natgillin/translations-raw huggingface dataset:
2)The 1970 Luxembourg Treatymade the following changes to budgetary decision-making powers:
2)Genom Luxemburgfördraget från 1970infördes följande ändringar ibeslutandemakten över budgeten:
—introduction of the distinction between compulsory expenditure andnon-compulsory expenditure;
—Åtskillnaden mellan obligatoriska utgifter och icke-obligatoriskautgifter infördes.
—power to adopt the budget attributed to Parliament, but not thepower to decide (the last word) on noncompulsory expenditure;
—Europaparlamentet tillerkändes makten att fastställa budgeten, menbeviljades ännu inte beslutanderätten (”sista ordet”) över ickeobligatoriska utgifter.
—budgetary discharge given by joint Council/Parliament decision.
—Ansvarsfrihet för budgeten beslutas gemensamt av rådet och parlamentet.
3)The next stage was the 1975 Brussels Treaty,which laid down therules still in force today:
3)Genom Brysselfördraget från 1975togs ytterligare ett steg, och debestämmelser som ännu är i kraft fastställdes:
In this new legal set-up, Parliament has thelast word on noncompulsory expenditure, can reject the budget andacts alone in granting discharge;
—Beslutandemakten över budgetendelas mellan rådet och parlamentet, vilka hädanefter utgör budgetmyndighetens två grenar. Inom
THE DEVELOPMENT OF AN ORIGINAL FINANCIAL SYSTEM (1953–75)19
DET URSPRUNGLIGA FINANSIELLA SYSTEMETS FRAMVÄXT (1953–1975)19 denna nya rättsliga ram får parlamentet sista ordet över ickeobligatoriska utgifter.
—budget control is exercised by the Court of Auditors set up by the Treaty of Brussels.
—Vad gäller budgetkontrollenanförtros den åt revisionsrätten, sominrättades genom Brysselfördraget.
1)The 1951 Treaty of Parisprovides that decision-making powers onbudgetary matters are all exercised by the High Authority and anauditor is appointed for the purposes of budget control.
1)Genom Parisfördraget från 1951föreskrivs att Höga myndighetenfår ensam beslutanderätt över budgeten och att revisorn tilldelaskontrollmakten.
2)The 1975 Treaty of Brusselsassigns budget control powers to the Court of Auditors.
2)Genom Brysselfördraget från 1975tilldelas revisionsrätten kontrollbefogenheten för budgeten.
The crisis in the Community’sfinances (1975–88)
Krisen i gemenskapens finanser(1975–1988)
The legal, political and institutional balance in the Community’s financial arrangements established in the mid-1970s was gradually upset overthe next 10 years.
Den rättsliga, politiska och institutionella jämvikten i gemenskapensfinansiella system i den form det hade under mitten av 70-talet slogsundan för undan i spillror under loppet av det följande decenniet.
Relations became increasingly strained during this period and the situation gradually degenerated into open conflict.
Denna period präglades av stigande spänningar som efterhand gavupphov till en krissituation. Resultatet blev att budgetprocessen underperioden 1980–1988 löpte ytterst trögt.
The budgets for 1980, 1985, 1986 and1988 were not adopted until the financial year was well under way, sothat the provisionaltwelfths arrangements had to be applied for periodsof five to six months.
Budgetarnaför 1980, 1985, 1986 och 1988 kunde t.ex. inte antas förrän långt efterbudgetårets början, vilket ledde till att systemet med s.k. provisoriskatolftedelar fick användas i upp till fem–sex månader av ett budgetår.
There were three reasons for this state of affairs:
Tre huvudproblem bidrog till denna situation:
—a climate of conflict in relations between the institutions;
—Förhållandet mellan institutionerna präglades av konflikter.
—the question of budget imbalances;
—Problemet med obalanser i enskilda medlemsstaters ställninggentemot budgeten (s.k. budgetobalanser).
—the growing inadequacy of resources to cover the Community’sneeds.
