natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Mayors have two principal roles: (i) they are the political heads of the coalition running the municipality, and (ii) they are the administrative representatives of the government (Hine 1993).
Borgmästarna har två huvudsakliga roller: 1) de är politiska ledare för kommunens koalition och 2) de är regeringens representanter inom förvaltningen (Hine, 1993).
Mayors of the big cities such as Milan and Rome are also important figures at the national level.
Borgmästare i stora städer som Milano och Rom är också betydelsefulla personer på nationell nivå.
Since the local government reforms of the 1990s, mayors are now directly elected and appoint the executive (see below).
Sedan det lokala styret reformerades 1990 väljs nu borgmästarna genom direkta val och de utser det verkställande organet.
Municipalities have been gaining strength in terms of power and influence at the expense of the regions, which have been badly affected by the anticorruption drive.
Kommunerna har fått större makt och inflytande på regionemas bekostnad, vilka rejält fått känna av antikorruptionskampanjen efter mutskandalen.
The party domination that operates at the national level is also to be found at the subnational level.
Partiemas stora inflytande på nationell nivå finns också på lokal och regional nivå.
The vast majority of councillors have traditionally belonged to a political party (Dente 1985: 98).
En stor majoritet av fullmäktigeledamöterna har traditionellt tillhört ett politiskt parti (Dente, 1985:98).
This has led to a tendency towards centralization and nationalisation of local politics.
Detta har lett till en centralisering och nationalisering av lokalpolitiken.
Tarrow, comparing the role of French and Italian mayors in the 1970s, noted that the French mayor obtained resources for his/her commune through the state administrative institutions, while his/her Italian counterpart did so through party channels (quoted in Dente 1985).
den franska borgmästaren fick medel fór sin kommun genom de statliga förvaltningsinstitutionema, medan hans/hennes italienska motsvarighet fick det genom partikanaler (citeras i Dente, 1985).
However, subsequent studies have somewhat modified this picture of central-party control over the local level.
Efterföljande studier har dock något ändrat denna bild av det centrala partiets kontroll över den lokala nivån.
To some extent, these would suggest a rather complex set of centrallocal relationships in which the parties were more an alternative system for channelling resources between the centre and the periphery.
Det kan till viss del tyda på rätt komplexa centrala-lokala kontakter, med partierna mer som ett alternativt system för att slussa medel mellan centrum och periferin.
It is generally recognized that the setting up of the regions in 1970 has somewhat modified the traditional party system by allowing the parties of the left a role in the political system from which they had been excluded (Dente 1985; Putnam, Leonardi, and Nanetti 1993).
Det anses allmänt att regionemas införande 1970 till viss del har ändrat det traditionella partisystemet genom att man gav vänsterpartierna en roll i det politiska system som de hade varit utestängda ifrån (Dente, 1985; Putnam, Leonardi och Nanetti, 1993).
On the one hand these parties, for a long time excluded from national government, were able to pursue at the regional level distinct policies.
Dessa partier som under lång tid varit utestängda från den nationella nivån var dock i stånd att föra en tydlig politik på regional nivå.
There are also a number of regionalist parties some of which also participate in national elections.
Det finns också ett antal regionala partier som också deltar i de nationella valen.
The most important of these are: Partito Sardo d'Azione (PSdA, Sardinian Action Party), the Südtiroler Volkspartei (South Tyrolean People's Party), and the Lista Valle d'Aosta (List Aosta Valley).
De viktigaste är: Sardiska aktionspartiet (PSdA), Sydtyrolens folkparti och Valle D'Aosta-listan.
We might also add the Lega Nord (North League), which, in some senses, may be regarded as a regionalist party.
Man kan också ta med Lega Nord som i vissa avseenden kan ses som ett regionalt parti.
These parties have gained seats at the national level.
Dessa partier har fått mandat på nationell nivå.
3.1 The Role of Policy Networks and Pressure Groups in Local Government
De politiska nätverkens och påtryckargruppernas roll i det lokala styret
The form that policy networks and pressure groups has tended to take in the Italian case is clientelism (Dente 1985: 105).
De politiska nätverken och påtryckargrupperna har i Italien haft en tendens att bygga på "klientelism" (tjänster och gentjänster) (Dente, 1985: 105).
Clientelism is not unique to Italy and exists in different European countries, such as France, the United Kingdom, and Ireland.
Det är inte något unikt för Italien, det förekommer i olika europeiska länder som Frankrike, Storbritannien och Irland.
