natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As Europe developed, it would inevitably need to be administered by a European civil service and, after 20 years of experience, the basic principles that he laid down to prepare for it have survived (12).
När Europasamarbetet byggdes upp steg för steg skulle det oundvikligen skapas en europeisk tjänstemannakår.
However, Mayer had premonitions, which grew stronger with the approach of the Treaty of Rome.
Ännu tjugo år senare står de centrala principer kvar som han ställde upp för att förbereda detta.” (12) René Mayer var redan från början pessimist och blev det alltmer när Romfördraget närmade sig.
And, indeed, the High Authority was left out of the preparation of the new Treaty; it embodied a supranational model that was no longer wanted.
Höga myndigheten drogs heller aldrig in när det nya fördraget arbetades fram: Den stod för en övernationell modell som man inte ville veta av.
From the Treaty of Rome to the merger of the Communities: the obliteration of the ECSC?
Från Romfördraget till sammanslagningen av gemenskaperna: EKSG:s utplåning?
When the Rome Treaty was signed in March 1957, did this herald the end of the ECSC?
Romfördraget undertecknades i mars 1957. Betydde det EKSG: sdöd?
The High Authority finally disappeared in 1967, but its political weakening was certainly accentuated by the birth of the European Economic Community.
Höga myndigheten försvann först 1967, men att den var politiskt försvagad blev ännu tydligare när Europeiska ekonomiska gemenskapen bildades.
Although Mayer was still not sure at the beginning of 1957, ‘Will the year see the birth or the death of this Europe for which I have been working for six years?’ (13), he was soon to answer his own question and discreetly took steps to join an industrial and financial group.
I början av 1957 tvekade René Mayer ännu: ”Kommer det att medföra födelsen eller döden för det Europa för vilket jag har arbetat i sex år?” (13) Han fann dock snart svaret och förberedde sig diskret för att gå in i en industri- och finanskoncern.
He resigned in September 1957 before the end of his term of office.
Han avgick i september, innan hans mandat hade löpt ut.
Franz Etzel, the Vice-President and veritable second pillar of the ECSC since the start, stood for election to the Bundestag and left too.
Vice ordföranden Franz Etzler, som ända från början hade varit EKSG:s andra stöttepelare, blev ledamot av den västtyska förbundsdagen och försvann också.
The atmosphere in Luxembourg was one of gloom.
Stämningen i Luxemburg var tryckt.
The third President of the High Authority was the Belgian, Paul Finet (1958–59).
25 inställda mot EKSG.
Germany had preferred to take the presidency of the EEC, and France that of Euratom.
De Gaulle förkastade som bekant allt som luktade övernationellt.
It was in this context that the High Authority failed to impose its solutions for dealing with the coal crisis (Chapter 2).
Detta gjorde att Höga myndigheten inte fick gehör för sina förslag till lösning av kolkrisen (se kapitel 2).
Piero Malvestiti became President in July 1959, for what was supposed to be a six-year term.
Piero Malvestiti blev ordförande i juli 1959, i princip för sex år.
But he took leave of absence at the beginning of 1963 in order to stand in the Italian elections and he resigned in March.
Men han tog ledigt i början av 1963 för att delta i de italienska valen och avgick i mars.
The operation of the High Authority was severely disrupted at the start of the 1960s as a result of a series of resignations.
Detta och en rad andra avgångar gjorde att Höga myndighetens arbete stördes kraftigt under sextiotalets första år.
His successor, Dino del Bo (1963–67), presided over the end of the Luxembourg institution.
Malvestitis efterträdare Dino del Bo (1963–1967) fick se institutionen i Luxemburg försvinna.
In November 1959, the Action Committee for a United States of Europe, headed by Jean Monnet, advocated a merger of the Communities.
I november 1959 föreslog Aktionskommittén för Europas förenta stater under Jean Monnets ledning att gemenskaperna skulle slås samman.
While it might appear that the purpose of the proposal was to prepare for a ‘European government’, it is possible that Jean Monnet took a different view of the ECSC from the one held in 1950.
Syftet med förslaget var att ta ett steg framåt mot en ”europeisk regering”. Man kan dock fråga sig om inte Monnet såg annorlunda på EKSG än han hade gjort 1950.
He, too, reconsidered the supranational ambitions of the Treaty of Paris, in order better to support the Treaty of Rome.
Också han hade backat från de övernationella ambitionerna i Parisfördraget för att effektivare kunna stödja Romfördraget.
In November 1960, the European Assembly took up the challenge and proposed a single Commission.