—Resurserna blev alltmer otillräckliga för att täcka gemenskapensbehov.
22EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
22EUROPEISKA UNIONENS OFFENTLIGA FINANSER
1.The climate of conflict in relations betweenthe institutions
1.Det konfliktfyllda klimatet i förhållandetmellan institutionerna
The institutional arrangements for power-sharing between the Counciland Parliament established from 1975 onwards proved difficult toimplement, for two main reasons: first, some of the criteria applied werenot defined in enough detail, were open to different interpretations orwere difficult to adapt to changing developments in the Communitybudget; second, no specific procedures were laid down for resolving anyconflicts that might arise by applying conciliation mechanisms orimposing solutions in the absence of agreement.
Det särskilda arrangemang för samarbetet mellan institutionerna som inrättades 1975 i syfte att bättre organisera fördelningen av befogenhetermellan rådet och parlamentet visade sig vara svårt att tillämpa, först ochfrämst av följande två orsaker: För det första var vissa av de kriterier somhade ställts upp inte tillräckligt exakt definierade, kunde tolkas på olikasätt eller var inte tillräckligt anpassningsbara i förhållande till budgetensutveckling. För det andra innehöll 1975 års regler inga särskilda förfaranden för att lösa eventuella konflikter, till exempel genom förlikning ellergenom lösningar som automatiskt skall tillämpas om ingen enighet nås.
Moreover, the added legitimacy and influence enjoyed by Parliamentfollowing the direct elections in June 1979 (Act signed in Brussels in September 1976) placed a constant strain on its relations with the Council in budgetary matters.
Vidare hade Europaparlamentets legitimitet och inflytande stärktsgenom beslutet att parlamentet skulle tillsättas genom direktval från ochmed juni 1979 (akten om direktval till parlamentet, antagen i Bryssel iseptember 1976), vilket blev en faktor som ytterligare ökade den politiska spänningen i dess relationer till rådet.
Nevertheless, the institutions concerned did establish a dialogue to try toovercome these difficulties, leading among other things to ‘the joint declaration of the European Parliament, the Council and the Commission of 30June 1982 on various measures toimprove the budgetary procedure’(1).But these attempts, which prefigured the interinstitutional agreement concluded in 1988(2), proved to be somewhat makeshift.
De berörda institutionerna kom dock att inleda en dialog med detsärskilda syftet att övervinna dessa svårigheter, och som så småningomutmynnade i en ”gemensam förklaring av Europaparlamentet, rådet ochkommissionen av den 30 juni om olika åtgärder för att förbättra budgetförfarandet”(1). Dessa strävanden kan ses som en förelöpare tilldet första interinstitutionella avtalet, som kom att ingås 1988(2), men resultatet var än så länge relativt bräckligt.
1.1.The distinction between compulsory and non-compulsoryexpenditure
1.1Åtskillnaden mellan obligatoriska utgifter och ickeobligatoriska utgifter
Compulsory expenditure is defined in Article 272(4) of the EC Treaty as‘expenditure necessarily resulting from this Treaty or from acts adoptedin accordance therewith’, other expenditure being considered bycontrast as non-compulsory.
I artikel 272.4 i EG-fördraget definieras det man vanligen kallar obligatoriska utgifter såsom ”utgifter som är en nödvändig följd av [fördraget] eller av rättsakter som antagits i enlighet med detta”, varav följer att övrigautgifter är att betrakta som ”icke-obligatoriska”.
Such a distinction, which is in fact used ina number of national budget systems, can be useful when drawing up abudget in order to assess whether, in the light of the legislation, differentcategories of expenditure are more or less indispensable or, on thecontrary, discretionary.
En distinktion av dettaslag, som för övrigt också förekommer i flera av medlemsstaternas bud-
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)23
KRISEN I GEMENSKAPENS FINANSER (1975–1988)23 getsystem, är av god nytta när det gäller att i budgetarbetet identifiera deutgifter som med en oförändrad lagstiftning är mer eller mindre omöjligaatt påverka, och omvänt de utgifter där det finns ett relativt gott manöverutrymme.
