natgillin/translations-raw huggingface dataset:
And it included a number of others. Some believed that the creation of a ‘pool’, as it was then called, would allow France to obtain the Ruhr coke on which it depended at a far better price.
Somliga föreställde sig att skapandet av en ”pool”, som man sade på den tiden, skulle göra det möjligt för Frankrike att billigt lägga vantarna på den koks från Ruhrområdet som man var beroende av.
French car manufacturers, especially Renault, claimed that the common market would allow them to obtain better-quality German sheet steel for their factories at lower prices.
De franska biltillverkarna, särskilt då Renault, ansåg att de inom den gemensamma marknaden skulle kunna köpa västtysk järnplåt av högre kvalitet billigare för sina fabriker.
The calculations of all parties tended to converge and this was certainly one of the keys to success.
Den enes kalkyler korsade den andres, och det var säkerligen en av nycklarna till framgången.
Jean Monnet said on several occasions that the economic dimension was not the key aspect of the project: ‘Our Community is not an association of coal and steel producers, it is the start of Europe’ (1). This view favours the political explanation for the Schuman Plan.
Jean Monnet själv betonade flera gånger att det väsentliga inte var den ekonomiska sidan av initiativet: ”Vår gemenskap är inte en sammanslutning av kol- och stålproducenter, det är början på ett samlat Europa.” (1) I denna vision lägger han tonvikten vid den politiska förklaringen till Schumanplanen.
A contrasting opinion is that of a former European Commissioner who emphasises the economic dimension of the plan, ‘The great merit of the ECSC is that it did not seek to unite Europeans around a cultural edifice, which would have been difficult to nourish, or around a political construct — the failure of the SDN was still fresh in people’s minds at the time, or around a military edifice, the fiasco of the CED having subsequently validated the coal/steel project’ (2).
Mot det kan man ställa ett uttalande från en f.d. kommissionsledamot som betonar den ekonomiska sidan av projektet: ”Den stora förtjänsten med EKSG var att den inte sökte ena Europas folk kring ett kulturellt närmande (med ett innehåll som vore svårt att definiera), eller en politisk konstruktion (Nationernas förbunds misslyckande fanns kvar i folks minne vid den tiden), eller ett militärt samarbete
) Jean Monnet, Mémoires, Fayard, Paris, republished 1988, p. 576.
) Monnet, Jean, Mémoires, Fayard, Paris, ny upplaga 1988, s. 576.
Chapter 1 History of the Treaty of Paris
Inledning Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år
History of the Treaty of Paris
Parisfördragets historia
The Treaty of Paris differs from those that contributed later to the history of European construction.
Parisfördraget skiljer sig från de fördrag som senare har markerat de olika etapperna i den europeiska integrationen.
It was to expire after 50 years, whereas those that followed were of unlimited duration.
Det är bara giltigt i femtio år, medan de följande inte har någon tidsgräns.
Not much attention was paid to this point until the beginning of the 1990s when, with expiry in sight, discussion started on what should be done.
Detta tänkte man inte så mycket på förrän i början av nittiotalet, då giltighetstidens slut närmade sig och man började diskutera vad som borde göras.
The limited duration had probably been introduced at the request of the Benelux countries which had not wanted to sign a ‘blank cheque’ for an unspecified period.
Tidsgränsen infördes troligen på begäran av Beneluxländerna, som inte ville skriva på någon ”in blanko-check” som skulle gälla för obestämd tid.
The authors of the Treaty could not of course have envisaged that 50 years later, the division of Europe into two blocs would disappear with the breakdown of the Soviet system, that European coal would have virtually disappeared and that steelmaking in Europe would take on a completely new form.
De som utformade fördraget kunde naturligtvis inte förutse att Europas uppdelning i två block femtio år senare skulle ha försvunnit med sovjetsystemets sammanbrott, att kolbrytningen då nästan skulle ha försvunnit och att stålproduktionen skulle ha en helt annan struktur.