Furthermore, the Italian politicoadministrative system is also marked by rational bureaucratic and professional-technocratic features (ibid.).
Det italienska politiska förvaltningssystemet kännetecknas dessutom av en rationell byråkrati och en professionell teknokratisk särprägel (samma källa).
Nevertheless, what distinguishes clientelism in Italy is its widespread nature and the role of the party system in its perpetuation (Graziano. 1980).
Det som är utmärkande fór "klientelismen" i Italien är dess utbredning och partisystemets roll för dess fortbestånd (Graziano, 1980).
The Italian political parties gradually adopted a clientelistic approach between themselves and specific social groups as a method of exchange whereby they provided resources for these groups and in return received electoral support.
De flesta av de italienska partierna började stegvis tillämpa ett "klientelismsystem" mellan sig själva och specifika grupper i samhället: ett utbyte av tjänster, där partierna tillhandahöll medel åt dessa grupper och i gengäld fick valstöd.
specifically Italian method (LaPalombara 1987).
I vissa skrifter framhålls det att detta system inte var korrumperat i sig utan bara ett annat slags demokratiskt styressätt: det typiskt italienska systemet (LaPalombara, 1987).
However, as the mani pulite ('clean hands') investigations have demonstrated in recent years, the thin line between clientelism and corruption, sometimes involving links with organized crime, disappeared in the 1980s.
Såsom korraptionsundersökningama har visat de senaste åren suddades den tunna gränsen mellan "klientelism" och korruption ut på 80-talet, ibland med kopplingar till organiserad brottslighet.
These features of the Italian system were also present at the subnational level and, in the early 1990s, many regions found themselves leaderless as regional politicians were incriminated in the anticorruption drive (Dente 1997).
Dessa italienska företeelser fanns också på lokal och regional nivå och i början av 90talet stod många regioner utan ledare eftersom regionala politiker åtalades i antikorraptionskampanjen (Dente, 1997).
3.2 Critiques of Regional and Local Democracy in Italy
Kritiken av den lokala och regionala demokratin i Italien
The critique of democracy at the regional and local levels in Italy must be placed within the critique of the general political system in Italy, which gathered pace in the 1980s (Bull and Rhodes 1997).
Kritiken mot den lokala och regionala demokratin i Italien måste ses inom ramen för den kritik av det allmänna politiska systemet i Italien som vann terräng under 80-talet.
Comparing attitudes surveys taken in 1967 and 1980, it can be seen that there was a sharp decline in confidence in the government: in 1967, 32.8 per cent of the general population thought the Italian government did not act with serietà e onestà (seriousness and honesty) and 21.8 per cent thought it lacked capacità e competenza (ability and competence); in 1980 these figures had risen to 84.8 per cent and 69.4 per cent respectively (quoted in Mannheimer 1991: 27).
Om man jämför opinionsundersökningar från 1967 och 1980 ser man att det var en skarp nedgång i förtroendet för regeringen: 1967 ansåg 32,8 % av befolkningen att den italienska regeringen inte agerade "seriöst och hederligt" (serietà e onestà) och 21,8 % ansåg att den saknade "kunnighet och kompetens" (capacità e competenza). 1980 hade dessa siffror gått
Satisfied with functioning of democracy Interested in politics Close to a party
Nära knutna till ett parti
Source: Biorcio (1993: 44).
Källa: Biorcio (1993:44)
In the 1990s the Italian political system entered a state of crisis in which the old system of parties came under attack (led by certain magistrates who led the mani pulite investigations) both for its corruption and its inefficiency.
Under 90talet hamnade det italienska politiska systemet i en kris, där det gamla partisystemet ansattes hårt (av vissa domare som ledde undersökningarna mani pulite, "rena händer") både fór korruption och ineffektivitet.
This crisis was engendered by changes both within Italian society that affected the support base of the parties and by the geopolitical changes that accompanied the collapse of the Soviet Union and the end of the cold war (Mannheimer 1991; Biorcio 1991). The internal changes were related to the rapid secularisation of
Krisen orsakades såväl av förändringar inom det italienska samhället som rubbade partiemas väljarstöd som av de geopolitiska förändringar som följde på Sovjetunionens sammanbrott och slutet på det kalla kriget (Mannheimer, 1991; Biorcio, 1991).
Italian society that saw the old Catholic tradition diminish in importance.
Förändringarna inom landet hängde samman med den snabba sekulariseringen av det italienska samhället som fick bevittna hur den gamla katolska traditionen minskade i betydelse.