I november 1960 tog Europeiska församlingen upp frågan och föreslog en gemensam kommission.
But it was not until early 1963 that it became clear just what was at stake.
Det dröjde dock till 1963 innan man kunde se vad det gällde.
The High Authority was inevitably running out of steam.
Höga myndigheten hade tappat initiativet, det var tydligt.
Paris agreed to the merger of the Communities but pushed for a merger of the Treaties in order to eradicate the supranationality of the ECSC and reduce the role of Euratom.
Paris accepterade en sammanslagning av gemenskaperna men ville också slå samman fördragen för att kunna begrava de övernationella tankarna i EKSG och minska Euratoms roll.
The members of the High Authority pleaded for continuation of budgetary autonomy and of the levy (14), but they were very isolated and rather bitter.
Ledamöterna av Höga myndigheten pläderade för att få behålla sin självständiga budget och sin rätt att ta ut avgifter (14), men de var isolerade och rätt bittra.
They felt that the new institution in Brussels, like the Assembly in Strasbourg, was treating them badly.
De ansåg att den nya institutionen i Bryssel, liksom församlingen i Strasbourg, behandlade dem illa.
And indeed Parliament was not tender in its views of the High Authority.
Parlamentet sparade inte heller på sin kritik mot Höga myndigheten.
The Socialist Group even considered tabling a motion of censure in June 1963.
Den socialistiska gruppen planerade t.o.m. att lägga fram ett misstroendevotum i juni 1963.
The European situation was tense. The Fouchet Plan had failed.
Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år möten i Bryssel (”den tomma stolens politik”).
When the Council of Ministers adopted a text in September 1963, it resulted in the Treaty on the merger of the executives in April 1965.
Ministerrådet antog i september 1963 en text som i april 1965 mynnade ut i fördraget om fusion av de verkställande organen.
It bore little relation to the wishes of the High Authority.
Det låg rätt långt från vad Höga myndigheten hade önskat.
The Merger Treaty ensured that the Paris Treaty lost its institutional identity.
Fusionsfördraget berövade Parisfördraget dess institutionella identitet.
The French steel employers’ organisation described the situation in blunt terms: ‘The ECSC Treaty had indeed given the High Authority the power to take decisions that governments then had to abide by.
Den franska stålindustrins arbetsgivarorganisation gjorde en svart-vit sammanfattning: ”EKSG-fördraget hade gett Höga myndigheten befogenhet att fatta beslut som regeringarna var tvungna att följa.
Exercise of this power really required rapid unification of Europe on a political level; as this did not come about, the operation of the ECSC rapidly demonstrated that the power existed on paper only and that the governments would bow to a High Authority decision only if the decision did not seriously harm the national interests for which each government considered itself responsible.
En sådan maktutövning förutsatte i praktiken ett snabbt politiskt enande av Europa. När något sådant inte kom visade det sig snabbt i EKSG:s arbete att den befogenheten var ganska teoretisk och att regeringarna inte accepterade att böja sig för ett beslut om det gick alltför mycket emot de nationella intressen som varje regering ansåg sig vara ansvarig för.
Aware of this situation, the High Authority was compelled increasingly to refrain from taking decisions that had not obtained at least the agreement in principle of the governments concerned.
Höga myndigheten var medveten om detta och måste mer och mer avstå från att fatta beslut som inte redan hade fått åtminstone ett principgodkännande från de berörda regeringarna.
This trend preceded the arrival of the Fifth Republic; furthermore, the German government was without a doubt the first to have refused to acknowledge the power of the High Authority to impose its decisions.
Denna utveckling hade ägt rum redan före Femte republiken. Den tyska regeringen skulle för övrigt med säkerhet vara den första att uttrycka sin vägran att låta Höga myndigheten tvinga på dem ett beslut.
However, as there were occasional attempts to wield the power, the Government of the Fifth Republic kept a particularly close watch on the High Authority’ (15).
När frestelsen att utöva dessa befogenheter emellanåt ändå kom till uttryck, var det särskilt Femte republikens regering som var på sin vakt gentemot Höga myndigheten.” (15)
The High Authority was on the way out.
Myndigheten skulle alltså försvinna.
A unified budgetary procedure was applied to administrative expenditure.
Det upprättades en gemensam budget för de administrativa utgifterna.
These measures and the departure of officials worried the Luxembourg Government.
Dessa bestämmelser och tjänstemännens avtåg oroade den luxemburgska regeringen, och den hotade att använda sitt veto om den inte fick kompensation genom att vissa avdelningar stannade kvar i Luxemburg. Så blev det också.