The ECSC had originally been seen as a purely provisional step: other sectors were expected to rapidly follow the example of coal and steel in order to join a European edifice which, at the time, was described without hesitation as a future
Egentligen föreställde man sig EKSG enbart som en övergående etapp: andra sektorer skulle snabbt följa kolets och stålets exempel och ansluta sig till denna europeiska integration, som man
Fifty years of European coal and steel supranational construction (3).
Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år vid den tiden inte alls var rädd för att kalla övernationell (3).
This pioneering Treaty defined the action that could be taken immediately whereas, in the case of the EEC, action would be far more gradual.
I detta första fördrag angavs åtgärder som kunde genomföras omedelbart, medan man i EEG:s fall gick mycket mer stegvis fram.
For example, ECSC customs barriers were abolished almost immediately; hence, also, the importance of the beginning, which established how the rules operate but failed to leave much room for manoeuvre in order to adapt to change.
Inom EKSG avskaffades t.ex. tullbarriärerna nästan omedelbart.
Article 95 is virtually alone in dealing with ‘cases not provided for’ in the Treaty.
Därför var det också viktigt att redan från början se till att reglerna fungerade, eftersom det inte fanns så stort manöverutrymme för att anpassa dem till förändringar. ”Oförutsedda fall” behandlas egentligen bara på ett ställe i fördraget, nämligen i artikel 95.
The Treaty was both precise and moderate; it consisted of 100 articles, distinctly fewer than those that would follow in the history of European construction.
Fördraget är exakt och välformulerat. Med sina 100 artiklar är det betydligt kortare än de som senare skulle följa under den europeiska integrationen.
As Jacques Delors said, ‘the ECSC Treaty had everything’.
Men som Jacques Delors sade: ”Allting fanns i EKSG-fördraget.”
The general objectives were in essence as follows: to ensure supply to the common market, to ensure that consumers enjoy comparable conditions, to ensure the establishment of the lowest prices, to encourage firms to develop their production potential, to promote improved living and working conditions for workers and to promote international trade and banish protectionism.
De allmänna målen presenterades mycket enkelt på följande sätt: att säkra försörjningen av den gemensamma marknaden, att tillförsäkra alla förbrukare lika villkor, att se till att lägsta möjliga priser fastställs, att stimulera företagen att utveckla sin produktionskapacitet, att främja en förbättring av arbetskraftens levnads- och arbetsvillkor och att främja internationell handel och motarbeta protektionism.
The early optimism and the setting-up of the institutions
Optimismen i början och inrättandet av institutionerna
The setting-up of the first Community produced its share of foreseeable controversy that occurs in any international negotiations.
Inrättandet av den första gemenskapen medförde en rad kontroverser, något som var förutsägbart i internationella förhandlingar.
There was for instance the question of the ECSC headquarters.
En gällde var EKSG skulle ha sitt säte.
Liège, Saarbrücken, Strasbourg, Brussels and even Turin were considered until a compromise was reached.
Man föreslog Liège, Saarbrücken, Strasbourg, Bryssel och t.o.m. Turin, och man kom fram till en kompromiss.
The High Authority would be in Luxembourg and the future Common Assembly in Strasbourg, which already housed the Council of Europe.
Höga myndigheten skulle ligga i Luxemburg och den kommande gemensamma församlingen i Strasbourg, där Europarådet redan fanns.
However, those discussions seem less important with the passage of time and there was also the climate of optimism and enthusiasm described by those involved.
Meningsskiljaktigheterna betyder dock föga nu när tiden har gått och man också kan peka på det klimat av optimism och entusiasm som de deltagande kan vittna om.
The aim was to establish peace on the basis of economic cooperation and to start moving towards ‘an ever closer union’ (4
Vad det gällde var att grunda freden på ekonomiskt samarbete och att inleda processen mot ”en allt närmare union” (4).
The head of a French steel firm who met Jean Monnet on 6 October 1952 reported the following conversation, ‘Mr Monnet, who is very optimistic,
En arbetsgivare i den franska stålindustrin som träffade Jean Monnet den 6 oktober 1952 berättar från
) Even if the Treaty does not labour this point: the word appears only once, in Article 9.