The external changes brought about changes within the Communist tradition as a result of the ending of the cold war, although Italian Communism had already begun to distance itself from the Soviet Union even before this.
Det yttre förändringarna medförde förändringar inom den kommunistiska traditionen som ett resultat av att det kalla kriget slutade, även om det italienska kommunistpartiet hade börjat fjärma sig från Sovjetunionen redan tidigare.
Nevertheless, the events of 1989-90 completed this process, and the Communist tradition no longer had a reference point in the struggle against capitalism.
Händelserna 1989-1990 fullbordade denna process och den kommunistiska traditionen hade inte längre någon referenspunkt i kampen mot kapitalismen.
It also meant that the Christian Democrats and those within the Catholic tradition were deprived of the enemy, which had been a means of reinforcing their solidarity with each other (Mannheimer 1991).
Det innebar också att kristdemokraterna och de som hörde till den katolska traditionen blev berövade den fiende som använts för att stärka solidariteten dem emellan (Mannheimer, 1991).
In the 1980s the old certitudes of Italian politics and the leftright divide had considerably weakened, and this allowed the development of either simple abstentionism or the emergence of new political forces such as ecologists, feminists, the new regionalists such as the northern autonomist leagues, and new anticorruption parties such as La Rete, founded by a former Christian Democratic mayor from the South.
Under 80-talet hade den gamla säkerheten angående den italienska politiken och höger-vänster-delningen försvagats avsevärt, och det ledde till antingen röstskolkning eller nya politiska krafter som ekologer, feministrörelser, de nya regionalistema som de självständighetssträvande "förbunden" i norr och de nya anti-korruptionspartierna.
A series of referendums on issues such as the public financing of political parties and on the electoral system, from the late 1970s onwards, gave the general public an opportunity to express their discontent with the Italian political system and to initiate the process of change (Pasquino 1993).
En rad folkomröstningar om frågor som offentlig finansiering av politiska partier och om valsystemet, från slutet av 70talet och framåt, gav allmänheten möjlighet att uttrycka sitt missnöje med det italienska politiska systemet och inleda en förändringsprocess (Pasquino, 1993).
In the 1992 general elections these forces came to fruition, and, as Pasquino remarks, they mark the end of the postwar political regime based on the political parties (ibid.).
I de allmänna valen 1992 förverkligades dessa krafter och, som Pasquino påpekar, de markerar slutet för efterkrigstidens politiska system, byggt på politiska partier (samma källa).
The 1994 elections confirmed these trends, and as some authors remarked, 'the Italian earthquake rumbled on' (Bull and Newell 1995).
Valet 1994 bekräftade dessa tendenser och, som vissa författare påpekade, "den italienska jordbävningen rullade på" (Buil och Newell, 1995).
3.4 Citizens ' Attitudes to Territorial Government
Medborgarnas inställning till den kommunala förvaltningen
There is a certain paradox evident in citizens' attitudes to territorial government in Italy.
Det finns en viss paradox i medborgarnas inställning till den kommunala förvaltningen i Italien.
Despite the collapse in confidence in central government and in the national political system, there has been a growing identification on the part of young people with Italy as a country.
Trots förtroendekrisen som drabbat den centrala ledningen och det nationella politiska systemet, har det skett en ökning bland unga människor när det gäller att identifiera sig med Italien som land.
In the 1980s almost half of all young Italians between the ages of 15 and 24 identified primarily with their locality while just over a quarter identified with Italy as a whole (Table 8.2).
På 80-talet identifierade sig nära hälften av alla unga italienare i åldern 15-24 främst med den egna orten medan drygt en fjärdedel identifierade sig med Italien som helhet (tabell 8.2).
Barely 10 per cent chose the region and 13.5 per cent 'the world/Europe' as their primary identification.
Knappt 10 % valde regionen och 13,5 % världen/Europa som sitt främsta identifikationsobjekt.
By 1992 these perceptions had changed.
1992 hade dessa uppfattningar förändrats.
While identification with the locality dropped to just over a third, that with Italy had risen to about the same figure.
Medan identifikationen med den egna orten hade sjunkit till en dryg tredjedel, hade den med Italien stigit till ungefär samma siffror.
There was a slight increase in support for the region (12.4 per cent) ànd a somewhat larger increase for the world/Europe (17.4 per cent).
Det var en liten ökning fór regionen (12,4 %) och en något större ökning för världen/Europa (17,4 %).
Support for the region was highest in the North (15.1 per cent).
