natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In assessing vertebral deformity on radiographs, the procedure used to obtain images is critical and should be carefully standardised.
Den bästa definitionen för kotfrakturincidens har inte slagits fast, men en 20-procentig eller större minskning i någon av de tre uppmätta kothöjderna (fram, mitt eller bak) är ett relativt specifikt kriterium.
In general terms, preventive strategies may be targeted at everyone in the population or confined to high-risk subgroups.
Den senaste generationen DXA-röntgenabsorptionsmätare kan generera sidobilder av bröst- och ländkotor av god kvalitet, utifrån vilka man kan utföra den morfometriska analysen.
Clinical indications for bone densitometry are shown in Table 4.3.
Denna metod har ännu inte validerats, särskilt inte med avseende på dess reproducerbarhet.
It should be emphasised that bone densitometry is only justified in those individuals in whom the result obtained will influence treatment decisions.
Om det visar sig att MXA är likvärdig med eller bättre än konventionella röntgenmorfotmeriska metoder, är det troligt att den kommer att framstå som den teknik som bör föredras, på grund av dess betydligt lägre stråldos.
Diagnostic uses of bone densitometry may be divided into two categories, namely to assess fracture risk and to confimi or refute a diagnosis of osteoporosis in individuals with vertebral deformity, previous fragility fracture, radiological osteopenia or height loss.
Generellt sett kan förebyggande strategier riktas mot alla i en population eller begränsas till högriskgrupper.
In the former group, if bone density is judged to be insufficiently low to wanant treatment, repeated measurements may be unless the underlying disease has been successfully treated.
Experterna är numera eniga om att populationsbaserad screening av kvinnor i klimakteriet inte kan motiveras.
In the elderly, the hip is the most useful site for bone mineral density assessment because of the unreliability of spinal measurements in this age group.
Om ett sådant angreppssätt inte kan väljas, är den mest rationella metoden för förebyggande och behandling av osteoporos att välja ut
Bone density measurements are also used to monitor the effects of treatment on bone mass.
patienter för bentäthetsmätning på grundval av starka kliniska riskfaktorer (Compston et al., 1995).
The ability of repeated measurements to detect significant changes in individual patients depends on the precision of the measurement technique, the effects of treatment and the expected rate of bone loss in the absence of treatment.
I tabell 4.3 visas kliniska indikationer på bentäthetsmätning.
In many patients, assessment of bone density is the only means by which the effects of treatment can be judged and repeat measurements are likely to improve compliance.
Det bör understrykas att bentäthetsmätning bara är motiverat för de personer, där det erhållna resultatet kommer att påverka beslut om behandling.
Assessment of bone density is also useful in aiding decisions about when treatment may be stopped and whether, subsequently, further intervention is required.
Diagnostisk användning av bentäthetsmätning kan delas in i två kategorier: för att bedöma frakturrisken och för att bekräfta eller förkasta en osteoporosdiagnos hos personer med kotdeformitet, tidigare skörhetsfraktur, radiologisk osteopeni eller minskad kroppslängd.
The same absorptiometry system should be used whenever possible in order to minimise enors due to different machine calibration.
Om bentätheten för den förra gruppen inte anses vara tillräckligt låg för att motivera behandling, kan det komma att krävas upprepade mätningar, såvida inte den underliggande sjukdomen har botats.
It should be noted that the value of broadband ultrasound velocity and attenuation measurements in monitoring the response to treatment has not been validated and that although there is evidence that these measurements can be used to predict fracture risk in elderly women, their predictive value in younger women and their ability to monitor the effects of therapy remain to be established (Glüer, 1997).
Hos patienter med multipla kotdeformationer och hos äldre patienter med höftfraktur, krävs normalt ingen bentäthetsmätning för ställande av diagnos.
Table 4.1: Clinical and historical risk factors for osteoporosis
Hos äldre är höften det lämpligaste området för mätning av benmineraltätheten.
Female gender Age Slight body build Asian or Caucasian race
Det beror på att en ryggradsmätning är opålitlig i den åldersgruppen.
Table 4.2: Methods for the assessment of bone mass
Det bör betonas att värdet av bredbandsultraljud ännu inte har bevisats för att följa hur en patient svarar på behandling.