It even threatened to use its veto unless some departments were left in Luxembourg by way of compensation, and its demands were satisfied.
De sista ledamöterna av Höga myndigheten hade planerat att utforma ett ”politiskt testamente” innan den försvann, men måste ge upp tanken.
The end was difficult, the attraction of the EEC and Brussels making
Men fördraget försvann inte, och inte heller rätten att ta upp avgifter och förvaltningen av upp- och utlåning.
The Treaty in the EEC and the EU and its planned demise
Parisfördraget i EEG och EU och dess planerade slut
The High Authority ceased to exist on 6 July 1967, and the ECSC came under the Commission of the European Communities, presided by Jean Rey.
Den 6 juli avskaffades Höga myndigheten, och EKSG var nu underställt Europeiska gemenskapernas kommission vars ordförande var Jean Rey.
The Fifteenth General Report on the ECSC, published in March 1967, was the last.
Den femtonde allmänna rapporten om EKSG:s verksamhet utkom i mars 1967 och blev den sista.
The First General Report on the Activities of the European Communities appeared in February 1968.
Den första rapporten om gemenskapernas verksamhet utkom i februari 1968.
ECSC activities were described throughout the report among the Community activities.
Från och med nu delades EKSG:s verksamhet upp och redovisades i samband med gemenskapernas verksamhet som helhet.
However, the financial reports and the ‘investment’ reports continued to be published until the Treaty expired in 2002.
Däremot fortsatte man ge ut ekonomiska rapporter och investeringsrapporter som förut, ända tills fördraget upphörde att gälla 2002.
Although it is not part of the scope of this paper to retrace the history of European unification from 1967 to 2002, there are several aspects affecting the activities of the ECSC that are worth noting.
Här kan vi naturligtvis inte beskriva hela den europeiska integrationens historia från 1967 till 2002, men man bör ändå ta upp vissa sidor som har påverkat EKSG:sverksamhet.
The first is the history of the enlargements.
Det första gäller utvidgningarna.
Even if the incoming countries had previously been associate members, their arrival changed the dimensions and even the scale of the common market, revenue from the levy, etc.
Även om de nya medlemsländerna tidigare hade varit associerade förändrades både den gemensamma marknadens storlek och dess karaktär av deras ankomst: sättet att ta upp avgifter t.ex.
The United Kingdom, which acceded in 1973, had been a very large producer of coal and steel.
Förenade kungariket som blev medlem 1973 hade mycket länge varit en ytterst viktig producent av kol och stål.
To a lesser extent, the same was true of the entry in 1986 of Spain and its coal and steel industries that were still very extensive following a difficult conversion phase.
I något mindre grad gäller det också för Spanien, som blev medlem 1986 och vars kol- och stålindustri fortfarande var mycket stor trots att landet hade genomgått en svår omställningsprocess.
Sweden and Austria, both steel producers, joined in 1995.
Därtill kom de stålproducerande länderna Sverige och Österrike, som blev medlemmar 1995.
Reference here is to the relationship between the Commission and the Member States and to that between the European Parliament and the Commission.
Kolkrisen och stålkrisen var ändå jämförbara i storlek.
From these points of view, the most significant period was that extending from the Single Act in 1987 to the Treaty of Nice in 2001.
Dessutom hade en omfattande omställningspolitik varit lättare att genomföra medan Europa fortfarande var i en period av kraftig tillväxt – på åttiotalet rådde ju en utbredd industriell kris.
During that period, the Commission was given new means, especially in the budgetary field.
Fördraget hade varken ändrats eller försvunnit, det var det politiska sammanhanget som hade förändrats.
Parliament played an increasingly large part as regards both proposals and the monitoring of Community activities.
Det var en unik jämviktssituation i styrkeförhållandet mellan medlemsstaterna, kommissionen och parlamentet som gjorde det möjligt att väcka fördraget till liv under åttiotalet (kapitel 2).
It was during this period of the 1980s and the start of the 1990s that the Paris Treaty enjoyed a true revival, the details of which will be described in the next chapter.
När fördraget alltså på ett oväntat sätt hade visat sin användbarhet var det i ett relativt lugn som diskussionen om slutet inleddes tio år i förväg. ”Grundfördrag har sällan en bestämd livslängd.
We shall see that the policy implemented by the Commission, especially the declaration of manifest crisis, played a considerable part in restoring the steel industry in Europe.
Ännu mer sällsynta är väl de som bara upphör att gälla efter framgångsrikt arbete och väl uppfylld uppgift.” (16) Processen inleddes med ett meddelande från kommissionen den 15 mars 1991.