Regionen fick de högsta siffrorna i norr (15,1 %).
The importance of identifying with Italy was borne out in another national survey which indicated that 71.9 per cent were molto orgoglioso (very proud) to be 'Italian' (Limes 1994: 17).
Vikten av att identifiera sig med Italien bekräftades av en annan nationell opinionsundersökning där det angavs att 71,9 % var "väldigt stolta" (molto orgoglioso) över att vara "italienare" (Limes, 1994:17).
In the same survey, 66.4 per cent indicated they were very proud to be 'Europeans/citizens of the world', 62.4 per cent were very proud to be members of their region, and 50.9 per cent very proud to be members of their city.
I samma undersökning visade sig 66,4 % vara väldigt stolta över att vara "européer/världsmedborgare", 62,4 % var väldigt stolta över att tillhöra sin region och 50,9 % var stolta över att tillhöra sin stad.
TABLE 8.2. Feelings of belonging among young people (between 15 and 24 years old) (percentages)
TABELL 8.2: Känsla av tillhörighet bland yngre människor (mellan 15—24 år)
Feeling of belonging to
Känsla av att tillhöra
The North
Norra delen
Source: Sondaggi IARD 1986 and 1991 (quoted in Biorcio 1997: 122)
35,0 % 12,4 % 35,2 % 17,4% världen/Europa 18,1 % 18,8 % 16,1 % Källa: Undersökning IARD 1986 och 1991, (citeras i Biorcio, 1997:122)
While the majority of Italians have a sense of national pride as reported above, they are evenly divided with regard to the future structures of the Italian state.
Medan majoriteten av italienarna har en nationell stolthet, vilket framgår av tabellen ovan, är åsikterna jämnt fördelade om hur den italienska staten skall se ut i framtiden.
Around one third (34.9 per cent) wish to maintain the status quo, but around two thirds seek a more or less radical decentralization of the state along either regionalist/localist (33.5 per cent) or federalist (31.6 per cent) lines.
Ungefär en tredjedel (34,9%) vill behålla status quo, men ungefär två tredjedelar eftersträvar en mer eller mindre radikal decentralisering av staten, enligt antingen en regional/lokal linje (33,5%) eller en federal (31,6%).
Among those who advocated some kind of federalist structure, 6.7 per cent would like to see a federal Italy with three large macroregions (the North, the Centre, and the South), 4.9 per cent a confederation with the possibility of independence for the three macroregions, and 20.9 per cent a federal state with the present regions as the subfederai entities with increased powers (Limes 1996).
Bland dem som förespråkade någon sorts federal struktur önskade 6,7 % ett federalt Italien med tre stora makroregioner (norra delen,
The most serious challenge to, but also the greatest opportunities for, regional and local democracy in Italy comes from the crisis of the Italian state itself (Bull and Rhodes 1997).
Den allvarligaste utmaningen - men också det bästa tillfället - för kommunal och regional demokrati i Italien kommer från krisen inom den italienska staten (Buil och Rhodes, 1997).
According to D'Alimonte and Bartolini (1997: 110), there have been "four fundamental changes with respect to the past: (1) a new vitality in the field of electoral reform, entailing significant changes to all electoral laws apart from those regulating European elections; (2) a high turnover of political and parliamentary elites with a distancing of many (but not all) sectors from the influence of the parties and pre-1994 governments; (3) a reorganisation of the old centre parties, substituted by new formations or presented under new names, winning minimal shares of the vote and split into different groups; (4) a radical realignment of electoral coalitions and of the experimental coalitions of 1994 to 1996—the most innovative element of which was the entry into government of the two parties which historically had been excluded from power, namely the Democratic Party of the Left (PDS)—the former Italian Communist Party (PCI)— and National Alliance (AN), the former Italian Social Movement".
Enligt D'Alimonte och Bartolini (1997: 110)har det skett fyra grundläggande förändringar: (1) en ny vitalitet på valreformens område som medfört betydande förändringar av alla vallagar utom de som reglerar Europavalen, (2) en stor omgruppering av den politiska och parlamentariska eliten med ett fjärmande av många (men inte alla) sektorer från partiemas och "före 1994"-regeringarnas inflytande, (3) en omorganisering av de gamla mittenpartierna, ersatta av nya grupperingar och presenterade med nya namn, som fick minimala andelar av rösterna och fördelades på olika grupper, (4) en radikal omgruppering av valkoalitioner och 1994-1996 års experimentkoalitioner - vars mest innovativa inslag var inträdet i regeringen av två partier som tidigare varit utestängda från makten, nämligen Demokratiska vänsterpartiet (PDS), före detta Italienska kommunistpartiet (PCI) och Alleanza Nazionale (AN), före detta Movimento Sociale Italiano (MSI) (nyfascistiskt parti).
