natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In general, although all of the main political parties in France now accept the regions, central governments of both left and right have been reluctant to strengthen them.
Trots att alla de stora politiska partierna i Frankrike numera accepterar regionsprincipen, har regeringarna -såväl till vänster som till höger - varit föga benägna att stärka regionerna.
To a large extent this problem is related to the continuing influence of the departmental system.
Detta problem är till stor del kopplat till den betydelse som departementssystemet alltjämt har.
The original regions were designed to be mainly a union of departments without territories of their own.
Ursprungligen skapades regionerna främst som förbund inom departementen utan egna områden.
This idea was retained in the electoral arrangements of the new regions. These arrangements are still based on the departmental constituencies (Nay 1998).
Denna tanke fortlever i valbestämmelserna för de nya regionerna som fortfarande grundar sig på departementsvalkretsar (Nay, 1998).
Nevertheless, the regions do exist and they are now part of the French politicoadministrative system changed by the decentralization programme of the 1980s.
Men regionerna finns och de är nu en integrerad del av det franska förvaltningspolitiska systemet i dess nya form efter decentraliseringsprogrammet på 80-talet.
Their functions are still mainly related to economic development, which is achieved through agreements signed by them and the central state in the form of contrats de plan Etat-Région (Balme and Bonnet 1995).
Deras funktion är fortfarande främst kopplad till den ekonomiska utveckling som uppnåtts genom de avtal som regionerna och centralstaten undertecknat i form av planeringskontrakt État-Région (Bahne och Bonnet, 1995).
However, they have also acquired a number of other functions for which they are either solely responsible
De har också fått sig tilldelade vissa andra funktioner som de helt och hållet har ansvar för själva eller delar med centralstaten9.
There is today a wide variety among French regions in their capacity to assert themselves on the national and international scenes.
Det är i dag mycket stor skillnad mellan de olika franska regionemas förmåga att hävda sig nationellt och internationellt.
Some, such as Rhône-Alpes, have considerable economic clout and are active on the European scene through organizations such as the 'Four Motors' group (which also includes Baden-Württemberg, Catalonia, and Lombardy).
Vissa regioner som Rhône-Alpes har mycket stor betydelse på det ekonomiska planet och är verksamma på den europeiska arenan genom organisationer som gruppen "Fyra drivkrafter för Europa" (som också omfattar Baden-Württemburg, Katalonien och Lombardiet).
Some have also developed cross-border programmes such as between Aquitaine and the Basque Country or the West Mediterranean Euro-region (including Languedoc-Roussillon, Midi-Pyrénées, Catalonia).
Vissa har också utarbetat gränsöverskridande program som det mellan Aquitaine och Baskien eller Västra Medelhavsområdet i Europa som omfattar Languedoc-Roussillon, Midi-Pyrénées och Katalonien.
In general, the French regions have tried to develop an orientation towards Europe, although the central state still acts as a brake on these activities (Mazey 1995).
De franska regionerna har i allmänhet försökt vända sig ut mot Europa, även om centralstaten alltjämt utgör ett hinder för dessa aktiviteter (Mazey, 1995).
2.2.4 Special Status Regions and Cities
2.2.4 Regioner och städer med särskild ställning
A number of cities and regions have been given a special status either because of their size or for cultural and geographical reasons.
Vissa regioner har fått en särskild ställning på grund av storlek eller av kulturella eller geografiska skäl.
The city of Paris is both a commune and a département, and its mayor is an important national figure (until recently and for many years the post was held by the current French president, Jacques Chirac).
Staden Paris är på samma gång en kommun och ett departement och borgmästaren är en viktig nationell förgrundsgestalt (ända till nyligen och under många år innehades posten av Frankrikes nuvarande president, Jacques Chirac).
Paris, Lyons, and Marseille are divided into arrondissements, each of which has an elected mayor and council.
Paris, Lyon och Marseille är indelade i arrondissement som vart och ett väljer en borgmästare och ett råd.
Corsica is an island with a strong cultural specificity and has experienced serious political disorder and violence since the 1960s (Loughlin 1989).
Ön Korsika har en stark kulturell särart och har sedan 60-talet varit skådeplatsen för allvarliga politiska oroligheter och våldsamheter (Loughlin, 1989).
