natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Napoleon had set up the prefectoral system as a way of representing the central state and of'ensuring that the activities of the field services but also of the local authorities followed the rules of Republican legality.
Napoleon hade infört prefekten för att garantera den centrala statens representation och säkerställa att underavdelningamas verksamhet - men också de lokala myndigheterna - noga respekterade republikens lagar och regler.
by a complex system of relationships between the prefect and his administrators and les notables (the local politicians) (Crozier and Thoenig 1975; Grémion 1976).
I praktiken var situationen mer komplicerad, och de sociologiska studier som utfördes under 60- och 70-talen har visat att relationerna mellan central och lokal nivå styrdes av ett komplext system av relationer mellan prefekten och hans administratörer och de lokala politikerna (les notables) (Crozier och Thoenig, 1975; Grémion, 1976).
This was a two-way process through which the local political system functioned as a system of mediation between the local society and the state.
Processen fungerade i båda riktningarna: det politiska systemet fungerade som förbindelselänk mellan lokalsamhället och staten.
The notables ensured the loyalty of the local populations while the state ensured that resources were channelled through them to the locality.
De lokala politikerna garanterade befolkningens lojalitet medan staten svarade för att medel kanaliserades via dem till det lokala samhället.
The prefect, in turn, represented his territory as much as he did the state (Machin 1977).
Prefekten var i lika höga grad representant för sitt område som för staten (Machin, 1977).
This system of interlocking relationships between the centre and the local level was reinforced by the cumul des mandats, whereby national politicians hold several political posts at the national and local levels simultaneously.
Detta överlappande förhållande mellan centralmakten och de lokala myndigheterna förstärktes av de många olika uppdrag som de nationella politikerna hade på såväl nationell som lokal nivå.
In some respects their power has been reinforced by the transfer of competencies from the prefect to the presidents of the Conseil général (departmental council) and the Conseil régional (regional council), positions occupied by the grands notables.
I vissa avseenden hade deras makt stärkts efter det att prefektens befogenheter överfördes på ordföranden i Conseil général (departementsfullmäktige) och i regionfullmäktige, ämbeten som innehas av höga lokala politiker (grands notables).
In fact, there is now, according to Mabileau, a new hierarchy of notables: the grands notables (usually the mayors of the large cities) at the summit; next the barons intermédiaires (those holding the position of député and, at the same time, mayor of a medium-sized town, for example); and, at the bottom of the hierarchy, the vassaux (ordinary local politicians who operate as a clientele of the middle group) (Mabileau 1997).
allmänhet borgmästarna i de stora städerna), sedan makthavare på mellannivå (t ex de som samtidigt är deputerade och borgmästare i en medelstor stad) och längst ner vasallerna, (vanliga lokala politiker, som är mellangruppens "skyddslingar" (Mabileau, 1997).
However, the reforms did introduce some significant changes as well (Loughlin and Mazey 1995).
Genom reformerna infördes dock vissa betydande förändringar (Loughlin och Mazey, 1995).
Regions have been given a new status2and have a new democratic legitimacy following the first elections of the regional councils in 1986.
Regionerna fick en ny status2och en ny demokratisk legitimitet efter de första regionfullmäktigevalen 1986. Den viktigaste förändringen efter decentraliseringen var dock fragmentariseringen av det franska förvaltningspolitiska systemet på lokal nivå (Mabileau, 1997).
There is now less planning at the central level, and the state has to some extent disengaged from public policy areas, leaving a situation of competition and even chaos {^démarche chaotique et bricolage institutionnel', according to Mabileau) among the different levels of local government.
För närvarande är planeringen mindre på central nivå och staten har i viss mån minskat sina åtaganden vad gäller den allmänna ordningen, och på så sätt skapat en konkurrenssituation och till och med oordning (en kaotisk åtgärd och institutionellt fuskverk, enligt Mabileau) mellan de olika nivåerna av lokalt styre.
The levels that have gained most from the reforms are the big cities and the departments, since they have acquired new functions and also the resources to meet them.
De nivåer som tjänat mest på reformerna är de stora städerna och departementen som fått nya uppgifter och också resurser för att kunna utföra dem.
The regions have not gained as much as regionalists had hoped and are weak bodies compared to the Spanish Autonomous Communities or the Italian regions.