In terms of the Community budget, the problem is that, while technicaland vaguely defined, this criterion has major institutional implications,since it determines on the one hand the breakdown of budgetary responsibilities between the Council and Parliament and on the other the basicframework for Parliament’s own budgetary powers.
Den särskilda svårigheten när det gäller EU-budgeten är attdenna distinktion, trots att den egentligen är av teknisk karaktär och relativt oklart definierad, har betydande konsekvenser för fördelningen av befogenheter mellan institutionerna. Detta i den meningen att den avgör delshur budgetbefogenheterna är fördelade mellan rådet och parlamentet, delshur parlamentets befogenheter som sådana är reglerade i respektive fall.
1)The breakdown of budgetary responsibilities
1)Fördelningen av budgetbefogenheter
Under the budgetary procedure laid down in Article 272, the Commission draws up its preliminary draft budget, which then passes back andforth between the two arms of the budgetary authority: first, the Council establishes the draft budget, which is then given two alternatereadings by each of the institutions(1).
Det budgetförfarande som regleras i artikel 272 i fördraget kan sägas bestå i att förslaget till budget ”pendlar” mellan budgetmyndighetens tvågrenar efter det att kommissionen har upprättat det ursprungliga preliminära budgetförslaget(1). Pendeln inleds genom att rådet upprättar ett budgetförslag, och parlamentet och rådet behandlar totalt sett budgetförslagettvå gånger vardera.
The Council has the final sayover compulsory expenditure, the amount of which is fixed at its secondreading, while Parliament has the last word on the volume of noncompulsory expenditure at its final reading of the draft budget.
Rådet har sista ordet när det gäller de obligatoriska utgifterna, för vilka beloppen alltså fastställs vid rådets andra behandling,medan parlamentet fattar det definitiva beslutet beträffande de ickeobligatoriska utgifterna vid den sista behandlingen av budgetförslaget.
The Treaty does not provide for any mechanisms to overcome disagreement between the two institutions on applying the distinction betweenthe two types of expenditure, which is nevertheless crucial for thedemarcation of their respective budgetary powers.
I fördraget finns det inga bestämmelser om lösning av tvister mellan debåda institutionerna om själva distinktionen mellan obligatoriska ochicke-obligatoriska utgifter, trots att just denna åtskillnad är avgörandeför deras respektive inflytande i budgetarbetet.
2)The framework for Parliament’s budgetary powers
2)Reglerna för parlamentets budgetbefogenheter
However, there are limits on Parliament’s power to set the final total ofnon-compulsory expenditure.
Det finns dock vissa begränsningar i parlamentets slutliga beslutanderättnär det gäller ickeobligatoriska utgifter.
Without prejudice to the constraints imposed by the volume of own resources available and the need to maintainstrict budgetary balance, Article 272(9) lays down a maximum rate of increase for such expenditure in relation to expenditure of the same type to be incurred during the current year(2). The Commission determines thismaximum rate on the basis of objective economic parameters.
Bortsett från den övre gränssom följer av taket för egna medel och kravet på balans i budgetenanges det också i artikel 272.9 i fördraget att det skall fastställas enmaximal procentuell ökning av de ickeobligatoriska utgifterna i förhållande till motsvarande utgifter för det innevarande budgetåret(2).
For a more detailed description of the budgetary procedure, see Chapter 9.For a full analysis of the rule on maximum rates of increase, see Chapter 9.
En närmare beskrivning av hur den maximala procentuella ökningen skall tillämpas återfinns i kapitel 9.
24EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE the volume of noncompulsory expenditure up to half of the maximumrate.
Två bestämmelser har införts i syfte att skapa flexibilitet vid tillämpningen av den maximala procentuella ökningen: Om den ökningstaktsom kan beräknas utifrån rådets budgetförslag överstiger hälften av denmaximala ökningstakten får parlamentet ytterligare öka summan av deicke-obligatoriska utgifterna med upp till hälften av den maximalaökningstakten.