) Fördraget är dock diskret på den punkten: ordet uppträder bara en gång, i artikel 9.
Chapter 1 History of the Treaty of Paris
Kapitel 1 Parisfördragets historia
13 considers that it will take two more years to have an army, a political author- ity and a common European currency, in that order’ (5
15 deras samtal: ”Herr Monnet var mycket optimistisk och ansåg att det skulle behövas två år till för att förverkliga en armé, en politisk myndighet och en gemen- sam valuta i Europa, i den ordningen.” (5
These sentiments can be explained quite simply: building something new is inspiring, especially in an international context.
Man kan förstå att sådana känslor var nära till hands. Att bygga någonting nytt skapar entusiasm, särskilt i ett internationellt sammanhang.
For those, members of the High Authority or new European officials, who had a vision of the future of Europe, it was the start of a project.
Ledamöterna av Höga myndigheten och de nya Europatjänstemännen hade en vision om Europas framtid, och för dem var det början av ett projekt.
The salaries and general conditions were also significant.
För övrigt var lönerna och de allmänna villkoren också goda.
It is true that, at the time, the capital of the Grand Duchy was not as yet the large international centre that it has become.
Däremot var ju Storhertigdömet Luxemburgs huvudstad då ännu inte det viktiga internationella centrum som det senare har blivit.
Of greater concern was the fact that the enthusiasm was generally felt only by those directly involved.
Värre var att entusiasmen egentligen inte omfattade andra än dem som var direkt berörda.
Despite the attempts of several media to cover the event, there was every indication that the inauguration of the ECSC in 1952 was not of particular concern to the general public.
Även om vissa massmedier försökte täcka evenemanget har man en stark känsla av att EKSG:s upprättande 1952 inte var något som upptog medborgarnas sinnen särskilt mycket.
Especially as the major preoccupation of Europeans at the time was the defence of Europe.
För flertalet européer var det försvaret av kontinenten som var den allvarligaste frågan just då.
In any event, the institutions were set up fairly quickly, which con-fi firms the initial dynamism.
Hur som helst kom institutionerna på plats ganska snabbt, vilket bekräftar intrycket av en inledande dynamik.
Between August 1952, when the High Authority was established, and the end of the year, the ECSC was ready to start.
I augusti 1952 inrättades Höga myndigheten, och i slutet av året var EKSG klart att börja fungera.
The institutional originality of the first Community was the binomial which combined a supranational body, the High Authority, with a Council of Ministers where the views of Member States were expressed.
Det ovanliga på det institutionella planet var tudelningen med ett övernationellt organ, Höga myndigheten, och ett ministerråd där medlemsstaternas åsikter skulle komma till uttryck.
The ECSC is based on a classical distribution of power between the High Authority, the Common Assembly and the Court of Justice, plus the Council, to form what Jacques Delors described as the ‘institutional square’.
EKSG vilar alltså på den klassiska maktfördelningsprincipen med Höga myndigheten, Gemensamma församlingen och domstolen. När man härtill lägger rådet får man alltså en ”institutionell fyrkant”, för att låna ett utryck från Jacques Delors.
These measures underpinned much of the future Community institutions.
Dessa bestämmelser har lagt grunden för en stor del av de framtida gemenskapsinstitutionernas utformning.
The High Authority had the task of implementing the policy laid down by the Treaty.
Höga myndighetens uppgift var att genomföra den politik som angavs i fördraget.
It took decisions, made recommendations and delivered opinions (Article 14).
Den fattade beslut och avgav rekommendationer och yttranden (artikel 14).
Only the decisions were binding.
Endast besluten var bindande.
The High Authority consisted of nine individuals.
Nio ledamöter ingick i Höga myndigheten.
