medborgare där, redan har uppehållit sig lagligen i en annan medlemsstat före ankomsten till den mottagande medlemsstaten för att kunna utnyttja bestämmelserna i direktivet.