The maximum rate may also be exceeded by agreement between the Council and Parliament.
Den maximala ökningen får också överskridas eftergemensamt avtal mellan institutionerna.
However, there are two potential problems withthis mechanism with regard to the exercise of budgetary powers.
I detta system finns emellertidtvå potentiella problem inbyggda, vilka båda är kopplade till respektiveinstitutions budgetbefogenheter.
—The classification of expenditure for a given financial year determinesnot only the extent of Parliament’s power in establishing the budgetfor that year, but also the actual margin for manoeuvre enjoyed by Parliament in the next financial year or even subsequent years, since itserves as a basis for applying the maximum rate of increase.
—Klassificeringen av utgifter för ett givet budgetår avgör inte baraparlamentets befogenheter vid upprättandet av det årets budget,men också dess manöverutrymme med avseende på den maximalaprocentuella ökningen för det följande budgetåret och i viss månäven de därpå följande.
—The method of calculating the maximum rate of increase is notdirectly or immediately tied to changes in actual budgetary requirements arising, for example, from the introduction of new policies or,more drastically, from enlargement of the Community.
—Beräkningsmetoden för den maximala procentuella ökningen haringen direkt koppling till den faktiska ökningen av gemenskapensbehov, som till exempel kan påverkas av beslut om att inleda nyaåtgärder eller – vilket givetvis inverkar på budgeten i särskilt höggrad – utvidgningar av gemenskapen.
—There are no Treaty provisions laying down at exactly which stage ofthe budgetary procedure agreement should be reached on exceedingthe maximum rate of increase or how that agreement is to be reached.
—I fördraget anges inte med någon precision i vilket skede i budgetförfarandet den maximala ökningssatsen bör överskridas eller vilkaförfaranden som i så fall skall användas.
3)The 1982 joint declaration
3)1982 års gemensamma förklaring
One of the aims of this declaration was to clarify the rules for applyingthe distinction between compulsory and noncompulsory expenditure.
Avsikten med denna förklaring var bland annat att klargöra de närmarevillkoren för när utgifter skall betraktas som obligatoriska respektiveicke-obligatoriska.
It defines compulsory expenditure as such expenditure as the budgetaryauthority is obliged to enter in the budget to enable the Community tomeet its obligations, both internally and externally, under the Treatiesand acts adopted in accordance with the Treaties.
I förklaringen definieras obligatoriska utgifter som sådana utgifter sombudgetmyndigheten är tvungen att ta upp i budgeten för att gemenskapenskall kunna uppfylla de åtaganden, både interna och externa, som ingår ifördragen och de rättsakter som antagits i enlighet med fördragen.
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)25 this classification, the Presidents hold a trialogue meeting andendeavour to resolve the matter before the draft budget is established.
KRISEN I GEMENSKAPENS FINANSER (1975–1988)25
The declaration also lays down some rules for applying the maximumrate of increase: the basis for calculating Parliament’s margin ofmanoeuvre is the draft budget established by the Council at its firstreading, including any letters of amendment; the maximum rate ofincrease must be observed not only in the initial budget but also insupplementary or amending budgets for the same financial year; therules on exceeding the maximum rate may be applied differently toappropriations for payments and appropriations for commitments.
I förklaringen klargjordes också vissa aspekter på hur den maximalaprocentuella ökningen skulle tillämpas, bland annat att beräkningsunderlaget för parlamentets manöverutrymme skulle vara det budgetförslag som upprättas vid rådets första behandling plus eventuellaändringsskrivelser. Vidare klargjordes att kravet att hålla utgiftsutvecklingen inom den maximala ökningstakten inte bara skulle gälla denursprungliga budgeten för varje år utan också eventuella tilläggs- ellerändringsbudgetar, samt att man i de fall den maximala ökningstaktenskulle överskridas får göra skillnad på huruvida detta gäller anslagen förbetalningar eller anslagen för åtaganden.