The German and French negotiators would willingly have limited that number to five, but the Benelux took a different view. ‘The main aim of the small countries was to be present, which was not evident at the outset’ (6
De tyska och franska förhandlarna hade gärna velat begränsa antalet till fem, men det hade Beneluxländerna inte velat höra talas om. ”För de små länderna var det
Fifty years of European coal and steel
Europeiska kol- och stålgemenskapen femtio år väsentligt att vara med, men det var inte alls självklart i början.” (6
The first nine members of the High Authority consisted of two Frenchmen, Jean Monnet, who was the first President (1952–55), and Léon Daum; two Germans, Franz Etzel, who played a very significant part at the side of Monnet, and Heinz Potthoff; two Belgians, Albert Coppé and Paul Finet; an Italian, Enzo Giacchero; a Luxembourger, Albert Wehrer; and a Dutchman, Dirk Spierenburg.
Av de nio första ledamöterna av Höga myndigheten var två fransmän (Jean Monnet som var ordförande 1952–1955, och Léon Daum), två tyskar (Franz Etzel som spelade en viktig roll vid Monnets sida, och Heinz Pottof), två belgare (Albert Coppé och Paul Finet), en italienare (Enzo Giacchero), en luxemburgare (Albert Wehrer), och en nederländare (Dirk Spierenburg).
From the socio-occupational standpoint, this group comprises three politicians (A. Coppé, F. Etzel and E. Giacchero), two civil servants and diplomats (D. Spierenburg and A. Wehrer), two trade unionists (P. Finet and H. Potthoff), only one industrial employer (L. Daum) and the indefinable J. Monnet.
Om man ser till yrkesbakgrund var tre personer i gruppen politiker (Coppé, Etzel och Giacchero), två tjänstemän och diplomater (Spirenburg och Wehrer), två fackföreningsmän (Finet och Pottof), en enda arbetsgivare (Daum) och så Jean Monnet som inte kunde sättas i bås.
There is no need here to detail the biographies of these men or the 17 individuals appointed to the High Authority between 1952 and 1967.
Man behöver inte lämna några utförliga biografier över dessa personer eller över huvud taget över de sjutton ledamöterna av Höga myndigheten från 1952 till 1967, eftersom de är ganska kända.
They are relatively well-known, even if very little information was given about their achievements before or after their participation in the High Authority.
Ändå har man inte så många detaljer om vad de hade gjort före och efter det att de ingick i Höga myndigheten.
Who is aware, for example, that Frantz Etzel played an important part in drawing up the economic programme of the Christian Democrats (CDU)?
Är det t.ex. känt att Franz Etzel spelade en viktig roll när det västtyska kristdemokratiska partiet CDU:s ekonomiska program formulerades?
He was one of the authors of the ‘Düsseldorf directives’ (Düsseldorfer Leitsätze), which, in 1949, had laid down the economic principles of the CDU and one of its central concepts, ‘a social market economy’, defined as a compromise between a planned economy and a free market economy, the latter none the less having more influence on the model adopted than the former (7).
Han var en av upphovsmännen till Düsseldorfriktlinjerna (Düsseldorfer Leitsätze) som antogs 1949 och innehöll CDU:s ekonomiska principer. Ett av dess centrala begrepp var ”den sociala marknadsekonomin”, som definierades som en kompromiss mellan planekonomi och marknadsekonomi, även om den modell som utformades var mer påverkad av den senare än av den förra (7).
) Mauve Carbonell, ‘Franz Etzel (1902–1970)’, master’s thesis, supervised by Philippe Mioche, University of Provence, 2001.
) Carbonell, Mauve, Franz Etzel (1902–1970), examensarbete under handledning av Ph. Mioche, Université de Provence 2001.
