natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Surprising forecasts which overestimated the growth of the major producers like Germany, the United Kingdom or France, but which relatively underestimated the growth of the Italian, Finnish and especially BLEU steel sectors!
Här får vi det förvånande resultatet att tillväxten i de stora producentländerna som Tyskland, Förenade kungariket och Frankrike överskattades, medan stålindustrin i Italien och Finland och ännu mer i Belgien-Luxemburg underskattades!
Yet nobody can claim that Franco Peco, or anyone else for that matter, had failed to identify the three major threats to European steel.
Man kan inte förebrå Peco eller någon annan för att de inte såg de tre främsta hoten mot den europeiska stålindustrin.
The first is obvious: the new producers.
Det första är tydligt – de nya producentländerna.
First there was the rise in production in Japan, followed by the Asian ‘dragons’.
Först var det den japanska produktionens frammarsch och därefter de asiatiska drakarna.
The Revue du Marché Commun pointed in 1963 to the state of unpreparedness of the ECSC to resist the surge in Japanese imports: ‘Thus it was on the Community’s home ground that this offensive of the overseas producers was launched, a new, unnerving and worrying development for a western Europe which still believed only a few years ago that it was its role to supply steel to at least half of the world’ (54).
I Revue du Marché commun betonades 1963 hur oförberett EKSG hade varit inför ökningen av importen från Japan: ”Det är alltså inom själva gemenskapen som de utländska producenternas offensiv äger rum.
Then came the countries that gained their independence in the 1960s. Creating
Det är ett nytt fenomen, förvirrande och oroande för det Västeuropa som ännu för några få år sedan ansåg det som sin uppgift att försörja drygt halva världen med stålprodukter.” (54) Därefter kom de länder som hade blivit oberoende under sextiotalet.
Fifty years of European coal and steel or strengthening their steel plants was a priority for them.
Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år
The second threat was that of the materials war.
Det andra hotet var materialens krig.
An overly con-fi dent steel industry lost several places to its competitors, chiefly concrete, but also aluminium.
Stålet som hade använts överallt fick ge vika för nya konkurrenter – främst betong men också aluminium.
Rather than giving quantitative analyses, let us quote Francis Mer, the Chairman of Usinor who referred in 1986 to a highly symbolic trend: ‘I shall end with a comparison between concrete and steel in Europe: a week ago, we celebrated the centenary of the Eiffel Tower.
I stället för att lämna siffror vill vi citera Usinors ordförande Francis Mer, som 1986 pekade på en utveckling med högt symbolvärde: ”Jag vill sluta med en jämförelse mellan stålet och betongen i Europa. För en vecka sedan firade vi Eiffeltornets hundraårsjubileum.
It is made out of steel.
Det är av stål.
In two weeks, we shall be inaugurating the Arche: it is made of concrete.
Om två veckor inviger vi Le Grand Arche i Paris: den är av betong.
That is a symbol, not only of the superb technology of concrete but also of an environment that did not allow the steelmakers who produced the Eiffel Tower to make the Arche out of metal a hundred years later’ (55).
Det är en symbol inte bara för den överlägsna betongtekniken utan också för en miljö som inte tillät de ståltekniker som byggde Eiffeltornet för hundra år sedan att bygga Le Grand Arche i metall hundra år senare.” (55)
The third threat remained invisible for a long time and stemmed paradoxically from the progress made by steel itself: it was the reduction in specific consumption.
Det tredje hotet var länge osynligt och stammade paradoxalt nog från stålhanteringens egna framsteg: sänkningen av den speci-fi kast konsumtionen.
In other words, the spread of modern processes, especially of continuous casting, reduced metal waste and losses.
Vad det innebär är att de nya bearbetningsmetoderna, och särskilt då stränggjutningen, minskade metallförlusterna och avfallet.
While the volume produced appeared to have fallen, in actual fact there was a greater quantity of high-quality finished products.
En skenbar minskning av produktionsvolymen motsvarades därför i verkligheten av en större mängd färdiga produkter av god kvalitet.
In addition, the gradual improvement in the types of steel and their use for many new purposes reduced the weight of metal in end products, especially in buildings and motor vehicles.
Den förbättrade kvaliteten på det färdiga stålet och de nya kvalitetsklasserna gjorde dessutom att metallvikten kunde sänkas i de färdiga produkterna, särskilt i byggnader och bilar.
The two factors combined to reduce the tonnage produced but to increase the value added.
Dessa båda faktorer tillsammans innebar att produktionen minskade i ton räknat samtidigt som den ökade i värde.