In these respects, the 1982 declaration proved effective in the first fewyears following its adoption.
I dessa avseenden fungerade 1982 års gemensamma förklaring effektivtunder de första budgetåren efter det att den antogs.
However, disputes over the classification ofexpenditure and the maximum-rate-of-increase mechanism resurfaced in1986, when the Community had to meet requirements arising from theaccession of Spain and Portugal.
Problemen medklassificering av utgifter och tillämpningen av den maximalaökningstakten kom dock åter att aktualiseras 1986, med anledning avde nya behov som uppkom genom Spaniens och Portugals medlemskapi gemenskapen.
In the absence of agreement betweenthe two arms of the budgetary authority, the Council brought an actionbefore the Court of Justice, which subsequently annulled the budget forthe 1986 financial year.
I detta skede ledde bristen på enighet mellan budgetmyndighetens två grenar till att rådet förde upp frågan i EG-domstolen,varefter domstolen ogiltigförklarade budgeten.
1.2.The clash between legislative power and budgetarypower
1.2Konflikten mellan lagstiftningsmakten och budgetmakten
The EEC and Euratom Treaties themselves contain the seeds of thedispute between the Council and Parliament from 1975 to 1982; whilelegislative power is vested exclusively in the Council, budgetary power isshared between the Council and Parliament.
EEG-fördraget och Euratomfördraget innehåller själva fröet till denkonflikt som rådde från 1975 till 1982 mellan rådet och parlamentet,genom att lagstiftningsmakten där tilldelas rådet ensamt medan budgetmakten delas mellan rådet och parlamentet.
26EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
26EUROPEISKA UNIONENS OFFENTLIGA FINANSER
For its part, the Council developed a practice of setting maximumamounts for relevant expenditure in the legislative instruments itadopted.
Så länge rådet – den lagstiftande makten – ensam utövade budgetmakten (fram till och med 1974 års budget), var befogenheterna påbåda dessa områden koncentrerad till en institution, vilket i praktiken uteslöt att det kunde uppstå konflikter av någon större omfattning.
Parliament argued that this had the effect of encroaching on itsown budgetary powers over noncompulsory expenditure.
Rådet kom då att utveckla praxisen att uttryckligen ange maxbelopp igrundrättsakten när det fattade beslut om nya åtgärder, vilket ledde tillatt parlamentet hävdade att denna praxis resulterade i att dess befogenheter i fråga om ickeobligatoriska utgifter kringskars.
The joint declaration of 30 June 1982 also set out to find a compromisesolution to this dispute.
Den gemensamma förklaringen av den 30 juni 1982 hade således ocksåtill målsättning att överbrygga denna konflikt.
The declaration lays down the principle that ‘in order that the fullimportance of the budget procedure may be preserved, the fixing ofmaximum amounts by regulation must be avoided’.
Den princip man enades om i förklaringen var att ”för att ge budgetförfarandet dess fulla betydelse skall fastställande av maximibelopp iförordningar undvikas”.
On the other hand, in this joint declaration, Parliament, the Council andthe Commission acknowledge that a legal basis separate from thebudget is required for the utilisation of appropriations for any ‘significant action’: if such appropriations are entered in the budget before aproposal for a regulation has been presented, the Commission willpresent this proposal, and the Council and Parliament will thenendeavour to adopt it, as quickly as possible.
Samtidigt medgav dock parlamentet, rådet och kommissionen behovetav en separat rättslig grund för budgeten, dvs. för användning av anslagrörande all ”betydelsefull gemenskapsverksamhet”: I sådana fall dådylika anslag har förts upp i budgeten innan ett förslag till förordninghar lagts fram, uppmanas kommissionen att lägga fram detta förslagsamt rådet och parlamentet att anta detta inom rimlig tid.
Implementation of these aspects of the declaration proved rather disappointing in practice.