Dual energy X-ray absorptiometry (DXA)
Kvinnligt kön Ålder Spenslig kroppsbyggnad
Single energy X-ray absorptiometry (SXA)
Tabell 4.2 Metoder för mätning av benmassa
Page 64
Ryggrad:
Previous fragility fracture
0 Bredbandsultraljud attenuering (BUA)
Figure 4.1 : An estimate of Bone Densitometry Equipment (units/million population) in the European Union as of mid 1997
Tabell 4.3 Kliniska indikationer för bentäthetsmätning
D Hip & Spine Equipment ■ Forearm Equipment D Ultrasound Equipment Έ
Starka riskfaktorer föreligger Tidig menopaus ( < 45 år) Förlängd sekundär amenorré Primär hypogonadism
Acknowledgement: Thanks to the Bone Density Equipment Manufacturers for providing the data
Erkännande: Tack till tillverkarna av bentäthetsutrustning för uppgifterna
PREVENTION OF OSTEOPOROTIC FRACTURES
FOREBYGGANDE AV OSTEOPOROTISKA FRAKTURER
The primary aim of any anti-osteoporotic intervention is the prevention of fractures in patients who have not yet fractured or the prevention of progression of the disease in patients who have already sustained a fragility fracture (O'Neill & Papapoulos, 1997). Prevention can be considered according to the stage in the natural history of a disease at which intervention is implemented: • Primary prevention is aimed at subjects with no evidence of disease, by reducing the risk factors for and/or causes of the disease. • Secondary prevention is aimed at those in whom the disease is potentially reversible and in whom intervention may reduce progression. • Tertian' prevention is aimed at those with established disease in whom intervention may limit associated disability or progression. In practice, tertiary prevention is synonymous with treatment of the disease. Preventive strategies can be applied throughout life but firm evidence supporting antifracture efficacy of some of the approaches discussed below is currently lacking.
Det viktigaste syftet med anti-osteoporotiska åtgärder är att förebygga frakturer hos patienter som ännu inte ådragit sig någon fraktur eller att förebygga att progress hos patienter som redan ådragit sig en skörhetsfraktur (O'Neill & Papapoulos, 1997). Förebyggandet kan betraktas utifrån vid vilket steg i sjukdomens naturliga förlopp som åtgärder sätts in. • Primärt förebyggande inriktas på personer utan tecken på sjukdom genom att minska riskfaktorer och/eller sjukdomsorsaker. • Sekundärt förebyggande inriktas på personer hos vilka sjukdomen potentiellt kan vändas och de hos vilka en åtgärd kan sakta ned sjukdomens förlopp. • Tertiärt förebyggande inriktas på personer som har en etablerad sjukdom och där åtgärderna kan begränsa åtföljande funktionsnedsättning eller sjukdomens förlopp. I praktiken är tertiärt förebyggande att jämställa med behandling av sjukdomen. Förebyggande strategier kan sättas in under hela livet, men belägg för antifraktureffektiviteten hos en del av de angreppssätt som presenteras nedan saknas för närvarande.
Management of the patient with osteoporosis may include both non-phannacological and pharmacological interventions; in the following sections the efficacy and financial consequences of such approaches are discussed.
Behandlingen av en patient med osteoporos kan inbegripa både icke farmakologiska och farmakologiska åtgärder. Vi ska nedan diskutera effektiviteten hos och de ekonomiska konsekvenserna av de olika angreppssätten.
5.1 Non-pharmacological interventions
Ickefarmakologiska åtgärder
Several non-pharmacological interventions may reduce fracture risk by increasing peak bone mass, reducing age-related bone loss, decreasing the risk of falling, improving the protective neuromuscular responses associated with falling or reducing the impact of falls.
Det finns flera ickefarmakologiska åtgärder som kan minska frakturrisken genom att öka den maximala benmassan, reducera den åldersrelaterade benförlusten, minska fallrisken, förbättra de neuromuskuläre skyddsmekanismerna i samband med fall eller minska effekten av fall.
Nutritional factors, particularly vitamin D and calcium, and physical exercise have multiple effects, influencing peak bone mass, age-related bone loss and muscle strength; a number of measures can be taken to reduce the risk of falling, as described below, whereas hip protectors reduce the risk of hip fractures occurring after a fall.
Kostfaktorer, i synnerhet D-vitamin och kalcium samt fysisk träning för många effekter med sig; påverkar den maximala benmassan, den åldersrelaterade benförlusten och muskelstyrkan. Som beskrivs nedan kan ett antal åtgärder vidtas för att minska risken för fall, medan höftskydd minskar risken för att fall leder till höftfrakturer.
These have been described in detail in Chapter 3.
Dessa har beskrivits i detalj i kapitel 3.
5.1.2 Prevention of and protection against falls
5.1.2 Förebyggande av och skydd mot fall
Falls are defined as events which result in the conscious subject coming to rest inadvertently on the ground.
Fall definieras som händelser genom vilka medvetna personer oavsiktligt kommer till vila på marken.