Regionerna fick inte så mycket som "regionalisterna" hade hoppats på och har mindre makt än de spanska autonoma regionerna och de italienska regionerna.
Nevertheless, they do exist, and this has added an extra layer of complexity to the administrative and political system along with the thousands of small communes.
Men de finns och det har tillfört ännu en komplex dimension till det administrativa och politiska systemet och tusentals små kommuner.
It is doubtful whether decentralization has, in practice, reinforced regional and local democracy in France, rather than simply strengthening the power of the notables.
Det är inte säkert att decentraliseringen i praktiken har stärkt den regionala och lokala demokratin i Frankrike. Den har kanske snarare stärkt les notables makt.
2.1 The National Level
Den nationella nivån
Although France may be regarded as the founder of the concept of the nation state, at the time of the French Revolution, it has had enormous difficulties in adopting a political regime that gives political and institutional expression to this concept.
Trots att Frankrike kan betraktas som instiftare av begreppet nationalstat, vid tiden för Franska revolutionen, har landet haft enorma svårigheter att tillämpa ett politiskt system där detta begrepp får en politisk och institutionell förankring.
Since the Revolution, it has tried several systems, each one succeeding the other by either a revolution or a regime crisis: two Empires, two constitutional monarchies, and five Republics of which the present regime is the Fifth.
Alltsedan revolutionen har man provat flera olika system, som fått ge vika för nästa genom en revolution eller en regimkris: två kejsardömen, två konstitutionella monarkier och fem republiker av vilka den aktuella regimen är den femte.
There has been a tendency to swing between an authoritarian plebiscitary democracy along Napoleonic lines and a fragmented and unstable parliamentary system as during the Third and Fourth Republics.
Man har haft en tendens att vackla mellan en auktoritär folkligt förankrad demokrati efter napoleonska principer och ett splittrat och instabili parlamentariskt system, som under tredje och fjärde republiken.
The current Fifth Republic was designed by De Gaulle to stress the plebiscitary approach.
Den nuvarande femte republiken bildades av de Gaulle för att prioritera ett folkligt förankrat synsätt.
In 1962 there was a referendum changing the Constitution to permit the direct election of the president of the Republic and the 'taming' of parliament.
1962 genomfördes en folkomröstning om en förfatmtagsändring för att möjliggöra direktval av republikens president och för att "tämja" parlamentet.
Under the Constitution of the Fifth Republic, it is the president who is both head of state and government and who nominates the prime minister.
Enligt den femte republikens författning är presidenten både statschef och regeringschef och det är han som utser preitaänriinistern.
He is also responsible for several policy issues, including foreign affairs.
Han är också ansvarig för flera politiska områden, i synnerhet utrikespolitiken.
However, each succeeding president has tempered this aspect and there has been an increasing acceptance of the role of parliament and the importance of the opposition. This has finally resulted in the situation of cohabitation whereby we have seen a Socialist president (Mitterrand) govern alongside a prime minister from the right (Chirac), and a right-wing president (Chirac) alongside a Socialist prime minister (Jospin).
De senaste presidenterna har dock varit mer nyanserade i det avseendet och parlamentets roll och oppositionens betydelse har efterhand fått större erkännande, vilket slutligen mynnade ut i en samregering, där en socialistisk president (Mitterrand) regerade med en preimärminister från högern (Chirac) och en president från högern (Chirac) regerar med en socialistisk preimärminister (Jospin).
Thus, the current French political system may be categorised as 'semi-presidential' (Duhamel 1993).
Det nuvarande franska politiska systemet kan därför kallas "semi-présidentiel" (Duhamel, 1993).
After the election of the Socialists to power in 1981, after 23 years in opposition, France has also seen the development of a Westminster-style polarisation in which there has been an alternation of government power between two party 'blocs' on the left and right of the political spectrum.
Efter valet när socialisterna kom till makten 1981, efter 23 år i opposition, har det uppstått en polarisering
The French Parliament is composed of two houses: the lower house is the Assemblée Nationale (National Assembly) and the upper house is the Sénat (Senate).
Det franska parlamentet består av två kammare: andra kammaren - nationalförsamlingen -och första kammaren - senaten.
The National Assembly has 577 députés (which might be translated into English as 'delegates') elected by universal suffrage (Stevens 1996).
