natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Results from the Nordic Research on Ageing Studies in Jyväskylä, Finland, Göteborg, Sweden and Glostrup, Denmark showed that sway is closely related to vision, vibration and muscle strength and predicts falls (Era et al, 1997).
Resultat från studier om åldrandet som gjorts i de nordiska länderna Jyväskylä, Finland, i Göteborg, Sverige och i Glostrup, Danmark har visat att svajning är nära förbundet med syn, vibration och muskelstyrka och kan förutsäga om falltendens föreligger (Era et al., 1997).
Many authorities recommend the establishment of fall clinics within geriatric departments (Rubenstein et al, 1990; Tinetti et al, 1994).
Många auktoriteter rekommenderar inrättandet av fallkliniker inom den geriatriska vården (Rubenstein et al., 1990; Tinetti et al., 1994).
As a history of falling is the most important single predictor of future falls, comprehensive assessment of underlying causal factors should be undertaken.
Eftersom tidigare fall är den i särklass viktigaste prediktiva faktorn för framtida fall bör en omfattande bedömning av underliggande kausala faktorer göras.
Falls are multifactorial and some of the medical conditions causing them may be conectable.
Fall beror på många faktorer och vissa medicinska förhållanden som förorsakar dem kan korrigeras.
Balance training has been shown to be effective in the elderly in controlled trials.
Balansträning för äldre har visat sig vara effektivt i kontrollerade studier.
Special techniques are necessary to improve muscle strength, vestibular function and central adaptation.
Speciella tekniker är nödvändiga för att förbättra muskelstyrka, vestibulär funktion och central adaptation.
Apart from these specific measures, fall rehabilitation follows the principles of geriatric rehabilitation and most fallers improve with treatment of medical conditions which cause weakness, pain and anxiety.
Förutom dessa specifika åtgärder följer en rehabilitering efter fall principerna för geriatrisk rehabilitering och de flesta personer som har fallit blir bättre genom behandling av de medicinska tillstånd som orsakar svaghet, smärta och oro.
It is important to promote early restoration of balance and mobility, particularly in older patients who have been confined to a bed or chair.
Det är viktigt att främja ett tidigt återställande av balans och rörlighet, i synnerhet hos äldre patienter som har varit sängliggande eller sittande.
The patient should practice functional exercises such as transferring from chairs and toilets, walking on all types of surfaces and climbing stairs.
Patienten måste genomgå funktionell träning såsom förflyttning mellan stol och toalett, gångträning på alla sorters underlag och träning i trappa.
Ideally, rehabilitation of fall patients should be available in the primary sector (Tinetti et al, 1994; Wagner et al, 1994; Hornbrook et al, 1995; Province et al, 1995; Nyberg et al, 1996).
Idealet skulle vara att ha möjlighet till rehabilitering av patienter med fallbenägenhet inom primärvården (Tinetti et al., 1994; Wagner et al., 1994; Hornbrook et al., 1995; Province et al., 1995; Nyberg et al., 1996).
designs may increase compliance (Lauritzen et al, 1993; Heikinheimo et al, 1996; Lauritzen, 1997).
Utvecklingen av nya utföranden skulle kunna öka anpassningen (Lauritzen et al., 1993; Heikinheimo et al., 1996; Lauritzen, 1997).
• Other measures
• Andra åtgärder
An alami canied by an individual cannot prevent a fall, but ensures quick assistance and provides confidence.
Ett larm som bärs av en person kan inte förebygga ett fall men det kan bidra till att hjälpen snabbt kommer fram och ger trygghet.
Some preventive home visits have focused on falls and structured home visits have been evaluated in several clinical trials (Hendriksen et al, 1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter et al, 1992). Outcomes influenced were, among others, hospital admissions, bed days and emergency calls. Interviews help to discover problem areas and to make decisions about actions and follow-up. A few community-based trials have shown an effect on fractures (Ytterstad, 1996). General recommendations for preventing falls and avoiding environmental hazards are listed in Table 5.1
Vissa förebyggande hembesök har gjorts i syfte att förebygga fall och regelbundna hembesök har utvärderats i ett flertal kliniska prövningar (Hendriksen et al., 1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter et al., 1992). Bland annat påverkades antal inläggningar på sjukhus, antal sjukhusdagar och besök på akutmottagningar. Intervjuer hjälper till att upptäcka problemområdena och att fatta beslut om åtgärder och uppföljningar. Några populationsbaserade studier har påvisat effekter på frakturer (Ytterstad, 1996). Allmänna rekommendationer för att förebygga fall och undvika risker som relateras till miljön finns i tabell 5.1
Exercise transmits loads to the skeleton by at least two mechanisms: direct impact from weightbearing exercise and muscle contraction.