In 1982 under the decentralization reforms, it received a statut particulier (special statute) that was meant to give the islanders a greater amount of autonomy than the other French regions and to take into account their cultural and geographical specificity.
Genom de centraliseringsreformen 1982 fick ön en "särskild status" som är avsedd att ge öborna större självständighet än övriga franska regioner och ta hänsyn till deras kulturella och geografiska särart.
However, this arrangement failed to work and, in 1991, it was given a new statute drawn up under the Minister of the Interior, Pierre Joxe (Hintjens, Loughlin, and Olivesi 1995).
Detta arrangemang fungerade dock inte och 1991 utarbetades en ny lag av imikesminister Pierre Joxe (Hintjens, Loughlin och Olivesi, 1995).
This transformed Corsica into a collectivité territoriale, which has greater powers than the regional councils of the mainland.
Korsika har nu större maktbefogenheter än regionerna på fastlandet. En annan skillnad är också att Korsika har
The collectivité territoriale also differs in that it has both an assembly and an executive, each of which is headed by a president.
De kan t ex nu finansiera program för forskning och teknologi, de ansvarar för byggnation och underhåll av gymnasieskolor och subventionerar utvecklingen av universitet.
It is the president of the executive who is the effective head of the collectivité.
ett "parlament" och ett verkställande organ med var sin ordförande.
However, the Joxe bill also contained a recognition of the peuple corse, a demand of the autonomists and nationalists on the island.
Joxe-lagen innehöll också ett erkännande av det korsikanska folket vilket självständighetsivrarna och nationalisterna på ön krävde.
The French Parliament accepted this clause, but it was struck down as unconstitutional by the Conseil constitutionnel, which ruled that there is only one people, le peuple français, and only one language, la langue française.
Det franska parlamentet godkände denna klausul medan författaingsrådet ansåg den strida mot författningen och fastslog att det bara finns ett folk - det franska folket -och ett språk - det franska språket.
The four Départements d'Outre Mer (DOM, overseas departments) are almost identical to the metropolitan departments except that they may develop mesures d'adaptation (special measures that take into account their situation).
De fyra utomeuropeiska departementen (DOM) är nästan identiska med moderlandets departement, bortsett från att de kan vidta speciella åtgärder som tar hänsyn till deras situation (anpassningsåtgärder).
Each DOM is also a region, but the Conseil constitutionnel did not permit a single council for each DOM, but insisted instead that there be separate departmental and regional councils.
Varje departement är också en region, men författaingsrådet tillät inte enbart ett råd utan föredrog separata departementsråd och regionråd.
The paradox is that Corsica now benefits from a statute that gives a much greater degree of specificity than the distant DOM (Duhamel 1993).
Paradoxalt nog åtnjuter Korsika för närvarande en mycket högre grad av särställning än de avlägset belägna utomeuropeiska departementen (Duhamel, 1993).
The Territories d'Outre Mer (TOM, overseas territories) are in a completely different situation from Corsica or the DOM.
De utomeuropeiska territorierna (TOM) skiljer sig helt från Korsika och DOM.
The French Constitution recognizes a distinction between the French people and the overseas peoples who have a right to self-determination.
Den franska författningen gör en distinktion mellan fransmännen och de utomeuropeiska folken, vilka har självbestämmanderätt.
The latter category includes some archipelagos in the Pacific, New Caledonia, French Polynesia, and Wallis and Futuna.
I den sistnämnda kategorin ingår vissa öar i Stilla havet, Nya Kaledonien, Franska Polynesien och Wallis och Futuna.
These territories have a high degree of autonomy, have their own assemblies, and participate in the legislative process since they must be consulted by parliament if their interests are affected.
Dessa territorier har stor självständighet. De har egna parlament och medverkar i lagstiftningsprocessen, eftersom det franska parlamentet måste höra dem om deras intressen berörs.
They may accede to independence if they so desire.
De kan få bli själv ständiga om de så önskar.
Political parties are virtually non-existent in small localities and are only active in the 2 per cent of towns with more than 10,000 inhabitants; those towns do of course account for half of the population of France.
De politiska partierna finns inte i de små kommunerna och förekommer endast i de 2 % av städerna som har över 10 000 invånare och som - vilket vi inte får glömma - samlar hälften av den franska befolkningen.