The question that arises at first sight is ‘Why were the tools of the Paris Treaty used for steel in the 1980s but not used for coal in the 1960s?’
Därpå följde en resolution från Europaparlamentet den 9 juni 1992 (17).
The coal and the steel crises were of comparable size.
Tre alternativ som var ganska olika varandra diskuterades.
What is more, an extensive conversion policy would have been easier to implement when Europe was still in a period of high growth, whereas by the 1980s the industrial crisis was widespread.
Vissa hade gärna velat förlänga särbehandlingen av de båda industrigrenarna genom att ha kvar fördraget – det verkar främst ha varit branschfolk i Tyskland och Frankrike.
The Treaty had not disappeared or been amended: what had changed was the Community political context.
Det var förståeligt eftersom de åtgärder som byggde på fördraget var till gagn på åtskilliga områden: stöd till omställning, socialpolitik och framför allt forskning.
It was an unprecedented conjunction of the power balances and relations between the Member States, the Commission and Parliament which made it possible to reactivate the Treaty in the 1980s (Chapter 2).
Ändå var det svårt att försvara ett särskilt fördrag, för en särbehandling var inte längre berättigad.
As the Treaty had unexpectedly proved its use, the preparations for its expiry got off to a relatively easy beginning with 10 years still to go.
Kolindustrin hade inte längre någon betydelse och stålet var mycket mindre symbolladdat än tidigare – stålföretagen hade anpassat sig till de allmänna marknadsvillkoren.
‘Founding treaties with a definite lifetime are rare.
De däremot som önskade en så liberal näringslivspolitik som möjligt hade gärna sett att fördraget upphävdes i förtid.
And probably even rarer are those that expire on a note of success and mission accomplished’ (16).
Det skulle säkert inte heller ha utlöst någon större politisk oro.
The process was launched by a Commission communication on the future of the Treaty of 15 March 1991.
Det blev lätt att finna medelvägen mellan dessa båda ståndpunkter: fördraget fick löpa ut på utsatt tid.
It was fol- lowed by a European Parliament resolution of 9 July 1992 (17
Avvecklingen började med att den ekonomiska verksamheten stegvis minskade, vissa stödformer avskaffades,
) Yves-Thibaud de Silguy, Director-General of Suez, former Member of the European Commission, in Fifty years of the European Coal and Steel Community, 34 different perspectives (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
) Yves-Thibaud de Silguy (generaldirektör för Suezkoncernen och f.d. ledamot av Europeiska kommissionen) i Cinquante ans de Communauté européenne du charbon et de l’acier, trente-quatre témoignages (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
The ‘exit’ from the Treaty began with a gradual slowdown in financial activity, the halting of certain forms of aid and the incorporation of existing schemes into the general machinery of Community law.
29 och befintliga ordningar införlivades med de allmänna gemenskapsrättsliga mekanismerna.
This was done with the incorporation of the relevant provisions into the existing Treaties.
Detta skedde samtidigt med införlivandet i de befintliga fördragen.
Regrets and praise were already being expressed (18).
Redan nu började man beklaga dess försvin- nande och berömma vad den hade åstadkommit (18
The Amsterdam European Council in June 1997 outlined the framework for the expiry of the Paris Treaty.
Vid mötet i Amsterdam i juni 1997 drog Europeiska rådet upp de allmänna linjerna för avskaffandet av Parisfördraget.
In February 2001, the Nice Treaty made the necessary legal arrangements for its expiry.
I Nicefördraget från februari 2001 finns de rättsliga bestämmelser som behövdes.
These arrangements were divided into several stages.
Det skulle äga rum i flera etapper.
ECSC assets (about EUR 1.6 billion) were transferred to the European Community.
Tillgångarna överfördes till Europeiska gemenskapen (omkring 1,6 miljarder euro).
The net income from these funds would be used for coal and steel research.
Nettointäkterna från dessa medel skulle gå till kol- och stålforskning.
The final ceremonies took place in Luxembourg in May and June 2002, marking the end of the adventure of the Paris Treaty.
Så blev det dags för ceremonierna i Luxemburg i maj och juni 2002. Äventyret var över.
The President of the Commission was able to say ‘the ECSC has been a successful experiment, an organised response to the crisis, undoubtedly more effective than the reactions which could have been brought to bear by the Member States individually’ (19).
Kommissionens ordförande kunde deklarera: ”EKSG var en framgångsrik erfarenhet, ett tydligt svar på krisen, och förvisso effektivare än vad medlemsstaterna hade kunnat åstadkomma på egen hand.” (19)
) Memorandum from the European Coal and Steel Community Consultative Committee on the future of the ECSC Treaty (93/C 14/04), unanimously adopted at the 302nd session on 20 November 1992.
