natgillin/translations-raw huggingface dataset:
the centenary of cinema department and the European Union. So, I think we are viewed favourably in terms of the quality of our work, but that leaves a feeling of insecurity which returns each year.
Filmen 100 ár vårt arbete, men det finns ändå en känsla av osäkerhet som förnyas varje år.
money, but they have structures, co-operatives and a very efficient form of collective collaboration contrary to France where that only exists for video.
detta endast existerar vad gäller video.
That attitude of cooperation is being introduced somewhat in France in the new generation leaving FEMIS.
Tendensen till samarbete börjar märkas så smått även i Frankrike, i den yngre genera­tionen som kommer ut från FEMIS.
Arnaud Desplechin's team works very willingly on Pascale Ferran's film and vice-versa.
Arnaud Desplechins team arbetar gärna i en film av Pascale Ferran och tvärtom.
It's a trend that arises during periods of financial difficulty, but I think it is a good thing.
Samarbetet utvecklas under ekonomiskt kärva perioder, men jag tycker att det är bra.
Favouring Europe at the Festival is almost done naturally because we're lucky enough that Europe is trying to constitute a single entity while preserving its cultural diversity.
Att favorisera Europa vid festivalen är något näst intill naturligt för vi har den fantastiska turen att Europa försöker bilda en enhet samtidigt som den kulturella mångfalden bevaras.
Europe also allows me to practice solidarity through specific sections.
Europa ger mig också möjlighet att visa min solidaritet genom speciella avdelningar.
For 1997 we're contemplating a section on the Balkans which would take into account the entire geographic area tried by war in former Yugoslavia.
1997 funderar vi på en avdelning om Balkan, som omfattar hela det geografiska område som prövats av kriget i f.d. Jugoslavien.
We would like to help women filmmakers bullied, broken, censured and scarred by the war in their lives and in their art.
Vi skulle vilja hjälpa kvinnliga regissörer som för­tryckts, krossats, censurerats och drabbats av kriget i sitt liv och i sin konst.
- At what level do you still find pleasure and emotion in your work as director of the Festival?
­ Pa vilket sätt finner du fortfarande nöje och stimulans i ditt arbete som chef för festivalen?
The driving force of our motivation comes from the very material that we handle.
Vår energi och motivation beror på det ämne som behandlas.
There is such a discovery of temperaments, of personalities that I feel fortunate to be able to view the pre-screening of films, to have the pleasure of discovering these films, to elaborate programmes so that there is meaning in it.
Man upptäcker tempe­ramenten och personligheter och jag känner mig priviligerad som får se filmerna före premiären, som får möjlighet att upptäcka dem och sedan utarbeta programmen för att genomföra våra projekt.
Trajectories take shape like that of the young Judith Cahen with whom I recently organised a debate and who made "La Croisade" by Anne Buridan.
Det är också intres­sant att se en yrkesbana stakas ut, såsom var fallet med den unga Judith Cahen, som jag nyligen organiserade en debatt tillsammans med och som regisserat "la Croisade d'Anne Buridan".
For her it is marvellous.
För henne var det fantastiskt.
She is twenty-something, she is making her first film totally from the motivation and the will to bring thought and awareness into all of her relationships with others.
Hon är i tjugoårsåldern och hennes första film kom till enbart på grund av hennes energi och vilja att uppnå eftertanke och vakenhet i sitt förhållande till andra människor.
The magic of cinema is at work and the work of women filmmakers allows us to dream, makes us better people, changes us and enriches us.
Det är filmens magi som råder och regissörens arbete hänför oss, får oss att känna oss bätt­re, förändrar och berikar oss.
If I get the Festival moving, I am also moved by its films.
Samtidigt som jag driver festivalen, drivs jag också av dess filmer.
It is a feeling of great excitement each and every time.
Det är en mycket upprymmande känsla, som oavbrutet förnyas.
In general, women filmmakers don't let us down and that justifies my own work.
I allmänhet gör oss regissörerna inte besvikna och det räcker för att rättfärdiga det jag gör i mitt arbete.
It is funny, because after eighteen years I could abandon this job, which carries heavy responsibilities with it.
Det är lustigt, för efter arton år skulle jag kunna vara less på det här arbetet som för med sig ett tungt ansvar.
The Festival's structure is associative, which implies a certain precariousness and a need for financing measures.
Festivalen är orga­niserad som en förening, vilket innebär en viss osäkerhet och att vi tvingas söka bidrag för att klara oss ekonomiskt.
We don't have any security in terms of our budget, despite the dedication of our partners.
Vi har ingen trygghet vad gäller budgeten, även om våra samarbetspartners är trogna.