Nationalförsamlingen består av 577 deputerade (som utses vid allmänna val) (Stevens, 1996).
Elections are held under a constituency-based two round system.
Valen är valkretsbaserade och sker i två omgångar.
If a candidate receives 50 per cent of the valid votes cast in the first round, he/she is elected.
Om en kandidat får mer än 50 % av rösterna i första omgången blir han eller hon vald.
However, more often, there is a run-off to the second round when the candidate who wins a simple majority of the votes is elected.
Oftast blir det dock vid en andra omgång som segraren väljs med enkel majoritet.
In 1986 a system of proportional representation was introduced by the Socialist Government, apparently to try to stave off electoral defeat (Stevens 1996).
1986 infördes ett system av den socialistiska regeringen med proportionell representation, uppenbarligen för att undvika ett valnederlag (Stevens, 1996).
However, this did not prevent a right-wing government being elected who then reverted to the original electoral system.
Detta hindrade dock inte en högerregering från att bli vald och sedan återinföra det ursprungliga valsystemet.
The Senate consists of 321 members representing France's local authorities: each electoral constituency consists of one département (department) and its electoral college is made up of the deputies, the conseillers généraux (departmental councillors), the mayors, and the conseillers municipaux (town
Senaten består av 321 ledamöter som företräder de lokala myndigheterna i Frankrike.
councillors) of that department.
Valkretsen är departementet och elektorskåren består av deputerade, departements fullmäktige, borgmästare och senatselektorerna i departementet.
The Senate is important from the point of view of local democracy (or at least from that of the representation of the locality by its grands notables) as it represents the interests of the local authorities (around one third of its members in 1995 were also mayors), and it is able to influence legislation even if it cannot block this completely.
Senaten är viktig när det gäller den lokala demokratin (eller åtminstone vad gäller den lokala representationen av dess grands notables, eftersom senaten företräder de lokala myndighetemas intressen (1995 var ungefär en tredjedel av dess ledamöter också borgmästare) och kan påverka lagstiftningen, även om den inte helt kan blockera den.
Local democracy in France consists of elements of government assigned to territorial communities and managed by elected members, whom the state provides with resources.
Den lokala demokratin i Frankrike består av sektorer av den offentliga förvaltningen som tilldelats kommunerna och regionerna och förvaltas av förtroendevalda som staten förser med medel.
The Jacobin system did not rule out elections: mayors and municipal, district, and departmental councillors were elected and the commissaires de la République—who were later replaced by prefects— represented the nation.
Den jakobinska statsmodellen uteslöt inte val, tvärtom: borgmästare, kommunoch distrikts- och departementsfiillmäktige valdes och republikens ombud (les commissaires) - som sedan ersattes av prefekter - företrädde nationen.
The principle of election extended even to judges and prosecutors.
Valprincipen omfattade till och med domare och åklagare.
In short, this was centralized democracy, which Napoleon was to convert into an authoritarian regime, replacing elected representatives with officials.
Det rörde sig kort sagt om en centraliserad demokrati som Bonaparte omvandlar till en auktoritär regim genom att ersätta de valda ombuden med ämbetsmän.
The prefect, with greater powers, managed the département, the subprefect managed the arrondissement (district), and the mayor managed the municipality.
Prefekten, med ökade maktbefogenheter, styrde i departementet, underprefekten i arrondissementet och borgmästaren i kommunen.
They were advised by notables (local politicians) appointed by the state.
De hade som rådgivare les notables (lokala politiker), utsedda av staten.
The monarchy of July 1830 reintroduced the election of municipal councillors, and the Third Republic set up the conseils généraux—elected departmental councils—and restored the election of the mayor by municipal councils.
Efter julirevolutionen 1830 återinförde julimonarkin val av kommunfullmäktige medan tredje republiken bildade les conseil généraux - valda rådsförsamlingar i departementet - och återinförde att borgmästaren utsågs av kommunfullmäktige.
The basic unit of local government in metropolitan France is the commune (municipality), of which there are 36,750.
I Frankrike (moderlandet) är minsta enheten för lokalt självstyre kommunen (la municipalité). Det finns inalles 36 750.
These entities were the parishes and communities of the Middle Ages, and French people have shown a great attachment to them.