Fysisk aktivitet belastar skelettet genom minst två mekanismer: som en direkt följd av träning med belastning och muskelkontraktion.
Complete immobilisation is associated with loss of up to 40% of total bone mass whereas weightbearing exercise results in site-specific increases in bone mass.
Fullständig immobilisering associeras med förluster av total benmassa på upp till 40 % medan belastande träning resulterar i en ökning av benmassan på belastade ställen.
However, in contrast to the magnitude of the skeletal effects of immobilisation, the amount of bone that can be gained by increasing the level of exercise in active individuals is very small. (Snow et al, 1996; Marcus, 1996).
I motsats till storleken av effekterna på skelettet vid immobilisering är dock volymen av den benmassa som man vinner genom att öka den fysiska aktiviteten hos redan aktiva personer mycket liten. (Snow et al., 1996; Marcus, 1996).
High levels of activity before and during puberty have a larger impact on bone mass than when activity starts at adulthood (Kannus et al, 1995) and several studies have demonstrated a positive conelation between weightbearing physical activity in childhood and adolescence and bone mass; in one of these (Welten et al, 1994), the effect of exercise on peak bone mass was considerably greater than that of calcium intake.
En hög aktivitet före och under puberteten har en större inverkan på benmassan än när den fysiska aktiviteten börjar i vuxen ålder (Kannus et al., 1995) och flera studier har visat en positiv korrelation mellan belastande fysisk aktivitet i barndomen och ungdomen och benmassa. I en av dessa (Welten et al., 1994) visade sig effekten på den maximala benmassan vara betydligt större än kalciumintagets.
There is some evidence that the effects of calcium and exercise on peak bone mass are additive (Kanders et al, 1988).
Det finns vissa belägg för att effekterna av kalcium och fysisk aktivitet på den maximala benmassan kan vara additiva (Kanders et al., 1988).
It should also be noted that vigorous exercise programmes in premenopausal women may have adverse effects on bone mass as they may induce gonadal insufficiency.
Man bör också notera att kraftfull träning hos premenopausala kvinnor kan ha motsatta effekter på benmassan eftersom de kan framkalla en otillräcklig produktion av könshormoner.
As in young adults, there is some evidence that calcium and exercise have additive effects on bone mass in postmenopausal women (Prince et al, 1995).
I två stora befolkningsbaserade europeiska kartläggningar (MEDOS och EPOS) av förekomsten av osteoporotiska frakturer rapporterades det att regelbundna promenader hos medelålders och äldre kvinnor associerades med en minskad risk för kot- och höftfrakturer (Kanis et al., 1992; Siiman et al., 1995).
Overall, the gains from vigorous exercise compared to everyday activities are probably small and must be maintained to presene any effect.
Tvärsnittsstudier kan dock influeras av ett antal confounders och prospektiva studier är nödvändiga för att definitivt kunna påvisa effekterna av fysisk aktivitet på benmassa.
In the elderly, in whom bone loss is often advanced and different degrees of immobilisation are due to sedentary habits or associated disease, vigorous physical activity is contraindicatcd.
I en nyligen utförd metaanalys av 18 prospektiva studier av effekterna av fysisk aktivitet på benförlust hos postmenopausala kvinnor (Bérard et al., 1997) påvisades att måttligt intensiv fysisk aktivitet hade en betydande effekt på benmineraltätheten i ländryggraden men ingen motsvarande effekt upptäcktes på benmassan i lårbenshalsen eller i underarmen.
However, exercise programmes based on balance, strength training and low impact aerobics may be beneficial and there is evidence from randomised controlled studies that such regimens reduce the risk of falls (Sowden et al, 1996).
Träningsprogrammen i dessa studier bestod i att springa, gå, konditionsträning och aerobics.
Walking and stair-climbing can be beneficial and swimming, daily activities, social dancing and group exercises should be encouraged. The principal benefit from an exercise programme is increased muscle strength and endurance.
Ökningar av mellan 2,5 % och 5 % i ryggradens benmineraltäthet har rapporterats hos inaktiva postmenopausala kvinnor efter 7 till 9 månader med ett träningsprogram som innefattade träning vid 70 till 90 % av maximalt syreupptag under 23 timmar per vecka (Hatori et al., 1993; Dalsky et al., 1997) men ingen ytterligare fördel upptäcktes efter 22 månader och den vinst som uppnåtts gick helt förlorad hos de som slutade med träningsprogrammet.
Motivation for long-term compliance is essential for the success of such programmes. The social aspects of exercising in groups can be an effective way to encourage elderly women to participate.