The Festival is really helped by a number of ministries in France, the town of Créteil, the Val-de-Marne
Festivalen stöds av ett antal ministrar i Frankrike, av Créteils stad, av departementet Val­de­Marne och av Europeiska unionen.
The work is carried out in teams and that is also what gives it its esteem.
Det här är ett grupparbete och det är också det som utgör en del av tjusningen.
The Festival team is engaged and devoted.
Gruppen bakom festivalen lägger ned myck­et energi på sitt arbete och är trogen.
Each collaborator, man or woman, takes an interest in this systematic research of films.
Varje medarbetare är intresserad av denna syste­matiska forskning om filmen.
The historical importance of it makes it a fascinating task.·
Den historiska insatsen gör det till ett spännande sökande. ·
In this perspective, we also call to your attention the film by one of these critics, Laura Mulvey, Riddles of the Sphinx (1977), which questions the notion of pleasure at the cinema and addresses the "myth" of maternity.
I detta samanhang kan vi också nämna en film av en av dessa kritiker, Riddles of the Sphinx (1977) av Laura Mulvey, som ifrå­gasätter idén att film skall underhålla och behandlar moderskapets "myt".
Although in England there have been fewer films influenced by feminist values (in a sense, they were the ones who sparked off the movement with the films of Jill Craigie and Kay Mander in 1945), this is compensated by the considerable historical research done on women's films from the past, and a near systematic rereading of films considered to be "male chauvinist" in cinema.
Man kan konstatera att det i England fun­nits färre filmer som utmärkts av feministis­ka värden (men det var på sätt och vis här som kvinnorörelsen tog fart med filmer av Jill Craigie och Kay Mander 1945).
A critical streak inspired by work done in American universities developed across the channel with the aim of giving women filmmakers the legitimate recognition they justly deserve.
Detta kompenseras emellertid av ett omfat­tande historiskt forskningsarbete om kvin­nors filmer genom tiderna och en näst intill systematisk genomgång av filmer som karakteriseras av manschauvenism.
67 - 1993) - 20 years of feminist theories on the cinema.
Låt oss nämna namn som Ginette Vincendeau, Bérénice Reynaud (fransk kri­tiker bosatt i USA), Rosalind Coward, Yvonne Tasker... och låt oss också fästa upp­märksamheten på nummer 67/1993 av tid­skriften Cinémaction ­ 20 år av feministisk teori om filmen.
23, she is the first woman director in tele­vision where she directs various programmes.
En hyllning till kvinnorna inom den europeiska filmen risk.Vid 23 års ålder blev hon den första kvinnliga TV-regissören och ledde även flera program.
In 1968, she receives her diploma from the E.O.C.
1968 tog hon examen vid E.O.C, (den statliga film skolan) där hon senare kom att undervisa.
(Official School of Cinema) where she later teaches. In the early eighties she becomes Director­
I bör jan av 80-talet blev hon huvudansvarig för filmen inom kulturdepartementet och mellan 1987 och 1994 innehade hon posten som generaldirektör för Spaniens radio och television.
Emigration cinema
Invandrarfilmerna
European cinema is also emigration cin­ema, and a Portuguese woman once said that on her arrival in France, she felt as though she were "lost in the forest".
När man talar om den europeiska filmen får man inte glömma invandrarfilmerna. En portugisisk kvinna berättade en dag att hon, när hon kom till Frankrike, kände sig "som om hon hade gått vilse i en skog".
North African, Black African, Turk, Portuguese... whose families came to Europe generations ago have profoundly questioned the dominant cultures.
Kvinnor från Maghreb och andra delar av Afrika, Turkiet med flera länder som lever i Europa sedan flera generationer tillbaka har starkt ifrågasatt de dominerande kulturerna.
In Spain, Pilar Miro, born in Madrid in 1938, experiences censorship already by her second film El Crimen de Cuenca (1979) which looks at the famous case of an innocent political prisoner who is tor­tured to death by the Civil Guard in 1918.
I Spanien fick Pilar Miro, född i Madrid 1938, utstå censuren från och med sin andra film El Crimen de Cuenca (1979), som behandlar det kända fallet med en politisk fånge, som oskyldig torteras till döds av medborgargardet 1918.
The film is prohibited. Pilar Miro is con­demned to six years in prison by military security, but the film becomes one of the great successes of Spanish cinema and her sentence is repealed.
Filmen förbjöds och Pilar Miro dömdes till sex års fängelse av en militär domstol, men El Crimen de Cuenca blev en av den spanska filmens största succéer och straffet upphävdes.