However, partly owing to the electoral system, the lists are based on cross-party coalitions, including a number of independent candidates.
Där består emellertid listorna - av valtekniska skäl -av koalitioner över partigränserna, plus ett antal oberoende kandidater.
It is only in towns of over 30,000 inhabitants that the national parties exert real control over those coalitions and that applies more to the left wing than to the right wing.
Det är först i städer över 30 000 invånare som man kan säga att de nationella partierna har reell kontroll över dessa koalitioner, och detta gäller i högre grad vänsterpartier än högerpartier.
Decentralization has involved a transfer of real power and resources to French local authorities.
Decentraliseringen har inneburit att den verkställande makten och resurser överförts till de lokala myndigheterna.
As a result, there has been a colonisation of these levels of government by the political parties.
Som en följd därav har dessa styrande nivåer invaderats av de politiska partierna.
However, this has involved less a 'localisation' or 'régionalisation' of the national parties than a 'nationalisation' of the local and regional (Mabileau 1997).
Det har dock inte lett till en "lokalisering" eller "regionalisering" av de nationella partierna utan till en "nationalisering" av de lokala och regionala partierna (Mabileau, 1997).
French politicians have traditionally tried to build a support base at the local level through the system of cumul des mandats.
De franska politikerna har av tradition försökt skapa sig ett stöd på lokal nivå tack vare fleruppdragssystemet.
However, in recent years there has occurred a tendency for the party apparatuses to develop at the local level, to organize local and regional elections, and to choose the candidates for these elections (ibid.).
De senaste åren har partiapparaterna dock tenderat att utvecklas på lokal nivå för att anordna kommunal- och regionalval och för att utse kandidater till dessa val (samma källa).
The regions especially have become important arenas of political activity for the opposition, which may attempt to win them as an important base from which to attack the government.
Regionerna i synnerhet har blivit viktiga politiska arenor för oppositionen som försöker erövra dem och få en bas från vilken de kan attackera regeringen.
The right-wing parties (Rassemblement pour la République, RPR, and the Union pour la Démocratie Française, UDF) had largely opposed the 1981-2 decentralization reforms, but quickly came to accept them and, following the 1986 regional elections, won majorities in twenty out of the then twenty-two councils.
Högerpartierna (Rassemblement pour la République, RPR, och Union pour la démocratie française, UDF) var starkt emot decentraliseringen 1981-82 men de kom snabbt att acceptera den och fick vid regionalvalen 1986 majoritet i 20 av de dåvarande 22 regionråden.
However, the parties still continue to see the department and the big cities, rather than the region or the myriad of small communes, as the primary foci of political activity.
Partierna fortsätter dock att se departementen och de stora städerna som centra för den politiska aktiviteten och inte regionerna eller de oräkneliga småkommunerna.
It was significant that, when a law was passed limiting the number of offices that may be held under the cumul des mandats, most national politicians chose to retain their presidency of the departmental council rather than the presidency of the regional council.
Det är signifikativt att efter det att man antog lagen om begränsning av politikeruppdrag har de flesta rikspolitikerna valt att kvarstå som ordförande i departementsrådet i stället för i regionrådet.
This continuing 'departmentalism', as well as the system of proportional representation, have caused problems for the regional councils, since they have led to fragmentation and unstable coalition majorities (Nay 1998). The difficulty of forming stable majorities is compounded
Detta ständiga departementstänkande, liksom även systemet med proportionell representation, har skapat problem för regionråden, eftersom de medfört en uppsplittring och instabila koalitionsmajoriteter inom dessa råd (Nay, 1998).
by the fact that the elected regional councillors have a primary loyalty to the department for which they were elected rather than to the party to which they belong.
Svårigheten att skapa stabila majoriteter förvärras av att de valda regionsledamötema är lojalare mot de departement som de representerar än det parti de tillhör.
3.1 The Role of Policy Networks and Pressure Groups in Local Government
Nätverkens och påtryckargruppernas roll i den lokala förvaltningen
The French political tradition has tended to be suspicious towards 'pressure groups' or 'intermediary associations'.
I fransk politisk tradition har man alltid varit misstänksam mot påtryckargrapper och olika mellanledsorgan.
In drawing up the Constitution of the Fifth Republic, Michel Debré wished to eliminate them from any influence over either politics or policy-making. De Gaulle, on the other hand, wished to see them excluded from politics, but was willing to allow them a role in policymaking (Wright 1983).