Members of the ECSC High Authority
Ledamöterna av EKSG:s höga myndighet
Period spent with ECSCHigh Authority (and function)
Period (och post) vid Höga myndigheten
Franz Etzel (1902-1970), lawyer, soldier (1939–45), co-author of the first economic programme of the CDU, CDU Member of Bundestag, FRG Minister for Finance (1957–61), company director
Franz Etzel (1902–1970), advokat, soldat (1939–1945), medförfattare till CDU:s första ekonomiska program, ledamot i förbundsdagen för CDU, Västtysklands finansminister (1957–1961), företagsledare
Franz Blücher (1891-1959), director of various companies, co-founder and president of the Freie Demokratische Partei (1950–52), FDP Member of the Bundestag, Federal Vice-Chancellor and several times minister in the FRG (1949–57)
Franz Blücher (1891–1959), ledare för olika företag, en av grundarna av och ordförande för Freie Demokratische Partei (1950–1952), ledamot av förbundsdagen för FDP, vice förbundskansler och flera gånger minister i Västtyskland (1949–1957)
Fritz Hellwig (1912-), Board Member and Director of the financial archives of the Saarbrücken Chamber of Commerce, soldier (1940–45), CDU Member of the Bundestag, Vice-President of the European Commission (1967–70)
Fritz Hellwig (1912–), styrelseledamot och direktör för de ekonomiska arkiven vid Saarbrückens handelskammare, soldat (1940–1945), ledamot av förbundsdagen för CDU, vice ordförande i EG-kommissionen (1967–1970)
Karl-Maria Hettlage (1902-1995), lawyer and teacher, Financial Director at Ministry of Defence Procurement (1940–45), State Secretary in Finance Ministry in the FRG (1959–62, 1967–69), company director
Karl-Maria Hettlage (1902–1995), jurist och lärare, ekonomichef vid rustningsministeriet (1940–1945), statssekreterare vid västtyska finansministeriet (1959–1962, 1967–1969), företagsledare
Léon Daum (1897-1967), graduate of the École polytechnique and mining engineer, Director-General of Cie des forges et aciéries de la marine et d’Homécourt, Member of Corsid in the Second World War, Chairman of OEEC Steel Committee, Chairman of Sollac
Léon Daum (1897–1967), civilingenjör och bergsingenjör, generaldirektör för Compagnie des forges et aciéries de la Marine et d’Homécourt, ledamot av CORSID under andra världskriget, ordförande för OEEC:s stålkommitté, ordförande för SOLLAC
1955-1958 (President)
1955–1958 (ordförande)
René Mayer (1895-1972), Conseil d’État administrator, SNCF Director, Commissioner for communications and the merchant navy in Algiers (1943–44), radical Member of Parliament, several times post-war minister, President of the Council (1953)
René Mayer (1895–1972), tjänsteman vid statsrådet, tjänsteman vid SNCF, kommissarie för kommunikationerna och handelsflottan i Alger (1943–1944), parlamentsledamot för radikala partiet, flera gånger minister efter kriget, konseljpresident (1953)
Roger Reynaud (1916-), official in Ministry of Finance, trade union activist, Vice-President of the civil servants’ federation, member of Confederal Office of CFTC (1951–58), Member of Steering Committee of European Movement
Roger Reynaud (1916–), tjänsteman vid finansministeriet, fackföreningsman och vice ordförande för Fédération générale des fonctionnaires, medlem av förbundsstyrelsen för CFTC (1951–1958), medlem av styrelsen för Europarörelsen
Pierre-Olivier Lapie (1901-1994), lawyer, SFIO Member of Parliament (1936–58), appointed Governor of Chad by De Gaulle (1940–42), State Secretary for Foreign Affairs (1946–47), Education Minister (1950–51)
Pierre-Olivier Lapie (1901–1994), advokat, parlamentsledamot för SFIO (1936–1958), utnämnd guvernör för Tchad av De Gaulle (1940–1942), statssekreterare vid utrikesministeriet (1946–1947), utbildningsminister (1950–1951)
) Document kindly prepared by Ms Mauve Carbonell, researcher at UMR Telemme.
) Uppgifterna sammanställda av Mauve Carbonell, forskningsstipendiat vid UMR Telemme.