It is for this reason that tonnage figures, quoted in all speeches on steel at that time, were meaningless during the crisis.
Under krisen slungade man gång på gång fram siffror på antal ton producerat stål, men det var egentligen meningslöst.
It would have made much more sense to compare turnover wherever possible.
Det hade varit bättre att så mycket som möjligt jämföra omsättningen.
Although they all faced the same threats, the national steel industries in Europe were all in different positions.
Om hoten var gemensamma så hade stålindustrin i EU olika förutsättningar att möta dem.
It cannot really be said that any one of the nine and then the 15 Member States had a more modern steel industry than the other.
Man kan dock knappast säga att industrin i vissa av de nio medlemsländerna (som sedan blev femton) var modernare än i andra.
In most cases modern plants existed alongside outdated ones.
Överallt fanns moderna och föråldrade anläggningar sida vid sida.
) Fabrice Hatem, Industrie de base: le retour, text and research collated by and presented by C. Stoffaes, Economica, Paris, 1991, p. 244.
) Industrie de base: le retour, texter och forskningsresultat samlade av Fabrice Hatem och presenterade av C. Stoffaes, Economica, Paris 1991, s. 244.
57 marked contrast within the same company.
(Finsider) och de små företagen i regionen Brescia (bresciani).
For example, Sacilor combined the old Lorraine works and those of Fos-sur-Mer, which came on stream in 1974.
De första varningstecknen för stålindustrin på den gemensamma marknaden kom 1964, och fr.o.m. 1974 var läget klart katastrofalt.
The major steel crisis lasted until 1995 (56).
Stålindustrins stora kris drog ut ända till 1995 (56
The first most visible consequence and most sensitive one in political terms was the loss of jobs (57).
Den första konsekvensen, som också var den synligaste och den som märktes mest i den politiska debatten, var förlusten av arbetstillfällen (57).
The rate of redundancy in the steel industry rose faster than in agriculture.
I stålindustrin försvann arbetstillfällena i mycket snabbare takt än inom jordbruket.
It was also more painful for European society, as steel, like coal, was concentrated in areas where the economic and social impact of the crisis was spectacular.
De sociala följderna blev också mycket smärtsammare eftersom stålet på samma sätt som kolet var koncentrerat i bälten där de ekonomiska och sociala verkningarna av krisen blev dramatiska.
It was even graver than the decline of the coal industry, which had come earlier in a general climate of growth when, in relative terms, conversion caused fewer difficulties. culties.
De blev ännu mer omskakande än vid kolbranschens nedgång något tidigare, eftersom det då fortfarande rådde allmän tillväxt, så att omställningen då blev mindre svår än för stålbranschen nu.
Other aspects of the crisis were the stagnation or reduction of output, a fall in prices and a host of difficulties for the industry’s financial results.
Krisen tog sig också uttryck i att produktionen sjönk eller stagnerade, priserna föll och företagen fick stora svårigheter att gå med vinst.
By the end of the 1970s, it no longer seemed possible to earn a living from making steel.
I slutet av sjuttiotalet verkade det inte längre möjligt att förtjäna pengar på att tillverka stål.
The financial consequences of this situation varied from country to country and firm to firm.
De ekonomiska följderna av konjunkturen varierade mellan olika länder och företag.
The industrial depression sounded the death knell for a number of firms.
En del stålföretag måste läggas ned.
In Germany, attempts were made to absorb losses by diversifying the activities of the groups.
I Tyskland försökte koncernerna minska förlusterna genom att diversifiera verksamheten.
In France, the financial crisis was so severe that firms’ debts exceeded their turnover.
I Frankrike blev den finansiella krisen så svår att skuldsättningen blev större än omsättningen.
Fifty years of European coal and steel prompted the government led by Raymond Barre to establish State control over French steel in 1978 and take over its debts.
Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år vände man nu ryggen till eller skämdes för.
The industry that had been extolled was now ignored or held in contempt.
Opinionen vände ryggen till hela branschen och det den producerade.
All in all, it took great courage and persistence to continue to manufacture steel in the 1970s and 1980s.
Kort sagt behövdes det stort mod och envishet för att fortsätta framställa stål under sjuttio- och åttiotalen.
Aggregate production of crude steel in Europe-15
Stålproduktionen i EEG/EU
The chart shows the equilibrium that was gradually achieved in the European steel industry.
Den sjuka industrin drog till sig många läkare.
After the 1970s, each country’s share of production altered very little, apart from the expansion of the Italian steel industry.
Liksom refl ex-mässigt sökte man först efter lösningar isolerat i varje land för sig.