From the very start, her career is an exceptional one. At age
Från för sta början var Pilar Miros karriär exempla-
Film­director and actress, Portugal for another shooting.
Regissör och skådespelerska, Portugal
­ Maria, you are a young actress and director in Portuguese cinema, how did you go about acquiring a European, and now international, stature?
- Maria, du är en ung skådespelerska ocli regissör inom den portugisiska filmen. Hur har du gjort för att vinna berömmelse i Europa och nu även internationellt?
eign languages, I can accept and even find a certain equilibrium in these numerous experiences.
för en annan inspelning. Tack vare denna utbildning som varit öppen för inlärning av främmande språk kan jag acceptera och till och med finna en viss harmoni i dessa olika erfarenheter.
"Two donkeys in a piano'
"Två åsnor i ett piano"
­ What is the situation of women in Portuguese cinema?
aria de Medeiros, känd i MFrankrike som teater- och filmskådespelerska i filmer av Chantal Åkerman, Christine
κ: of the theatre and cinema in the films of Chantal Åkerman, Christine Laurent, Benoît Jacquot, Suzane Schiffman, Michel Deville or Philippe Kaufman, Maria De Medeiros is a superstar (a very discreet one) in Portugal.
Laurent, Benoît Jacquot, Suzane Schiffman, Michel Deville och Philippe Kaufman, är en (mycket diskret) superstjärna i Portugal.
She is also the director of the full­length film La Mort du Prince (1991).
Hon har även regisserat en lång film, La Mort du Prince (1991).
Portugese culture has always looked out­wards.
Den portugisiska kulturen har alltid varit utåtriktad.
People easily speak two or three languages.
Man talar två eller tre språk med lätthet.
Films are not dubbed and we already see them in their original language as children.
Filmerna är inte dubbade och redan som liten ser man dem i originalversion.
People read a lot of foreign literature.
Man läser mycket utländsk litteratur.
So, I think Portuguese culture in this respect already has an international calling.
Jag tror därför att redan den portugisiska kulturen har en internationell kallelse.
I came to France at the age of i8 to pursue my studies at the university in Paris.
Jag kom till Frankrike när jag var i8 år för att studera vid ett universitet i Paris.
I studied philosophy and I entered the Conservatory to learn theatre.
Jag läste filosofi och kom sedan in på Konservatoriet för att lära mig teater.
I started with French film­makers like Chantal Åkerman and Christine Laurent for film and Brigitte Jacques for theatre.
Jag debuterade med franska regissörer som Chantal Åkerman och Christine Laurent inom filmen och Brigitte Jacques inom teatern.
Recently, for The Woman on the Moon (A. Kimberley), I acted in English. I also learned Spanish
Jag har nyligen spelat in The Woman In The Moon (A. Kimberley) på engelska.
In fact, she is a childhood friend and we share many memories.
Jag har också lärt mig spanska april, maj, juni 1996 · nr. 43
the centenary of cinema retrograde values with regard to women. Personally, I never felt it necessary to be a feminist because my mother was one and I grew up with the impression that every thing had been acquired and therefore I could live peacefully.
Filmen 100 år jag aldrig upplevt det som nödvändigt att vara feminist, för min mor var feminist och jag har växt upp med intrycket att allt redan hade uppnåtts och att jag kunde leva i lugn och ro.
In the films of some male directors, even young ones, I sense a machismo that my father would never have dared take.
I filmer av vissa regissörer, även unga sådana, märker jag en manschauvenism som min far aldrig skulle ha vågat uttrycka.
We are going backwards.
Det är ett steg tillbaka.
Suburban films, for example, do not show women, they have been taken out as if they didn't exist, while in real Ufe they live with great courage in the suburbs.
I filmer om förorter, till exempel, förekommer inga kvinnor - de har evakuerats. Det är som om de inte existerade, medan de i verkligheten tappert lever i förorten.
There is a fear of others, and that fear is at the origin of social rejection.
Människor är rädda för varandra och denna rädsla ger upphov till svår social utslagning.
I owe to my leftist par ents my ability to get close to others and my curiosity of what others are.
Jag har mina vänstersympatiserande föräldrar att tacka för denna förmåga att närma mig andra och vara nyfiken på vilka de är.
But there are also some good surprises in men's cinema, for example Almodovar who succeeds beautifully in portraying women - who tries to understand them, give them dignity and respect.
Men det finns också positiva överraskningar i filmer gjorda av män och jag tänker då på Almodovar som lyckas all deles utmärkt att tala om kvinnor och som försöker förstå dem, ge dem dignitet och vördnad.
she confirms the absolutely important role she plays in Portugal's young and new cinema.
där hon bekräftar att hon intar en mycket viktig plats inom den unga och nya portugisiska filmen.