Enzo Giacchero (1912-2000), engineer, soldier then Member of the Resistance in the Second World War, co-founder of European Parliamentary Union, Democrazia Cristiana Member of Parliament (1946–52), company director
Enzo Giacchero (1912–2000), civilingenjör, soldat och därefter motståndsman under kriget, en av grundarna av Europeiska parlamentariska unionen, parlamentsledamot för kristdemokraterna (1946–1952), företagsledare
1959-1963 (President)
1959–1963 (ordförande)
Piero Malvestiti (1899-1964), soldier (1917–18), organiser of clandestine opposition to fascism (1926–45), bank employee, Member of Parliament and member of Democrazia Cristiana executive (1946–59), several times minister after the Second World War
Piero Malvestiti (1899–1964), soldat (1917–1918), organisatör av den underjordiska oppositionen mot fascismen (1926–1945), banktjänsteman, parlamentsledamot och styrelseledamot för kristdemokraterna (1946–1959), flera gånger minister efter kriget
1963-1967 (President)
1963–1967 (ordförande)
Dino del Bo (1916-1991), lawyer and university teacher, national adviser to Democrazia Cristiana (1946–53), Democrazia Cristiana Member of Parliament (1948–63), Deputy State Secretary, banker from 1967
Dino del Bo (1916–1991), jurist och universitetslärare, nationell rådgivare för kristdemokraterna (1946–1953), parlamentsledamot för kristdemokraterna (1948–1963), biträdande statssekreterare och minister, från 1967 bankman
1952-1965 (President)
1952–1965 (ordförande)
Paul Finet (1897-1965), metalworker, trade union activist, National then General Secretary of the Fédération Générale des Travailleurs de Belgique (1936–52), Board Member of the International Labour Office (1945–51), Chairman of the International Confederation of Free Trade Unions (1949–51)
Paul Finet (1897–1965), metallarbetare, fackföreningsman, nationell sekreterare och sedan generalsekreterare för Fédération Générale des Travailleurs de Belgique (1936–1952), ledamot av styrelsen för ILO (1945–1951), ordförande för Fria fackföreningsinternationalen (1949–1951)
Albert Coppé (1911–1999), economist, professor at University of Louvain, Social-Christian Member of Chamber of Representatives (1946–52), Minister (1950–52), Member of European Commission (1967–73), company director
Albert Coppé (1911–1999), ekonom, professor vid universitetet i Leuven, ledamot av representantkammaren för kristligtsociala partiet (1946–1952), minister (1950–1952), ledamot av EG-kommissionen (1967–1973), företagsledare
Dirk Spierenburg (1912-2001), senior official at Ministry for Economic Affairs, Head of Dutch delegations to OEEC and the Schuman Plan, Dutch Ambassador to the Communities and NATO (1962–74)
Dirk Spierenburg (1912–2001), hög tjänsteman vid ekonomiministeriet, chef för de nederländska delegationerna vid OEEC och Schumanplanen, Nederländernas ambassadör vid gemenskaperna och Nato (1962–1974)
Johannes Linthorst Homan (1903-1986), lawyer, Queen’s Commissioner in Groningen, co-founder of Nederlandse Unie (1940), employed in various posts in the post-war government in the Netherlands, EEC representative to the UK (1967–71)
Johannes Linthorst Homan (1903–1986), advokat, drottningens kommissarie i Groningen, grundare av Nederlandse Unie (1940), tjänsteman på olika poster i nederländsk förvaltning efter kriget, EEG:s representant i Förenade kungariket (1967–1971)
Albert Wehrer (1895-1967), lawyer, SDN delegate, Secretary-General and government adviser (1926–39), prisoner and exiled to Germany (1941–45), Minister Plenipotentiary (1945), Minister for Luxembourg in FRG and France (1950–51)
Albert Wehrer (1895–1967), advokat, delegat vid NF, generalsekreterare och regeringsrådgivare (1926–1939), fängslad och deporterad till Tyskland (1941–1945), befullmäktigad minister (1945), Luxemburgs minister i Västtyskland och Frankrike (1950–1951)