Vid utarbetandet av femte republikens författning ville Michel Debré beröva dessa grupper allt inflytande över politiken i allmänhet och också över utarbetandet av politiken, de Gaulle visade sig däremot villig att låta dem spela en roll vid utarbetandet trots att han ville utestänga dem från politiken som sådan (Wright, 1983).
However, unlike the countries of North Europe, interest groups in France, such as trade unions, business associations, farmers' organizations, or student organizations, have tended to be fragmented and fractious.
Intresse grupperna i Frankrike (t ex fackförbunden, arbetsgivar-, jordbrakar- eller studentorganisationer) har dock - till skillnad från länderna i Nordeuropa - en tendens till fragmentering och splittring.
As a result it has proved difficult to bring them into the policymaking system (ibid.).
Det har därför visat sig svårt att föra in dem i utarbetande processen (samma källa).
This has also been true at the local level, although at this level there is a certain imbrication of political and business elites through the notable system outlined above.
Detta har också visat sig på lokal nivå, även om det där har funnits en viss integration av den politiska och ekonomiska eliten genom det ovan nämnda grands notables-systemet.
These may sit together in the sociétés d'économie mixte (semi-state bodies), which are responsible for areas such as urban planning and housing.
Deras medlemmar kan sitta tillsammans i olika biandekonomiska bolag (halvoffentliga organ) som är ansvariga för sektorer som stadsplanering och bostäder.
There are also the various chambers, such as the Chambres de Commerce et d'Industrie, the Chambres d'Agriculture, and the Chambres de Métiers, that exist at the regional and departmental levels and in the large towns.
Det finns också på regions- och departementsnivå - liksom även i de stora städerna - olika sammanslutningar som handelskamrar, industriförbund, lantbruksförbund och hantverksföreningar.
Little research has been carried out on the power and influence of these bodies, but some studies have suggested that through them powerful local (or national) interests may have a strong influence, such as the Chamber of Commerce in Rennes that made possible the building of a giant Citroën car plant near the town (Wright 1983).
Det har gjorts mycket lite forskning om dessa sammanslutningars makt och påverkan men vissa studier har låtit ana att lokala (eller nationella) intressen genom dessa kan utöva ett stort inflytande, som handelskammaren i Rennes som möjliggjorde byggandet av en Citroenfabrik i staden (Wright, 1983).
The most severe critique of the French system of democracy is that it existed in a purely formal sense and was based on the abstract notions of citizenship and the state, which existed in a direct relationship with each other.
Den hårdaste kritiken som riktats mot det franska demokratiska systemet är att det endast finns rent formellt och att det bygger på abstrakta medborgarskaps- och statsbegrepp, som bara existerar i direkt relation till varandra.
The attempt to destroy the intermediary bodies between the citizen and the state led, in practice, to an excessive centralization of power.
Försöket att undanröja mellanledsorganen mellan medborgaren och staten medförde i praktiken en överdriven centralisering av makten.
This excessive centralization was expressed graphically in the title of the book by the French geographer Jean-François Gravier, Paris et le Désert Français.
Denna överdrivna centralisering illustreras av titeln på den franske geografen Jean-François Graviers bok Paris och den franska öknen.
The local political system existed primarily to administer the decisions decided in Paris.
Det lokala politiska systemet har sitt existensberättigande huvudsakligen genom att administrera de beslut som fattas i Paris.
Relations between the centre and the periphery were mediated by the notables as outlined above.
Kontakterna mellan centrum och "periferin" sköts via les notables som det beskrivs ovan.
While, from the time of the Third Republic onwards, elections were held at both the departmental and communal levels, and from 1986 onwards, at the regional level, it has been argued
Även om man hållit val på departementsnivå och kommunal nivå alltsedan den tredje
that this simply was the legitimation of the exercise of power by the notables rather than the expression of the will of the people.
republiken och sedan 1986 på regional nivå, har det sagts att det snarare helt enkelt var en legitimering av les notables maktutövande än ett uttryck för medborgarnas vilja.
There have been many critiques of the French system.
Hård kritik har riktats mot det franska systemet.
These multiplied from the 1960s onwards, especially after May 1968.