Excluded from this definition are falls resulting from loss of consciousness, onset of paralysis, an epileptic seizure or violent trauma.
Fall som beror på medvetslöshet, insättande förlamning, epileptiska anfall eller våldsamma trauman är undantagna från den definitionen.
Falls are common in the elderly; about 30% of individuals older than 65 years fall each year (approximately 17 million Europeans).
Fall är vanliga bland äldre. Cirka 30 % av alla människor över 65 år faller varje år (cirka 17 miljoner européer).
The incidence of falls increases exponentially with age in the elderly and is higher in women than in men.
Fallincidensen ökar exponentiellt med åldern hos äldre och är högre hos kvinnor än hos män.
50% of individuals aged over 80 years will fall and the incidence increases three-fold in residents of long-term care institutions for the elderly (Lauritzen, 1997).
50 % av alla personer över 80 år kommer att falla och incidensen ökar trefaldigt hos de som är intagna på långvårdsinrättningar för äldre (Lauritzen, 1997).
The consequences of falls are increased mortality, injuries, fractures, hospitalisation, permanent disability, psychological problems and social isolation, all of which also increase with age, probably as a result of a concurrent increase in disease-related intrinsic risk factors (Tinetti et al, 1986).
Följderna av fall är ökad mortalitet, skador, frakturer, sjukhusvård, bestående funktionsnedsättning, psykologiska problem och social isolering.
lack of any consistent method of documenting falls which do not result in physical injury makes it impossible to obtain an exact estimate of their burden to society.
Bristen på en konsekvent metod för att dokumentera fall som inte leder till fysiska skador gör det omöjligt att få fram en exakt uppskattning av deras kostnad för samhället.
Most hip and wrist fractures are due to falls.
De flesta höft- och handledsfrakturer beror på fall.
Although only 6° Ό of falls result in fracture and approximately 1% in a hip fracture, the absolute number of fractures resulting from falls is high.
Även om bara 6 % av fallen resulterar i frakturer och cirka 1 % i höftfrakturer är det absoluta antalet frakturer som är resultatet av fall stort.
Prevention of falls is therefore an important potential strategy in the reduction of fracture risk, particularly in the hip.
Att förebygga fall är därför en viktig möjlig strategi för att minska frakturrisken, särskilt vad gäller höftfrakturer.
Nonetheless, although risk factors for falling have been shown to be important independent risk factors for hip fracture in the elderly (Cummings et al, 1995), at present there is no convincing evidence that interventions aimed at reducing the risk of falls decrease the risk of hip fractures.
Icke desto mindre, och även om riskfaktorer för fall har visats vara en viktig oberoende riskfaktor för höftfrakturer hos äldre (Cummings et al., 1995), finns det för närvarande inga övertygande bevis för att åtgärder som syftar till att minska risken för fall minskar risken för höftfrakturer.
5.1.2.1 Risk factors for falls
5.1.2.1 Riskfaktorer för fall
Several population studies (Prudham and Evans, 1981; Tinetti et al, 1988; Campbell et al, 1990; van Weel et al, 1995) have shown that most falls occur in elderly single women and that the most important predictive factor is previous falls.
Flera populationsstudier (Prudham and Evans, 1981; Tinetti et al., 1988; Campbell et al., 1990; van Weel et al., 1995) har visat att de flesta fall drabbar äldre kvinnor och att den viktigaste' förutsägande faktorn är tidigare fall.
Contributing factors include increased sway caused by defective proprioception, impaired vision, diminished physical activity and fitness, reduced walking speed, shorter steps and other gait abnomialities, malformed feet, inappropriate footwear, chronic diseases, and use of medications (including alcohol).
Bland bidragande faktorer kan nämnas ökad ostadighet på grund av försämrad proprioception, nedsatt syn, minskad fysisk aktivitet och sämre fysisk form, sänkt gånghastighet, kortare steg och andra gångabnormiteter, missformade fötter, olämpliga skodon, kroniska sjukdomar och användning av läkemedel (inbegripet alkohol).
The greater the number of disabilities the greater the risk of falling.
Ju fler funktionsnedsättningar, desto större är risken att falla.
Thus in one study (Graafrnans et al, 1996), a risk factor profile was constructed which included immobility, history of stroke, poor mental state, dizziness on standing and orthostatic hypotension; the presence of all these risk factors was associated with an 84% probability of recunent falls over a 28 week period.
I en studie (Graafmans et al., 1996) utarbetades sålunda en riskfaktorprofil som omfattade orörlighet, tidigare stroke, dålig psykisk hälsa, yrsel i stående och ortostatisk hypotension. Om alla dessa faktorer var för handen, ökade sannolikheten för återkommande fall inom 28 veckor med 84 %.