) Memorandum från Europeiska kol- och stålgemenskapens rådgivande kommitté om EKSG-fördragets framtid (93/C 14/04), enhälligt antaget vid det 302:a sammanträdet den 20 november 1992.
Fifty years of European coal and steel ties with steel producers through a network of agreements.
De tyska företagen var emellertid skyddade av höga tullmurar och nära knutna till stålproducenterna med ett nät av överenskommelser.
France’s concerns about coke played an important part in its German policy and even in its European policy.
Frågan om koksen var en viktig del av Frankrikes Tysklandpolitik och dess Europapolitik som helhet.
The coal mines had been strongholds of the resistance to occupation and miners enjoyed real political prestige.
Under ockupationen hade de franska kolgruvorna varit motståndsfästen, och kolgruvearbetarna hade åtnjutit högt politiskt anseende.
All French production was nationalised after the liberation and an intensive propaganda campaign invited miners to take part in the ‘production battle’ to ensure the country’s independence.
Vid befrielsen 1945 förstatligades hela kolindustrin, och med intensiv propaganda uppmanades gruvarbetarna att gå in i ”kampen för produktionen” för att säkra landets oberoende.
The Charbonnages de France group and its coalfields held a virtual monopoly of national output.
Koncernen Charbonnages de France hade med sina stenkolsfält nästan monopol inom den inhemska produktionen.
In Germany and Belgium, there was a strong coal industry run by private, relatively unconcentrated companies that were nevertheless linked by agreements.
I Västtyskland och Belgien var kolindustrin mycket viktig men uppdelad på privata företag som var ganska utspridda men förenade med hjälp av avtal.
There was little coal production in the Netherlands, only insignificant amounts in Italy and none at all in Luxembourg.
I Nederländerna var kolproduktionen oviktig, i Italien obetydlig och i Luxemburg obefintlig. ntlig.
The threat to coal in the medium term lay in the rise in consumption of petroleum products, even though reserves were underestimated at the time.
På medellång sikt hotades kolet av oljeprodukterna som nu blev allt viktigare, även om världens oljereserver då var underskattade.
The Paris Treaty provided for an increase in coal output and yet measures were being taken in the Six to increase oil supplies.
I Parisfördraget föreskrevs att kolproduktionen skulle öka, och ändå vidtog man åtgärder för att utvidga oljeimporten i alla de sex länderna.
Furthermore, imports were rapidly to become cheaper and eventually constituted a second threat.
För övrigt sjönk det importerade kolet snabbt i pris, vilket blev ett annat hot.
Steel too looked as if it was winning, whereas it was in fact under threat.
Ytligt sett gick det bra för stålindustrin, men där fanns också hot.
The needs of the European market were huge and demand would continue to be strong until the mid-1960s.
Den europeiska marknadens behov var enorma och efterfrågan var stark ända till mitten av sextiotalet.
To meet these needs, wherever possible other materials were developed to replace steel: concrete in the construction industry, aluminium in motor vehicles and elsewhere.
För att fylla behovet försökte man ersätta stål med andra material där det gick: betong i byggnader, aluminium i bilar och andra produkter.
The position of the steel industry differed quite sharply from one member country to another.
Situationen för stålindustrin skilde sig rätt kraftigt åt från land till land.
In the Netherlands and Italy, the industry was partly public and relatively small.
I Nederländerna och Italien var den delvis statsägd och ganska liten.
However, Italy built a pioneering coastal steelworks at its Cornigliano plant near Genoa.
Men i Italien uppförde man nu ett av de första stålverken nära en importhamn i stället för nära ett malmfält: stålverket i Cornigliano nära Genua.
It also had a dense and dynamic network of small firms involved in its electrical steel industry: its industry was about to experience remarkable growth.
Italien hade också ett tätt och dynamiskt nät av mindre elektrostålverk, och branschen förberedde sig på en kraftig tillväxt.
The German steel industry was still potentially very powerful.
I Frankrike och Belgien däremot var stålindustrin slutkörd efter
Chapter 2 Limitations and successes of the common market for coal and steel
Kapitel 2 Den gemensamma marknaden för kol och stål: begränsningar och framgångar ockupationen och på efterkälken i fråga om investeringar och teknik, medan i Luxemburg hela nationen fortfarande levde i symbios med sin väldiga stålkoncern Arbed, vars produkter såldes världen över.