In 1966, the French government started negotiations on an ‘industry-wide plan’ to modernise steel.
Den franska regeringen började 1966 förhandla om en ”branschplan” för modernisering av stålindustrin.
Its primary aim was to increase the competitiveness of firms by introducing economies of scale in a structure with three national groups (Usinor, Sacilor and Creusot-Loire).
Syftet var främst att förbättra företagens konkurrensförmåga genom att skapa stordriftsfördelar för tre landsomfattande grupperingar (Usinor, Sacilor och Creusot-Loire).
There was no intention of complying with the Paris Treaty.
I de förhandlingarna ignorerade man Parisfördraget.
North Rhine-Westphalia developed a conversion programme in 1968, the Gemeinsame Programm für Strukturgebiete, which incorporated the Siedlungsverbands Ruhrkohlenbezirk.
Den tyska delstaten Nordrhein-Westfalen antog 1968 ett program för strukturomvandling – Gemeinsames Programm für Strukturgebiete – där också regionplansorganisationen för Ruhrområdet, Siedlungsverband Ruhrkohlenbezirk, ingick.
Some years later, in 1975, when French steelmakers called for Community intervention, it was postponed because of the positions held by Germany.
När den franska stålbranschen några år senare, 1975, önskade ett ingripande från EG:s sida, drog det ut på tiden p.g.a. Tysklands inställning.
The creation of Eurofer on 9 December 1976 was a turning point in the history of the common market for steel.
Bildandet av Eurofer den 9 december 1976 markerade en ny inriktning för den gemensamma marknaden för stål.
It took over from the Steel Club set up in 1956, which knew about but refused to recognise the Commission. It also followed an earlier group of northern steel mills set up in March 1976 (Denelux), consisting of German, Dutch and Luxembourg manufacturers.
Det blev ett slags efterträdare dels till Club des sidérurgistes som hade bildats 1956 och som var känd men inte erkänd av kommissionen, dels till Denelux, en gruppering för stålindustrin i norr som bildats i mars 1976 av tyska, nederländska och luxemburgska företagsledare.
Eurofer succeeded in restoring employers’ unity without, however, incorporating certain small producers, especially the Bresciani.
Eurofer lyckades återupprätta enigheten mellan stålföretagen även om vissa mindre producenter, särskilt ”Bresciani” i Italien, inte ingick.
The Commission accepted de facto what was (almost) a single industrial interlocutor although the spirit of the Treaty was based on direct dialogue between industry and the Community, as free competition requires.
Kommissionen accepterade de facto att ha praktiskt taget endast en arbetsgivarföreträdare, trots att fördragets anda krävde en direkt dialog mellan företagen och gemenskapen i den fria konkurrensens namn.
It tolerated a distortion of competition.
Man tillät alltså en inskränkning av konkurrensen.
The industrialists’ aims were, however, limited to tariff protection and to combating the fall in prices, whereas the Commission envisaged going much further.
Men industriledarnas mål var begränsat till tullskydd och kamp mot prissänkningar, medan kommissionen ville gå mycket längre.
As former Commissioner Étienne Davignon reminds us: ‘at the time it was the done thing, for informed minds, to wonder when the unavoidable would happen and the European steel industry would disappear, but they had forgotten that one of the guiding principles of European unification was not to bow to what appeared to be inevitable’ (59). The Commission was about to make its entrance.
Som den dåvarande kommissionsledamot Etienne Davignon betonade: ”På den tiden hörde det till god ton för de välunderrättade att ställa sig frågan när den europeiska stålindustrins ofrånkomliga försvinnande skulle äga rum, men de hade glömt att en av de bärande idéerna för det europeiska samarbetet var att inte finna sig i det oundvikliga.” (59) Kommissionen gick till handling.
As a reaction to the 40 % fall in prices in 1974, Commissioner Henri Simonet, together with Eurofer, drew up a schedule of prices per product and per market.
Sedan priserna hade fallit med 40 % under 1974 arbetade ledamoten Henri Simonet fram ett prisprogram för olika produkter och marknader i samarbete med Eurofer.
This, however, failed to stop the price slide. Firms within the Community, the Bresciani in particular, rivalled with each other to force prices down even further.
Men det kunde inte förhindra prisfallet utan konkurrensen inom gemenskapen, särskilt från Brescianis sida, ledde till ett fortsatt prisfall.
In 1977, the Commission wanted undertakings to apply a system of voluntary regulation by product and market.
År 1977 försökte kommissionen föreslå företagen en frivillig reglering per produkt och marknad.
Investment aid was granted only in exchange for the closure of outdated capacity.