Falls occur when a person undertakes an activity which requires correction of an unexpected displacement and lacks the capacity to conect the displacement in the available time.
Fall sker när en person genomför en aktivitet som kräver korrigering av en oväntad tyngdpunktsförskjutning och saknar förmågan att korrigera tyngdpunktsförskjutningen inom den tid som står till förfogande.
Balance, which is critical in avoiding falls, depends on the conect function of several systems which may be influenced by age-related changes or disease.
Balans, som är avgörande för att undvika fall, är beroende av flera system, som kan påverkas av åldersbetingade förändringar eller sjukdom.
Balance in an upright position is maintained by sensory infonnation about orientation in space, central processing of information from these peripheral structures and performance of the musculoskeletal system (Alexander, 1994).
Balans i upprätt ställning upprätthålls genom sensorisk information om rumsorienteringen, central bearbetning av information från dessa perifera strukturer och det muskuloskeletala systemets funktion (Alexander, 1994).
Adequate vision is particularly important for balance in the elderly.
En tillfredsställande synförmåga är viktig för balansen hos äldre.
Ageing is often associated with impaired visual acuity, increased susceptibility to dazzling and faulty perception of depth; fall victims tend to make mistakes in establishing true vertical and horizontal positions.
Åldrandet medför ofta försämrad synskärpa, ökad tendens till att bländas och en felaktig uppfattning av djup. Personer som faller har en tendens att göra missbedömningar när de fastställer den verkliga vertikala och horisontella positionen. Synen kan ytterligare försämras på grund av sjukdom, till exempel katarakt, glaukom eller maculadegeneration.
Regular visual assessment and, where necessary, correction of visual defects is therefore recommended in the elderly.
En regelbunden synkontroll och vid behov korrigering av synfel rekommenderas därför hos den äldre befolkningen.
Defects in vestibular function should also be treated where possible.
Defekter i den vestibulära funktionen bör också om möjligt behandlas.
A walking stick may be helpful in subjects with impaired proprioception and attention should be paid to appropriate footwear.
En käpp kan vara till hjälp för personer med försämrad proprioception och man bör också vara uppmärksam på valet av lämpliga skor.
Gait and balance training may also be helpful (Hopkins et al, 1990; Hu & Wollacott, 1994). A number of disorders are associated with increased risk of falling through their effects on balance.
Gång- och balansträning kan också vara till hjälp (Hopkins et al., 1990; Hu & Wollacott, 1994). 66
speed of response through exercise programmes should be encouraged; dance may be particularly useful in this respect (Crilly et al, 1989; Hopkins et al, 1990; Sauvage et al, 1992; McMurdo et al, 1993; Mills 1994; Nelson et al, 1994; McMurdo et al, 1995; Skelton et al, 1995).
Förbättrad fysisk kondition, rörlighet och snabbhet i reaktionen genom träningsprogram bör uppmuntras. Dans kan vara särskilt användbar i detta avseende (Crilly et al., 1989; Hopkins et al., 1990; Sauvage et al., 1992; McMurdo et al., 1993; Mills 1994; Nelson et al., 1994; McMurdo et al., 1995; Skelton et al., 1995).
• Psychosocial factors
• Psykosociala faktorer
Factors relating psychosocial condition and lifestyle to falls have not been studied in detail.
Faktorer som är relaterade till psykosociala betingelser och livsstil har inte studerats i detalj.
35% of elderly people with no history of falls and 50% of those who have fallen in the past are afraid of falling.
35 % av den äldre befolkningen som inte tidigare har fallit och 50 % av de som tidigare har fallit är rädda för att falla.
Fear of falling may reduce daily activities and thereby increase the risk of falls and lead to social isolation.
Rädslan för att falla kan minska aktiviteten och därigenom öka risken för att falla och leda till social isolering.
Predisposing factors are previous falls, especially when ability to rise unassisted from the floor is compromised.
Predisponerande faktorer är tidigare fall i synnerhet när förmågan att resa sig på egen hand är nedsatt.
Fear may further decrease the autonomy of the elderly and may lead to institutionalisation (Arfken et al, 1994).
Rädsla kan vidare minska autonomin hos de äldre och därmed leda till institutionalisering (Arfken et al., 1994).
• Drugs and alcohol
• Läkemedel och alkohol
Drugs are the most important modifiable risk factor for falls (Ryynänen, 1994).
Läkemedel utgör den viktigaste modiflerbara riskfaktorn för fall (Ryynänen, 1994).