Det är de gamla socknarna och samhällena från medeltiden, och fransmännen är varmt fästa vid dem.
This explains the survival of so many.
Det är därför som så många har överlevt.
However, the vast majority of them are tiny and completely unviable, from a technocratic point of view of their capacity to carry out the tasks of modern government.
De flesta av dem är dock mycket små och deras förmåga att utföra en modem förvaltnings uppgifter i dagens teknokratiska samhälle är mycket begränsad.
Twenty-two thousand have less than 500 inhabitants, and 10,000 have between 500 and 2,000 inhabitants (Stevens 1996).
22 000 har mindre än 500 invånare och 10 000 mellan 500 och 2 000 (Stevens, 1996).
Half of the population of 57 million in metropolitan France live in the 2 per cent of communes with over 10,000 inhabitants while thrity-six communes are cities of over 100,000 people (ibid.).
Hälften av Frankrikes 57 miljoner invånare bor i de 2 % kommuner som har över 10 000 invånare, medan 36 kommuner är städer på över 100 000 invånare (samma källa).
two rounds whereby the list that obtains an absolute majority in the first round or a simple majority in the second receives half of the seats; the other half are distributed proportionately among the winning list and the other lists.
I kommuner med mer än 3 500 invånare väljs fullmäktige genom ett listsystem i två omgångar; den lista som har fatt absolut majoritet i den första omgången eller enkel majoritet i den andra får hälften av platserna.
The municipal council administers the affairs of the commune* as well as voting its budget and administering its finances4.
Kommunfullmäktige sköter kommunens löpande verksamhet3, antar dess budget och sköter dess finanser4.
The key figure in the commune is the mayor.
Nyckelpersonen i kommunen är borgmästaren.
One commentator describes him/her as 'the gentle autocrat of the commune, its principal arbitration officer, its father confessor and the guardian of its interests' (Wright 1983).
En kommentator beskriver honom som något av en envåldshärskare i kommunen, dess främste skiljedomare, biktfader och intressebevakare. (Wright, 1983).
The mayor has two tasks: first, he/she is the representative of the state in the commune responsible for implementing legislation emanating from Paris and for public safety within the commune; second, he/she is the executive officer of the municipal council.
Borgmästaren har två uppgifter: han är först och främst statens representant i kommunen med uppgift att verkställa de lagar som stiftas i Paris samt att garantera den allmänna säkerheten i kommunen, i andra hand är han kommunfullmäktiges verkställande kraft.
Indeed, it has been remarked that the principal task of the almost half a million local councillors in France is to elect the mayors.
Det sägs ibland att de nära en halv miljon kommunfullmäktigeledamöternas främsta uppgift är att välja borgmästare.
Under the system of cumul des mandats, many mayors hold other positions at prefectoral, regional, and national level.
Genom fleruppdragssystemet har många borgmästare andra funktioner på departementsnivå och på regional och nationell nivå.
Many are also members of the government, and usually the president and the prime minister are also mayors of sometimes tiny villages.
Många sitter också i regeringen, och presidenten och preimäiministern är i allmänhet också borgmästare, ibland i mycket små byar.
Many national political figures have been, and are, identified as mayors of large cities: Defferre in Marseille, Chaban-Delmas in Bordeaux, Lecanuet in Rouen, Mauroy in Lille, etc. Several attempts have been made to reduce the number of offices that any one politician may hold.
Många av de nationella politiska förgrundsgestalterna har varit och är kända som borgmästare i stora städer: Defferre (Marseille), Chaban-Delmas (Bordeaux), Lecanuet (Rouen), Mauroy (Lille), osv. Flera försök har gjorts att minska antalet uppdrag som varje enskild politiker får ha.
At present, he or she may not hold more than two positions, one at national and one at the local level.
För närvarande får de inte ha mer än två uppdrag, ett på nationell och ett på lokal nivå.
Prime Minister Jospin has also requested the ministers of his government to give up the position of mayor should they hold that position.
Prermärrninister Lionel Jospin har också bett ministrarna i sin regering att lämna befattningen som borgmästare.
The French departments were set up in 1790 during the French Revolution and were conceived as a 'rational' organization of the territory to break from the system of the Ancien Régime with its great variety of customs and regimes.