Investeringsstöd skulle bara medges som vederlag för stängning av föråldrade anläggningar.
A special contribution from the Member States was levied and used for regional and social conversion to supplement
En särskild statlig avgift togs ut från medlemsstaterna och användes till regionalt och socialt omställningsstöd som kompletterade EKSG:s egna åtgärder.
The second oil shock led to a further deterioration of the market.
Den andra oljekrisen förvärrade marknadssituationen.
In 1980, only 50 % of steelmaking capacity was being used, a course for total disaster.
Nyttjandegraden för stålindustrins anläggningar stannade 1980 på 50 %, vilket var katastrofalt.
Prices continued to fall, financial results were horrendous.
Priserna fortsatte att sjunka och företagens förluster bara växte.
Each German steel company was losing DEM 1 million a day; British Steel was losing GBP 16 on each tonne of steel produced.
Den västtyska stålbranschen förlorade en miljon D-mark per dag och företag, och British Steel förlorade 16 pund för varje ton stål som producerades.
Romano Prodi, President of the Institute for Industrial Reconstruction (IRI), announced a drastic reduction of Finsider’s activities in 1982. ‘During the winter of 1983/84, the European steel industry was in a parlous state: not a single country, not a single firm (private or public) was spared; losses were disastrous and debts colossal; any new mill was virtually destined for the scrapheap or closure, and all the others were underused, the steel areas becoming devastated, ignored areas’ (60).
Ordföranden för IRI (Institut pour la Reconstruction Industrielle), Romano Prodi, förklarade 1982 att Finsiders verksamhet skulle dras ned kraftigt. ”Under vintern 1983–1984 var situationen för den europeiska stålindustrin katastrofal: inte ett land, inte ett företag (privat eller offentligt) slapp undan, förlusterna var katastrofala och skulderna enorma, nya anläggningar såldes som skrot eller stängdes i stället för att tas i drift, alla övriga fabriker var underutnyttjade, ståldistrikten lämnades i sticket, ruinerade.” (60)
From the standpoint of the Commission, the chief difficulty was the surplus production capacity for certain products.
I kommissionens ögon var det överskottskapaciteten för vissa produkter som var huvudproblemet, och man ställde upp målet att minska denna.
It decided to try and reduce capacity and declared a state of manifest crisis in October 1980 (Article 58), ‘In the event of a decline in demand, if the Commission considers that the Community is confronted with a period of manifest crisis and that the means of action provided for in Article 57 [indirect means of action: cooperation with governments, intervention in regard to prices] are not sufficient to deal with this, it shall establish a system of production quotas’.
I oktober 1980 förklarade man att en påtaglig krissituation rådde (artikel 58). ”I händelse av en nedgång i efterfrågan skall Höga myndigheten, om den anser att gemenskapen befinner sig i en påtaglig krissituation och att de åtgärder som avses i artikel 57 [indirekta medel såsom samarbete med regeringarna eller ingripanden beträffande priser] inte är tillräckliga för att avhjälpa krisen, … införa ett kvoteringssystem för produktionen …”
What was to become the Davignon Plan, named after Commissioner Étienne Davignon, took a three-pronged approach.
Det som kom att kallas Davignonplanen efter kommissionsledamoten Etienne Davignon bestod av tre delar.
An internal part focused on compulsory production and delivery quotas enabling firms’ market shares to be frozen, thus eliminating the advantages of an aggressive pricing policy.
En intern del var centrerad kring obligatoriska produktions- och leveranskvoter, som fryste företagens marknadsandelar och alltså eliminerade fördelarna med en aggressiv prispolitik.
All the steel firms enjoyed this protection.
Detta skydd hade alla företag nytta av.
The second part allowed State aid for steel but guided the industry towards a rational reduction in production capacities.
En annan del av planen syftade till en rationell minskning av produktionskapaciteten, samtidigt som man accepterade statligt stöd till branschen.
Lastly, there was an external part which limited imports from third countries.
Slutligen fanns en extern del som begränsade importen utifrån.
This was supplemented by direct social aid (61).
Dessa bestämmelser kompletterades med ett direkt socialt stöd (61).
Originally to last until 31 December 1985, the Davignon Plan was extended to
Davignonplanens slutdatum var från början satt till den 31 december 1985 men förlängdes till den 30 juni 1988.
) Account given by Mr Giacomo Giacomello, former Head of the Steel Unit in Direc-torate-General III of the European Commission, conference proceedings, ‘Comment les sidérurgies européennes ont-elles été sauvées?’, Aix en Provence, 1998.