There are several other women film makers whom I have not worked with and who are making a name for themselves in Portugal like Ana Luisa Guimarães.
Det finns flera andra kvinnliga regissörer, som jag inte arbetat med, som slagit igenom i Portugal, till exempel Ana Luisa Guimarães.
Otherwise, it is the women producers who are increasing in number and even when men are the producers, they tend to give the more demanding jobs to women.
De kvinnliga producenter na ökar för övrigt i antal och även manliga producenter har en tendens att ge ansvarsfulla poster till kvinnor.
This works very well in Portugal because women have an ease with communication, seduction, and I think in some situations, feminine charm works wonders.
Det fungerar bra i Portugal för kvinnorna har lätt för att kom municera och förföra och jag tror att den kvinnliga charmen i vissa fall kan göra underverk.
As regards production and financial games, women also know how to be tough and they manage to negotiate difficult projects and win at that level as well.
Vad beträffar det ekonomiska rävspelet kan kvinnliga producenter också vara tuffa och lyckas förhandla om svåra projekt. De vinner alltså även på det planet.
At the moment, there is a woman advisor to the Prime Minister for Cultural Affairs whose name is Maria Joao Seixas.
Just nu finns en kvinna vid namn Maria Joao Seixa, som arbetar som premiärministerns rådgivare i kulturfrågor.
She has a great deal of experience in cinema, a lot of taste, and we are lucky to have her at that post.
Hon har stor erfarenhet från filmen, god smak och det är tur för oss att hon har fått en sådan befattning. ning.
- European filmmakers (such as Wim Wenders) have made films in Portugal.
- Europeiska regissörer (som Wim Wenders) har spelat in filmer i Portugal.
A very large film studio is being built right now in Lisbon.
I Lissabon bygger man just nu en stor filmstudio.
At what level can Portugal contribute to European cinema?
På vilket plan kan Portugal ge den europeiska filmen någon ting?
- Is there a unique quality in Portuguese cinema?
- Finns det, enligt din mening, något originellt i den portugisiska filmen?
Yes, but there are also problems in diffusing it and it's unfortunate, for example, that Teresa Villaverde's films haven't been on Parisian screens.
Ja, men vi brottas också med distributionsproblem och jag sörjer över att till exempel Teresa Villaverdes två filmer inte visats på Paris biografer.
For the most part, it is a question of Portuguese production.
Till stor del beror det på den portugisiska produktionen.
There is a paradox in your question which is going to make you laugh, but the unique quality in Portuguese cinema is exactly that... its incredible uniqueness (we laugh!), and its boldness.
Det ligger en lustig paradox i din fråga, men den portugisiska filmens originalitet är just att den är så otroligt originell (vi skrattar!) och vågad.
I think that Portugal is one of the last countries where you can make the films you want to make.
Jag tror att Portugal är ett av de sista länder där man kan göra den film man vill.
We can risk surprising things which are no longer possible in a system based on profitability.
Man vågar göra otroliga saker som inte är tillåtna i ett system där lönsamheten sätts i första rummet.
I have just finished shooting a film by the director Joaquim Leitão called Adam and Eve, which seems rather novel to me and which tells the story of a very competent but stressed television reporter who wants to have a baby.
Jag har just spelat in en film av regissören Joaquim Leitão som heter Adam et Eve och som för mig förefaller ganska ny och fräsch. Den handlar om en mycket kompetent men stressad TV-journalist som vill ha ett barn.
It is a commercial film aimed at the general public, but whose portrayal of today's lifestyle seems to me to be very real istic and modern.
Det är en kommersiell film, riktad till en bred publik, men som har ett sätt att se på livet idag som ter sig riktigt och modernt.
In a way we are the heirs of Bunuel, and if Bunuel today wanted to put two donkeys in a piano, I think Portugal is the only place he could do it.
Vi är på sätt och vis Bunuels arvtagare och om Bunuel idag skulle vilja sätta två åsnor i ett piano tror jag inte det vore möjligt någon annanstans än i Portugal.
If films have been made in Portugal it is for economic and cultural reasons.
Orsakerna till att europeiska filmer spelats in i Portugal är ekonomiska och kulturella.
But there is a fascination for what the country can put across, the culture, the hospitality of the people...
Men man är också fascinerad av vad detta land har att erbjuda: kulturen, sättet att bemöta människor...
The Portuguese, strangely enough, resemble Czeckovians or Russians, in that they can be depressed and funny at the same time.
Portugiserna liknar konstigt nog de ryska huvudpersonerna i Tschekhovs böcker och deras sätt att se deprimerade och glada ut på samma gång.