De franska departementen bildades 1790 under franska revolutionen och utformades som en "rationell" organisation av landet för att bryta med Ancien Régime och alla dess sedvänjor och system.
The size of the department was determined by the distance covered in a day's horse ride to reach its principal city.
Departementets storlek bestämdes efter den sträcka som man tillryggalade till häst på en dag för att nå huvudorten.
However, despite the vast demographic and socioeconomic changes that have taken place in France over the last 200 years, the boundaries of the departments remain largely the same today as they were then although the number has slightly increased5.
Trots de stora demografiska och socioekonomiska förändringar som ägt ram i Frankrike de senaste 200 åren är
Napoleon retained the departmental structure, but instituted the system of prefects to ensure central control of this territory.
Fullmäktige administrerar kommunen, fattar beslut angående offentliga arbeten, anordnar och organiserar offentliga tjänster, inklusive grundskolans fem första klasser, samt ansvarar för fysisk planering och ger byggnadslov (Duhamel, 1993).
reforms that transferred these functions to the council president (Loughlin and Mazey 1995).
Denna situation kvarstod fram till decentraliseringen 1982-83 då dessa funktioner övergick till rådets ordförande (Loughlin ochMazey, 1995).
The departmental system is closely identified with the Jacobin conception of the state as the one and indivisible Republic, and those French people who cherish this conception are reluctant to see it changed.
Departementssystemet är nära förknippat med det jakobinska begreppet om staten såsom en enda och odelbar republik, och eftersom fransmännen värnar så om detta begrepp ser de ogärna att det ändras.
This explains why the decentralization reforms left this system untouched while at the same time setting up the new regions.
Det förklarar varför decentraliseringsreformen inte kom att ändra på departementen, trots att man samtidigt inrättade de nya regionerna.
In practice, the departments are in a much stronger position than the regions given the range of functions they perform6, the budgets for which they are responsible, and the number of staff which they employ7.
I praktiken är departementen mycket mäktigare än regionerna på grand av olika funktioner som de utövar6, de ansvarar för budgetar och budgetfrågor och för det stora antalet departements anställda7.
The regions are the 'poor relations' of the localgovernment system8.
Regionerna är det lokala styrets "fattiga släktingar"8.
Each region is headed by a conseil régional (regional council), elected by universal suffrage using proportional representation.
Varje region styrs av ett conseil régional (regionråd) som väljs i allmänna val med proportionell representation.
The president of the region is chosen by the council and he/she appoints the executive.
Regionens ordförande utses av rådet bland dess medlemmar och han eller hon har den verkställande makten.
However, 'regionalism' has fitted uneasily into the French politicoadministrative system and was for a long time seen as contrary to the principles of the Jacobin state.
Regionstanken har dock svårt att göra sig gällande i det franska förvaltningspolitiska systemet och har länge ansetts strida mot den jakobinska statens principer.
After the Second World War, regionalism did develop but was primarily concerned with cultural and economic issues and less with the political organization of the state.
"Regionalismen" växte fram efter andra världskriget men rörde mer kulturella och ekonomiska frågor än statens politiska organisation.
In the 1950s there was some régionalisation of the national plan, and functional regions were set up in the 1970s with a responsibility for economic development and some administrative functions.
På 50talet fanns det ett visst mått av decentralisering i den nationella planeringen och funktionella regioner inrättades på 70talet med ansvar för ekonomisk utveckling och vissa administrativa funktioner.
The 1981-2 reforms did strengthen the regions by upgrading their juridical status and setting up directly elected regional councils (Loughlin and Mazey 1995).
I och med reformerna 1981-82 stärktes regionerna, deras juridiska ställning förbättrades och man inrättade direktvalda regionråd (Loughlin och Mazey, 1995).
However, the implementation of the regional aspects of the reforms was delayed by the Socialist Government for political reasons, and elections were not held until 1986.
Olika socialvårdstjänster, vissa vårdtjänster, ansvar för flertalet vägar och vissa broar och hamnar, byggnation och underhåll av grundskolor (mellanstadie- och högstadieskolor (11-16 år) och vissa kulturella aktiviteter.
Furthermore, the elections were held on the same day as the parliamentary elections, and this diluted the importance of the region.
Eftersom regionalvalet dessutom ägde ram på samma dag som valet till nationalförsamlingen förringades regionens betydelse.