) Uttalande av Giacomo Giacomello, f.d. chef för enheten för stålindustri vid Europeiska kommissionens Generaldirektorat III, i handlingarna från konferensen «Comment les sidérurgies européennes ont-elles été sauvées?», Aix-en-Provence 1998.
By the end of 1985, 32 million tonnes had been shut down.
65 hade 32 miljoner ton skurits bort.
The mills were now operating at 70 % and fi nan-cial costs were once again bearable, of the order of 4–5 %.
Nyttjandegraden för industrins utrustning hade gått upp till 70 %, och de finansiella kostnaderna var uthärdliga igen, kring 4–5 %.
Results in 1988–89 improved enough to allow controls to be lifted.
1988–1989 hade resultaten förbättrats så kraftigt att bestämmelserna kunde tas bort.
However, the Italian public group, Finsider, was still in difficulty.
Den statsägda italienska stålgruppen Finsider hade dock fortfarande svårigheter.
In 1987, it was the only European group unable to survive without aid.
Det var den enda koncern i EU som 1987 inte kunde klara sig utan ekonomiskt stöd.
It became the Ilva group in 1989 after being relieved of its debts.
Den fick skuldsanering och omvandlades 1989 till Ilva.
In 1992, there was a fall in demand and in prices (by 20 %) and 1993 proved to be the worst year for world industry since the Second World War.
År 1992 föll efterfrågan och priserna med 20 %, och 1993 blev det mörkaste året för världens industri sedan andra världskriget.
While economic and social difficulties were similar to those of the 1980s, the Commission’s troubles were compounded by the problem of the Spanish State steel industry with its heavy debts, and the need to convert the steel industry in the former GDR (Eko-Stahl) at great expense.
De ekonomiska och sociala svårigheterna liknade dem under åttiotalet, men kommissionen måste dessutom ta sig an problemen med den statliga spanska stålindustrin som gjorde stora förluster, och den kostsamma omställningen av före detta Östtysklands stålindustri (EkoStahl).
The Commission launched a new restructuring plan in the autumn of 1993 with a budget of ECU 6.7 billion (62).
Kommissionen lanserade en ny omstruktureringsplan hösten 1993 med 6,7 miljarder ecu i anslag (62).
But instead of renewing the measures implemented in the 1980s, it set up accompanying measures, tying the grant of restructuring aid very closely to detailed programming of the cessation of aid granted by Member States.
Man följde dock inte samma plan som på åttiotalet utan införde kompletterande villkor där medlemsstaterna tilläts ge strukturomvandlingsstöd men måste koppla det till en exakt tidsplanering för stödets upphörande.
The steel aid code (February 1980 and August 1981) made it possible to control all types of aid granted to industry.
Bestämmelserna för stödet (februari 1980 och augusti 1981) gjorde det möjligt att kontrollera allt slags stöd som beviljades branschen.
The road to the privatisation of nationalised groups was explicitly open, another shift in Community policy.
Man gjorde det uttryckligen möjligt att privatisera statsägda industrier. Det var fråga om en ändring av gemenskapens politik.
In the 1950s, there had been no problem in accepting the co-existence of public and private undertakings in the coal or steel industries.
Under femtiotalet tillät man utan betänkligheter offentliga och privata företag sida vid sida inom kol- och stålindustrin.
Under the impact of the crisis, but also in view of the emphasis placed in the Single Act on competition, privatisation became an objective to be achieved.
Nu gjorde kriserna, men också den vikt som lades vid konkurrensen i Enhetsakten, att privatisering blev ett mål man strävade mot.
Of course, it essentially concerned steel as, with the exception of the United Kingdom, there were no plans to privatise coal.
Detta gällde naturligtvis i första hand stålindustrin – med undantag för Förenade kungariket planerade man inte att privatisera kolgruvorna.
Virtually the entire Community steel industry was privatised in the 1990s: Usinor, Ilva, CSI, Siderurgia Nacional, Irish Steel, Voestalpine, and Rautaruukki.
Så gott som hela stålindustrin i EU privatiserades alltså under nittiotalet: Usinor, Ilva, CSI, Siderugia National, Irish steel, Voest Alpine, Rautaruukki.
In the case of Usinor, Francis Mer, the Chairman, announced that Europe was the group’s ‘domestic market’.
För Usinors räkning förklarade styrelseordföranden Francis Mer att koncernens ”hemmamarknad” var Europa.
As far as the Commission was concerned, the aim was still to reduce rolled product capacity by some 19 million tonnes.
För kommissionens del var målet fortfarande att få till stånd en minskning av kapaciteten med 19 miljoner ton valsprodukter.