Den ökade under 60-talet och i synnerhet efter maj 1968.
Groups such as the Parti Socialiste Unifié of Michel Rocard promoted the notions of autogestion (autonomy) to be applied at different levels of society (in factories and schools but also on the territorial level).
Grupper som Michel Rocards socialistiska enhetsparti hävdade att självstyre (eller autonomi) skulle tillämpas på olika nivåer i samhället (i fabriker och skolor men också på lokal nivå).
There was also an upsurge of regionalist movements in regions such as Brittany, Corsica, and Occitanie, demanding the liberation of the forces vives of local societies through a restructuring of the centralized state.
Det blev också en plötslig ökning av regionalistiska rörelser i regioner som Bretagne, Korsika och Occitanien som krävde en frigörelse av de lokala samhällenas levande krafter genom en omorganisation av den centraliserade staten.
Some of these themes were later incorporated into the programme of government of the Left (Anarchist Party, Parti Communiste Français (French Communist Party), and Parti Radical de Gauche (Radical Party of the Left)) in 1981 and can be found in the 110 Propositions du candidat Mitterrand.
Vissa av dessa teman infördes senare i vänsterns regeringsprogram 1981 (Anarkistpartiet, franska kommunistpartiet och radikala vänsterpartiet) och finns med bland 110 Propositions du candidat Mitterrand.
Although the more radical of these proposals were watered down after the Left came to power, some of them, such as a special statute for Corsica, did come to fruition in the 1981-2 decentralization programme.
Även om de radikalaste av dessa förslag tonades ner efter vänsterns maktövertagande, förverkligades vissa av dem - som Korsikas särskilda ställning - i decentraliseringsprogrammet 1981-82.
In fact, the programme itself was a fruit of this way of thinking and was justified as way of strengthening democracy in general.
Programmet var faktiskt i sig självt resultatet av detta tänkesätt och legitimerades som ett sätt att stärka demokratin rent allmänt.
However, it has since been claimed that decentralization did not fully realize this goal.
Det har dock senare hävdats att man genom decentraliseringen inte helt och hållet förverkligade denna målsättning.
Mabileau (1997) argues that, 'il faut bien admettre que la décentralisation s'est effectuée sans la démocratie locale' (one must admit that we have had decentralization, but without local democracy).
Mabileau hävdar (1997) att man måste erkänna att decentraliseringen skedde utan lokal demokrati. Många kommentatorer noterar att decentraliseringen faktiskt enbart stadfäste systemet med les notables (Rondin, 1985, Mény, 1992).
Nevertheless, it could be argued that the système notabiliaire itself has changed and that decentralization has effected a transformation of the French politicoadministrative system.
Man kan bemöta det med att säga att wotøWes-systemet självt har ändrats och att man genom decentraliseringen genomförde en omvandling av det förvaltaingspolitiska systemet i Frankrike.
To some extent, it is up to the people themselves to seize the opportunity that this presents to improve their local democratic practices.
Till en viss del åligger det medborgarna själva att passa på när tillfalle ges att förbättra de lokala demokratiska förfarandena.
3.3 Citizens ' Attitudes to Local Government in France
Medborgarnas inställning till den kommunala förvaltningen
French people are among those most rooted in their locality and who show a marked reluctance to move out of it.
Fransmännen hör till dem som är mest rotade i sin närmiljö och visar en stark ovilja att lämna den.
In 1963, 80 per cent of French people lived in the region they were born in, and in 1990 this figure stood at 70 per cent (Percheron 1992).
1963 levde 80% av fransmännen i den region där de föddes och 1990 var siffran fortfarande 70 % (Pecheron, 1992).
This characteristic is a probable explanation for the degrees of identification with local levels of government rather than with the state: 90 per cent of the population feel close to the commune, 76 per cent to the department, 63 per cent to the region, and only 22 per cent with the state (ibid.).
Detta kan vara en av förklaringarna till att fransmännen i så hög grad identifierar sig med det lokala styret och inte med staten: 90 % känner närhet till kommunen, 76 % till departementet, 63 % till regionen och endast 22 % till staten (samma källa).
They also believe that a certain number of services are better delivered by local authorities, including the regions, than by the state10.
De anser också att vissa tjänster tillhandahålls bättre av de lokala myndigheterna, inklusive regionerna, än av staten10.