Liksom för yngre vuxna finns det vissa bevis för att kalcium och fysisk aktivitet har additiv effekt på benmassan hos postmenopausala kvinnor (Prince et al., 1995).
A recent meta-analysis of trials of exercise interventions in community-based subjects suggested that it is possible to increase and maintain levels of activity, particularly if the exercise is of moderate intensity and enjoyable, and to reduce falls by 10% (Province et al, 1995).
På det hela taget är vinsterna av mycket kraftfull fysisk aktivitet jämfört med vardagsaktiviteter förmodligen små och måste underhållas för att effekten ska kunna bevaras.
Weightbearing physical activity during childhood and adolescence is positively related to peak bone mass.
Hos äldre personer där benförlust ofta är långt framskriden och där olika grad av immobilisering beror på stillasittande vanor eller bidragande sjukdom, är mycket kraftfull fysisk aktivitet kontraindicerad.
The effects of exercise intervention regimens on bone mass arc modest in postmenopausal women and appear to be limited to the spine.
Träningsprogram som grundar sig på balans, styrketräning och low impact aerobics kan dock vara nyttiga och det finns belägg från randomiserade studier som säger att sådana träningsprogram minskar risken för fall (Sowden et al., 1996).
Adherence to exercise programmes requires motivation; furthermore, the gains in bone mass are not progressive and are likely to persist only for the duration of the exercise.
Promenader och trappträning kan vara nyttiga och simning, vardagsaktiviteter, sällskapsdans och gruppgymnastik bör uppmuntras.
There is no convincing evidence that exercise can prevent bone loss at the menopause or osteoporotic fractures later in life.
Den främsta nyttan med ett träningsprogram är ökad muskelstyrka och uthållighet.
Because of the importance of falls in the pathogenesis of osteoporotic fractures, physical activity in the elderly is likely to have a greater impact on osteoporosis through its effect on falls rather than on bone mineral density.
Motivationen att delta på lång sikt är nödvändig för att dessa träningsprogram ska vara framgångsrika.
When assessing the efficacy of interventions in the prevention of osteoporotic fractures, certain issues need to be considered.
De sociala aspekterna av gruppgymnastik kan vara ett effektivt sätt att uppmuntra äldre kvinnor att delta.
In addition, the natural history of fractures should be taken into account; vertebral fractures, for example, usually occur in cycles.
Belastande fysisk aktivitet under barndoms- och ungdomstiden är positivt relaterad till maximal benmassa.
A study period of three years is generally considered sufficient for the detection of differences in incident fractures and is usually required by regulatory agencies for the approval of anti-osteoporotic drugs.
Effekterna av träningsprogram på benmassa är liten hos postmenopausala kvinnor och verkar begränsa sig till ryggraden.
Hip fractures are events which can be easily registered because patients are admitted to hospital.
Att hålla fast vid träningsprogrammen kräver motivation.
This is not, however, the case with vertebral fractures, about two-thirds of which do not come to clinical attention.
Vinsterna i benmassa är inte progressiva och kvarstår endast under den tid träningen håller på.
Documentation of vertebral fractures in RCT's should therefore be perfonned blind by an objective and precise method on serial X-rays of the spine.
Det finns inga övertygande bevis för att fysisk aktivitet kan förebygga benförlust under menopausen eller osteoporotiska frakturer senare i livet.
Several objective methods for assessing vertebral morphology are used, but it should be noted that there is currently no gold standard for defining a vertebral fracture and some morphometric methods may overestimate vertebral deformities.
Å andra sidan kan fysisk aktivitet ha en betydande effekt för att förebygga fall vilka utgör en mycket stor riskfaktor för frakturer.
Defonnities of previously nonnal vertebrae occurring during the trial rather than progression of pre-existing vertebral deformities should be counted as new events.
På grund av betydelsen av fall i patogenesen för osteoporotiska frakturer har fysisk aktivitet hos äldre personer troligen större effekt på osteoporos genom sina effekter på fall snarare än på benmineraltätheten.
Finally, the number of patients with new vertebral fractures and not the number of new fractures should be analysed.
Dessutom är planerade träningsprogram viktiga för rehabiliteringen av personer med etablerad osteoporos.
5.2.2 Pharmacological agents used in the treatment of osteoporosis.
5.2.1 Prövningsdesign och utfall
Cunent pharmacological interventions for prevention of fractures in patients with osteoporosis aim mainly at reducing bone resorption and bone turnover or stimulating bone formation (Table 5.1).
När man gör en bedömning av åtgärder i förebyggandet av osteoporotiska fakturer måste vissa frågor övervägas.
The majority of available data have been obtained with inhibitors of bone turnover.