The landscapes are also very beautiful.
Landskapen är också väldigt vackra.
All of these are good reasons to go and shoot films in Portugal.
Det är flera bra skäl till att göra film i Portugal.
But it is also less expensive to film there, because there are some very advantageous production structures.
Men det är inte heller lika dyrt att spela in en film där, för det finns mycket intressanta produktionsstrukturer.
The film set teams work very hard, are very professional and very passionate about cinema.
Inspelningsteamen arbetar hårt, de är mycket professionella och är passionerade filmälskare.
In addition to that, as I said earlier, the technicians speak several languages which makes things easier.
Dessutom, vilket jag nämnde i början, talar teknikerna flera språk vilket förenklar arbetet.
The film A Monte Do Principe (1991), which I showed at the Créteil Festival, was shot at Tobis, an old studio in Lisbon.
Filmen A Monte Do Principe (1991) som jag visade vid festivalen i Créteil spelades in i Tobis, en gammal studio i Lissabon.
It is a very moving place which was very important in its time, a kind of Cinecittà with artificial lakes.
Det är en gripande plats som tidigare var mycket betydelse full, en sorts Cinecittà med konstgjorda sjöar.
But now there is only a hangar, a few trees and a laboratory close to the airport and so it's noisy.
Men nu återstår bara en hangar, några träd och ett laboratorium i närheten av flygplatsen och det är väldigt bullrigt.
Before, it was outside of Lisbon, but now there are low-income-family housing units around and it is like a little box of dreams surrounded by urban misery.
Tidigare låg det här området utanför Lissabon men nu är det hyreshus runt om och det ser ut som en liten "drömlåda" omgiven av stadens fasa.
So it's a good thing that a big studio is being built, but this one shouldn't disappear because it's so charming.·
Det är alltså bra om man bygger en stor studio, men Tobis får inte försvinna för den har trots allt mycket charm. ·
It is odd, but I sense in cinema and per haps in modern society a return to very
Det är konstigt, men jag har en känsla av att vi inom filmen och kanske också i dagens samhälle är på väg tillbaka till tidiga re reaktionära värderingar. Personligen har
Women's path through European film history
En hyllning till kvinnorna Inom den europeiska filmen
Coloured Children (1989) and Welcome to the Terrordome (1995) by Ngozi Onwurah, a brilliant film­maker whose mother was English and father Nigerian, and who questions her own being, while not forget­ting her origins.
Welcome To The Terrordome (1995) av Ngozi Onwurah, en lysande regissör med engelsk mor och nigeriansk far, som är nyfiken på sig själv samtidigt som hon inte glömmer sitt ursprung.
Lesbian and dedicated feminist, Pratibha Pärmar (of Indian origin) made several films, including Khush (1991) and Taboo (1992) before becoming involved in Warrior Marks (1993), a film denounc­ing the pain of the excision of young girls.
Den lesbiska feministen Pratibha Pärmar (av indiskt ursprung) hade gjort flera filmer, bland andra Khush (1991) och Taboo (1992), innan hon gav sig i kast med Warrior Marks (1993), en film som avslöjar vilket lidande omskärelsen innebär för små flickor. Filmen, som argumenterar mot bruket av sexuella stympningar, bygger på en best seller av Alice Walker, "Possessing The Secret Of Joy".
If emigration has existed in cinema since its very beginning, (see certain chapters in this dossier), it was only in the seventies that it became a separate film movement, taking its due place in national cinemas.
Även om filmer om invandring förekommimt ända sedan filmens begynnelse (se andra delar av detta häfte) var det inte för rän på 70talet som invandrarfilmen etablerades som en särskild konstriktning med en plats inom den nationella filmen.
One of the first women's films to take into account Algerian emigration to France was Annie Tresgot's Les Passagers (1971), selected by the Critic Week at the Cannes Festival.
En av de första kvinnofilmerna som uppmärksammade den algeriska emigrationen till Frankrike var Les Passagers (1971) av Annie Tresgot, som fick motta kritikerpriset vid festivalen i Cannes.
It is a report which avoids delica­cy in order to speak respectfully of the lives of Algerian workers.
Det är ett reportage som undviker glättiga känslor för att med respekt tala om de algeriska arbetarnas liv. A Cloche-pied sur les frontières (1976) av Mohand Ben Salarna och Monique Martineau behandlar problemet med att invandrare i andra generationen förlorar sin kultur.
This film was applauded by North Africans as it portrayed an Arab who was neither a bum nor violent.
Denna film hyllades av arabvärlden, eftersom den visar en arab som varken är en "stackare" eller "våldsam".