According to some reports any drug treatment may lead to a cumulative increase in the risk of falling; the higher the number of drugs, the greater the risk.
Enligt vissa rapporter kan alla medicineringar leda till en ytterligare ökad risk för fall, ju större antal läkemedel desto större risk.
These relationships are affected by the diseases for which the drugs are prescribed, which may also be independent risk factors for falling.
Dessa samband påverkas av de sjukdomar för vilka läkemedlen ordinerats vilka också kan utgöra oberoende riskfaktorer för fall.
Many of the drugs commonly used by elderly people have sideeffects which predispose to falls.
Många av de läkemedel som vanligtvis används av äldre har biverkningar som ger fallbenägenhet.
These include dmgs prescribed for cardiovascular diseases which may induce muscular weakness and postural hypotension, anti-inflammatory drugs and analgesics with central nervous system sideeffects and sedatives.
Dessa innefattar läkemedel som ordineras vid hjärt- och kärlsjukdomar vilka kan föranleda muskelsvaghet och postural hypotension, antiinflammatoriska och smärtstillande medel med biverkningar på centrala nervsystemet samt sedativa.
Long-acting sedatives are the only drugs proven to increase the risk of fractures.
Långverkande sedativa är de enda läkemedel som ökar risken för frakturer.
Drug consumption increases with age and is greater in women than men.
Läkemedelskonsumtionen ökar med åldern och är större för kvinnor än för män.
People aged more than 65 years comprise 15% of the population but consume half of prescription medications.
Personer över 65 år utgör 15 % av befolkningen men förbrukar hälften av alla ordinerade läkemedel.
Among the elderly, two-thirds take at least one drug every day, the average being two.
Bland de äldre tar två tredjedelar minst ett läkemedel varje dag och medeltalet ligger på två.
In nursing homes almost all residents are on medications, on average 45 per day, although in some nursing homes a real effort has been made to reduce them (Cummings et al, 1991).
På sjukhem står nästan alla patienter på medicinering, i medeltal 45 läkemedel per dag även om man på vissa sjukhem har gjort en verklig ansträngning att minska dem (Cummings et al., 1991).
Regular adjustment and, where possible, reduction of medications should therefore be strongly recommended.
En regelbunden anpassning och, där möjlighet finns, en minskning av medicineringen rekommenderas starkt.
Alcohol abuse can lead to falls at all ages.
Alkoholmissbruk kan leda till fall i alla åldrar.
In old people, the risk of falling may be increased by interaction of alcohol and other risk factors, especially medications.
Hos äldre personer kan fallrisken öka genom en interaktion av alkohol och andra riskfaktorer, i synnerhet läkemedel.
Although alcohol intake is generally lower in elderly than in younger people, other risk factors present in the elderly may augment the effects of alcohol including interaction with medications.
Även om alkoholkonsumtionen i allmänhet är lägre hos äldre än hos yngre personer kan andra riskfaktorer inklusive läkemedelsinteraktioner öka effekten av alkohol hos äldre.
It should be noted that alcohol may be the cause of frequent or otherwise unexplained falls.
Det bör uppmärksammas att alkohol kan leda till frekventa eller på annat sätt oförklarliga fall.
Improvement of town planning, traffic conditions and the accessibility of public transport is helpful for everyone with a handicap, including the elderly.
Förbättringar i stadsplaneringen, trafiken och tillgången till allmänna kommunikationsmedel är till hjälp för alla med funktionshinder, inklusive den äldre befolkningen.
For example, older people have difficulty crossing streets as traffic lights do not generally provide sufficient time for slowmoving people to cross and uneven paving stones increase the likelihood of falls.
Till exempel har äldre personer problem med att gå över gatan då trafikljusen i allmänhet inte ger tillräcklig tid för personer med nedsatt rörelseförmåga att hinna över och ojämnheter i gatubeläggningen ökar risken för fall.
Attention, therefore, should be paid to these and other environmental factors known to increase the risk of falls (Lilley et al, 1995).
Man bör därför vara uppmärksam på detta samt på andra miljöfaktorer som man vet ökar risken för fall (Lilley et al., 1995).
• Assessment of individual cases
• Bedömning av enskilda fall
Medical history and physical examination should focus on specific issues related to falls as discussed above.
Anamnes och fysisk undersökning bör inrikta sig på specifika problem som kan relateras till fall enligt vad som har diskuterats ovan.
Balance and ability to function during daily activities should be assessed.
Balansen och förmågan att fungera vardagslivet bör bedömas.
Sway testing is important but needs further evaluation in clinical practice.
Svajningstest är viktiga men kräver ytterligare utvärdering klinisk praxis.