This has been described as a transition from the old democratic system known as the partitiocrazia, which was based on the power (and, eventually, the corruption) of the old political parties, to another democratic system less dependent on the parties and more grounded on institutions and institutional leaderships (Pasquino 1997).
Detta har beskrivits som en övergång från det gamla demokratiska systemet som kallas partitocrazia (partivälde), vilket byggde på de gamla politiska partiemas makt (och så småningom deras korruption), till ett annat demokratiskt system, mindre beroende av partierna och mer grundat på institutioner och institutionellt ledarskap (Pasquino, 1997).
A Bicameral Constitutional Committee was set up in 1997 with four subcommittees, each of which was to tackle four questions: (/') the nature of the state; (ii) the form of government; (iii) the type of parliament; and (iv) the 'system of guarantees', that is the judicial system.
En grundlagskommitté med representanter från båda kamrama bildades 1997 med fyra underkommittéer som var och en skulle behandla en av fyra frågor: (1) statens karaktär, (2) formen av regering, (3) typen av parlament och (4) garantisystemet, d.v.s. rättssystemet.
With regard to the form of government the options are: presidential, semi-presidential, neo-parliamentary, classical parliamentary.
Vad gäller formen av regering är alternativen: presidentstyre, presidentstyre med regering av annan partifärg, nyparlamentarism, klassisk parlamentarism.
With regard to the form of the state the issue is whether it ought to be federalist or otherwise and, if federalist, what kind of federalist structure (ibid.).
Vad gäller staten är frågan om den bör vara federalistisk och i så fall vilken sorts federalistisk struktur den skall ha (samma källa).
Some of the opinions of Italian citizens on these questions have been outlined above (3.4).
En del av de italienska medborgarnas åsikter i dessa frågor har redovisats ovan (3.4).
4.1.1 The Transformation of the Italian Parties
De italienska partiernas omvandling
With the 1994 elections, a new configuration of parties had come into existence with most of the older parties transformed.
Med 1994 års val hade en ny uppsättning partier uppstått, de flesta ur gamla partier som omvandlats. Kampen om regeringsmakten koncentrerades nu på valallianser.
There are over forty parties in parliament, defined as being in receipt of state funding, and about eleven parliamentary groups.
Det finns över 40 partier i parlamentet, definierade som organisationer som får statligt stöd, och ungefär 11 parlamentsgrupper.
The right-wing alliance, the Polo della Libertà (Freedom Pole), comprises primarily: Forza Italia (Berlusconi), the Alleanza Nazionale (National Alliance, formerly the
Högeralliansen - Polo della libertà - består främst av Forza Italia (Berlusconi), Alleanza Nazionale (före detta nyfascistiska MSI) och Centro Cristiano
neo-fascist MSI), and the Centro Cristiano Democratico (Christian Democratic Centre, conservative former Christian Democrats).
Democratico (konservativa, före detta kristdemokraterna). Lega Nord ingick i alliansen en kort tid 1994.
The Northern League was briefly a member of this alliance in 1994.
Mitten-vänstern är nu organiserad kring l'Ulivo (Olivträdsalliansen).
The centre-left is now organized around L'Ulivo (the Olive Tree) alliance; it comprises primarily: the Democratici di Sinistra (Left Democrats—ex-PDS, formerly PCI) with minor left-wing allies, the Partito Popolare Italiano (Italian People's Party, centre-left former Christian Democrats), and Rinnovamento Italiano (Italian Renewal, a movement of reformist technocrats led by L. Dini).
Den består främst av Democratici di Sinistra (Vänsterdemokraterna - före detta PDS, tidigare PCI) med mindre vänsterpartier som allierade. Partito Popolare Italiano (mitten-vänstern, f.d. kristdemokrater) och Rinnovamento Italiano, en rörelse bestående av reformvänliga teknokrater ledda av Lamberto Dim.
The Olive Tree has formed a minority government and is supported by Rifondazione Communista (Communist Refoundation—the more orthodox successor to the PCI).
Olivträdsalliansen har bildat en minoritetsregering och stöds av Rifondazione Comunista (kommunistisk ombildning - den mer ortodoxa efterträdaren till PCI).