Ur metodologisk synvinkel är det bästa sättet den prospektiva randomiserade kontrollerade studien (RCT).
Although beneficial effects of the agents listed in Table 5.2 on bone turnover and/or bone mineral density in postmenopausal women with or without prevalent fractures have been repeatedly shown, there are relatively few randomised controlled studies of their antifracture efficacy.
Randomiseringen garanterar att potentiella confounders fördelas jämnt mellan behandlings- och kontrollgrupperna och minskar risken för systematisk avvikelse i fördelningen av behandlingen. Genom att varken försöksperson eller bedömare känner till vilka åtgärder som har använts minskar möjligheterna till bias vid bedömningen av resultaten.
In the following paragraphs, clinical trials reporting the effects on fracture incidence of treatment with a pharmacological agent are summarised.
Om testet genomförs på ett korrekt sätt kan skillnaderna i resultatet mellan grupperna med stor sannolikhet anses bero på effekterna av åtgärden.
It should be emphasised that not all of these trials were adequately powered to detect differences in fracture rates between the control and treatment groups and the strength of evidence for antifracture efficacy of the different agents varies markedly.
Kliniska studier måste inkludera tillräckligt många patienter för att man statistiskt sett ska kunna dra säkra och kliniskt relevanta slutsatser, och ska planeras över tillräckligt långa perioder för att man ska kunna upptäcka skillnader mellan kontroll- och behandlingsgrupperna.
All patients undergoing treatment should be calcium and vitamin D replete, but there is no evidence that combinations of therapies have greater antifracture efficacy than single agents.
Dessa krav är särskilt relevanta om incidensen för frakturer förväntas bli låg (till exempel förväntar man sig en högre incidens av frakturer hos patienter med låg benmassa och tidigare frakturer än hos patienter med låg benmassa och utan tidigare skörhetsfrakturer).
Finally, these studies were perfonned mainly in women with postmenopausal osteoporosis and their results should not be extrapolated to males or to patients with other forms of osteoporosis.
En studieperiod på tre år anses allmänt vara tillräcklig för att upptäcka skillnader i frakturincidens och krävs vanligtvis av tillståndsmyndigheter för godkännande av läkemedel mot osteoporos.
Of the various pharmacological interventions the efficacy of calcium, vitamin D and oestrogens in preventing fractures has been examined prospectively under RCT conditions in populations at risk, but not selected by any screening procedure.
Dokumentation av kotfrakturer i RCT-studier bör därför göras blint med upprepade röntgenundersökningar av ryggraden, användande en objektiv och exakt metod.
Chapuy et al (1992,1994) studied over 3,000 institutionalised elderly women (mean age 84 years) during treatment with either vitamin D (cholecalciferol) 800 IU/d (20 pg) and calcium 1.2gr/d or placebo for three years.
Flera objektiva metoder för bedömning av kotornas morfologi används men man måste observera att det för närvarande inte finns någon gyllene standard för hur man definierar en kotfraktur och vissa morfometriska metoder kan överskatta kotdeformiteter.
treatment significantly reduced the incidence of new hip fractures by 29% and that of all nonvertebral fractures by 24%.
som nya händelser.
In another study with a comparable number of participants, women and men slightly younger (mean age SO years) but mostly living independently and with a higher calcium intake were given either cholecalciferol 400 IU/d (10 pg) or placebo for a maximum of 3.5 years (Lips et al, 1996).
Slutligen bör antalet patienter med nya kotfrakturer och inte antalet nya frakturer analyseras.
There was no difference in the incidence of hip or other peripheral fractures between the two groups.
5.2.2 Läkemedel som används i behandlingen av osteoporos.
Of particular interest are the results of a recent placebocontrolled trial of the effect of calcium 500 mg/d and cholecalciferol 700 IU/d(l 7.5 pg) in healthy community-based men and women older than 65 years (Dawson-Hughes et al, 1997), with a mean dietary calcium intake of about 700 mg/d.
Dagens farmaka för att förebygga av frakturer hos patienter med osteoporos syftar huvudsakligen till att minska benresorptionen och benomsättningen eller till att stimulera benbildningen (tabell 5.1).
After 3 years, 26/202 (12.9%) subjects treated with placebo and 11/187 (5.9%) of those treated with vitamin D and calcium had sustained nonvertebral fractures, a statistically significant difference.
Majoriteten av tillgängliga data har uppnåtts med läkemedel som inhiberar benomsättningen.
In a further study, not designed to assess fracture incidence, Reid et al (1993) reported that calcium supplements (1 gr/d) given to healthy postmenopausal women with a mean dietary intake of 700 mg/d, significantly reduced the number of symptomatic osteoporotic fractures compared to placebo after 4 years (2/38 women with fractures in the calcium group compared to 7/40 in the placebo group).