Emellertid kom tillämpningen av dessa punkter i förklaringen attfungera sämre än väntat.
—The ‘maximum amounts’ were, in practice, replaced by ‘amountsdeemed necessary’, which the Council entered systematically in multiannual programmes.
—Vad beträffar de avskaffade ”maximibeloppen” kom rådet attersätta dessa med vad man kallade ”belopp som bedöms nödvändiga”, vilka rådet skrev in i alla rättsakter som reglerade flerårigaprogram.
This new concept might appear legitimate if itmeant that purely indicative estimates were made of the budgetary implications of the action carried out, but in reality it was interpreted differently by the two institutions.
Denna nya benämning kan förefalla rimlig om man talar
THE CRISIS IN THE COMMUNITY’S FINANCES (1975–88)27
KRISEN I GEMENSKAPENS FINANSER (1975–1988)27 om vägledande beräkningar av budgetkonsekvenserna av en nyåtgärd.
2.1.The British problem
2.1Det brittiska problemet
1)The origin of the problem was the special situation of the United Kingdom at the time of its accession
1)Roten till detta problem ligger i Förenade kungarikets särskilda situation, som kännetecknas av
—A small agricultural sector with a large proportion of farm produceimported from outside the Community; as a result, very little of the Community’s agricultural spending benefits the United Kingdom.
—en jordbruksekonomi av liten omfattning och en konsumtion avlivsmedelsprodukter från jordbruket som huvudsakligen är inriktadpå import från tredje land, vilket får som konsekvens att gemenskapen har små utgifter på jordbruksområdet till Förenade kungariket,
—A large contribution to the financing of the Community budgetmainly because of the very large proportion of the country’s GNPaccounted for by the VAT base.
—ett stort bidrag till finansieringen av gemenskapens budget, särskiltnär det gäller den förhållandevis mycket höga andelen av momsunderlaget jämfört med landets bruttonationalinkomst.
This structural imbalance in the United Kingdom’s financial links with the Community became a major political headache for the Community as earlyas 1974.
Den strukturella obalansen i de ekonomiska relationerna mellan gemenskapen och Förenade kungariket blev redan 1974 ett av de viktigasteämnena för den politiska diskussionen inom gemenskapen.
It was the issue underlying the 1975 referendum on the questionof the United Kingdom’s continued membership of the Community.
Den var bl.a.orsaken till den brittiska folkomröstningen 1975 om Förenade kungarikets fortsatta medlemskap i gemenskapen.
28EUROPEAN UNION PUBLIC FINANCE
28EUROPEISKA UNIONENS OFFENTLIGA FINANSER
30 May 1980(1). It provided for compensation on the expenditure sidein the form of specific measures for the United Kingdom.
2)Ett antal kompensationsmekanismer har förhandlats fram i syfte attavhjälpa obalansen.
(c)A third compensation mechanismintroducing a correction atsource, i.e. applied to the Community revenue provided by the United Kingdom, was agreed at the Fontainebleau European Council in June1984 and given effect by the decision of 7 May 1985(2).
a)Den första av dessa kompensationsmekanismerbeslutades av Europeiska rådet i Dublin i mars 1975.
This decision covered two distinct arrangements:
Denna mekanism var formellt i kraftunder åren 1976–1980.
—for 1985 compensation was provided by a flat-rate reduction of ECU 1 billion in the United Kingdom’s VAT contributions;
Den var konstruerad så att en del av det bidrag tillbudgeten som Förenade kungariket skulle betala in i form av momsmedel skulle återbetalas till medlemsstaten under vissa förutsättningar,nämligen att BNP per capita låg under 85% av gemenskapsgenomsnittet, att tillväxttakten var lägre än 120% av genomsnittet i gemenskapen, och att inbetalningarna av egna medel från Förenade kungariketöverskred dess andel av gemenskapens sammanlagda bruttonationalprodukt med 10% eller mer. Denna mekanism kom aldrig atttillämpas.