Trots att de gynnsamma effekterna av de substanser som finns med i tabell 5.2 avseende benomsättning och/eller benmineraltäthet hos postmenopausala kvinnor med eller utan tidigare frakturer redan har påvisats upprepade gånger, finns det relativt få randomiserade kontrollerade studier av deras effektivitet mot frakturer.
The combined results of these studies underline the need for adequate vitamin D and calcium nutrition in the elderly.
I de följande kapitlen görs en resumé av kliniska studier över hur farmakologisk behandling påverkar incidensen för frakturer.
They emphasise, in addition, the value of vitamin D and calcium supplements in populations at risk, particularly old frail individuals living indoors in nursing homes who have a high prevalence of vitamin D deficiency or insufficiency.
Det bör betonas att inte alla studier hade tillräcklig styrka för att upptäcka skillnaderna i frakturförekomst mellan kontroll- och behandlingsgrupperna och att styrkan i bevisen för att de olika substanserna motverkar frakturer varierar mycket.
In such cases, the native vitamin rather than its active metabolite or analogue should be administered.
Alla patienter som genomgår behandling ska ha tillräckliga doser av kalcium och vitamin D, men det finns inga belägg för att kombinationsbehandlingar är mer effektiva mot frakturer än singelbehandling.
Finally, these and other recent studies demonstrate that it is never too late to consider pharmacological intervention in populations with a high fracture risk.
Slutligen utfördes dessa studier huvudsakligen på kvinnor med postmenopausal osteoporos och resultaten av dem bör inte extrapoleras till män eller patienter med andra former av osteoporos.
The effect of oestrogens (mestranol) or placebo on the prevention of vertebral fractures has been examined in oophorectomized women (Lindsay et al, 1980).
Chapuy et al (1992, 1994) studerade över 3000 institutionsboende äldre kvinnor (medelålder 84 år) under behandling med antingen vitamin D (cholekalciferol) 800 E/d (20 pg) och kalcium 1,2 g/d eller placebo under tre år.
After a median period of 9 years, women treated with oestrogens had a significantly better spine score (assessed morphometrically) and fewer crush fractures (1/58 (1.7%) versus 5/42 (11.9%) in women treated with oestrogens or placebo, respectively).
I en annan studie med ett jämförbart antal deltagare, gav man något yngre män och kvinnor (medelålder 80 år) som huvudsakligen levde i hemmiljö och med ett högre kalciumintag, antingen cholecalciferol 400 E/d (10 pg) eller placebo under högst 3,5 år (Lips et al., 1996).
Published clinical trials of tertiary prevention of osteoporotic fractures are summarised in Table 5.3.
Det fanns inga skillnader i incidensen för höft- eller andra perifera frakturer mellan de två grupperna.
Oestrogens reduce bone turnover and bone loss. Oestrogen receptors have been demonstrated on osteoblasts and on other cells in the bone microenvironment but their precise mechanism of action is not yet known.
Förutom skillnaden i det terapeutiska programmet mellan de två studierna hade den franska gruppen en större prevalens för D-vitaminbrist/insufficiens och uppvisade en mycket större suppression av koncentrationen av parathormon i plasma efter behandlingen än den holländska gruppen.
Numerous large observational studies have provided strong support for the antifracture effectiveness of oestrogens (Hutchinson et al, 1979; Weiss et al, 1980; Paganini-Hill et al, 1981; Ettingeret al, 1985; Kiel et al 1987, Grady et al, 1992; Cauley et al, 1995; Henry et al, 1995).
Särskilt intressanta är resultaten av ett färskt placebo-kontrollerat test avseende effekten av kalcium 500 mg/d och cholekalciferol 700 E/d (17,5 pg) på friska män och kvinnor över 65 år som lever autonomt (DawsonHughes et al., 1997), med ett medelintag av kalcium via kosten på 700 mg/d.
However, data from RCT's in women with osteoporosis are scarce.
Efter 3 år hade 26/202 (12,9 %) personer som behandlades med placebo och 11/187 (5,9 %) som behandlades med vitamin D och kalcium drabbats av icke-vertebrala frakturer; en statistiskt signifikant skillnad.
In one such study, a small number of postmenopausal women with prevalent vertebral fractures were treated
I en ytterligare studie som inte utformats för att bedöma incidensen för frakturer rapporterade Reid et al (1993) att ett kalciumtillägg (lg/d) som gavs till friska postmenopausala kvinnor med ett medelintag via kosten på 700 mg/d