natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Geometric parameters which influence mechanical strength include bone size and, at the hip, femoral neck length; architectural determinants in cortical bone are cortical thickness and porosity and, in cancellous bone, connectivity and trabecular size, shape and anisotropy.
Geometriska parametrar som påverkar mekanisk styrka innefattar benstorlek och, för höften, längden på lårbenshalsen. Faktorer som påverkar uppbyggnaden av det kortikala benet är kortikal tjocklek och porositet och i trabekulärt ben konnektiviteten och trabeklernas storlek, form och anisotropi.
2.6 Age-related changes in bone mass
Åldersrelaterade förändringar i benmassan
During childhood and adolescence there is rapid linear and appositional skeletal growth, the former reaching a maximum between the ages of 15 and 20 years.
Under barndomen och adolescensen sker en snabb linjär och apositionell skelettillväxt, varav den förstnämnda når sin kulmen mellan 15 och 20 års ålder.
Bone mass then continues to increase by appositional growth and the peak bone mass is probably attained during the third decade of life (Figure 2.3). Peak bone mass is greater in men than in women and shows large inter-individual and geographic differences.
Benmassan fortsätter därefter öka genom apositionell tillväxt och maximal benmassa uppnås troligen under det tredje decenniet (Bild 2.3) Den maximala benmassan är större hos män än hos kvinnor och uppvisar stora interindividuella och geografiska skillnader.
The risk of osteoporosis depends both on the peak bone mass achieved in young adulthood and the rate of bone loss later in life.
Risken för osteoporos beror både på den maximala benmassan som uppnåtts i yngre vuxen ålder och på graden av förlust av benmassa senare i livet.
The regulation of peak bone mass is not fully understood but a number of factors have been identified.
Man har inte helt och hållet förstått regleringen av maximal benmassa men ett antal faktorer har identifierats.
Of these the most important are genetic influences; other determinants, which are potentially modifiable, include physical activity, nutritional factors and hormonal status.
Av dessa utgörs de viktigaste av genetisk påverkan. Andra faktorer som potentiellt kan modifieras inbegriper fysisk aktivitet, nutritionsfaktorer och hormonell status.
2.6.1.1 Genetic factors affecting bone mass
2.6.1.1 Genetiska faktorer som påverkar benmassa
Studies in twins indicate that between 60 and 80% of peak bone mass is genetically determined and there is also evidence that some aspects of bone architecture and geometry
Studier av tvillingar visar att mellan 60 och 80 % av den maximala benmassan bestäms genetiskt och det finns också belägg för att vissa aspekter av benvävnadens arkitektur och geometri av relevans för benstyrkan är ärftliga.
A number of potential candidate genes have been explored in linkage and association studies.
Ett antal potentiella kandidatgener har utforskats i kopplings- och associationsstudier.
Although earlier reports indicated that vitamin D receptor gene polymorphisms were strongly related to bone mass (Morrison et al, 1994), subsequent studies have not always confirmed these findings and some have reported the inverse relationship between genotype and phenotype to that originally described (Houston et al, 1996).
Trots att tidiga rapporter visade att genetisk D-vitaminreceptorpolymorfism var starkt relaterad till benmassan (Morrison et al., 1994), har inte senare studier alltid bekräftat dessa fynd och vissa har rapporterat en invers relation mellan genotyp och fenotyp jämfört med vad som ursprungligen beskrevs (Houston et al., 1996).
In a recent study, a polymorphism in the promotor region of the COLI Al gene (the gene encoding synthesis of type 1 collagen) was shown to be significantly related to bone mass in the spine and to the presence or absence of osteoporotic spine fractures (Grant et al, 1996).
I en ny studie har man påvisat att en polymorfism i COLI Al-genens (den gen som kodar syntes av typ 1-kollagen) promotorregion är signifikant korrelerad till benmassan i ryggraden och till närvaron eller frånvaron av kotfrakturer (Grant et al., 1996).
Other candidate genes which are being investigated include the oestrogen receptor gene and cytokine and growth factor genes.
Andra kandidatgener som undersöks inbegriper östrogenreceptorgenen och gener som inverkar på cytokiner och tillväxtfaktorer.
A number of aspects of diet and nutrition influence peak bone mass, including calcium, vitamin D, protein, salt and energy intake.
Ett antal kost- och nutritionsaspekter påverkar den maximala benmassan, inklusive kalcium, D-vitamin, protein, salt samt energiintag.
These are discussed in detail in Chapter 3.
Dessa behandlas utförligt i kapitel 3.
Physical activity has important effects on bone growth and architecture during childhood and adolescence and there is some evidence that higher levels of weightbearing physical activity in childhood and early adulthood are associated with greater bone mass (Slemenda et al, 1994; Välimäki et al, 1994).
Fysisk aktivitet har viktiga effekter på benets tillväxt och arkitektur under barndoms- och ungdomstiden och det finns vissa belägg för att en hög nivå av viktbärande fysisk aktivitet i barndomen och i tidig vuxenålder kan sammanlänkas med större benmassa (Slemenda et al., 1994; Välimäki et al., 1994).
Peak bone mass may also be modified by hormonal factors.
Peak Bone Mass kan också modifieras av hormonella faktorer.
Primary hypogonadism in either sex is associated with low bone mass and secondary amenorrhoea in women, due for example to anorexia nervosa, excessive exercise or chronic disease, results in low peak bone mass and increased risk of osteoporosis.
Primär hypogonadism hos båda könen är associerad till låg benmassa, och sekundär amenorré hos kvinnor, t.ex. på grund av anorexi, överdriven träning eller kronisk sjukdom resulterar i låg maximal benmassa och ökad risk för osteoporos.
There is some evidence that a late menarche is associated with lower peak bone mass.
Det finns vissa belägg för att en sen menopaus är relaterad till lägre maximal benmassa.
Finally, some studies indicate that oral contraceptive use may be associated with higher bone mass, although this finding has not been universal (Mazess & Barden, 1991; Murphy et al, 1993). 2.7 Age-related bone loss
Slutligen visar några studier att användning av orala preventivmedel kan korrelera till högre benmassa, även om dessa fynd inte är universella (Mazess & Barden, 1991; Murphy et al., 1993). 2.7
After peak bone mass has been attained, there is a period of consolidation in which the transverse diameter of the long bones and vertebrae continues to increase by subperiosteal appositional growth.
Efter det att maximal benmassa har uppnåtts äger en period av konsolidering rum under vilken de långa benens och ryggkotornas diameter fortsätter att öka genom subperiostal appositioneil tillväxt.
The age at which bone loss commences is uncertain but is believed to be around the age of 40 years, both in men and women.
Det är oklart vid vilken ålder benförlusten startar, men det anses inträffa runt 40 år både för män och kvinnor.
Bone loss then continues throughout life, affecting both cortical and cancellous bone throughout the skeleton.
Benförlusten fortsätter sedan livet ut och berör både kortikal och trabekulär benvävnad i hela skelettet.
In men, bone loss averages between 0.5 and 1% per year.
Hos män är benförlusten i medeltal mellan 0,5 och 1 % per år.
The question of whether there is a sub-group of women who lose bone more rapidly than normal during the menopause ("fast losers") is controversial.
Frågan om det existerar en undergrupp kvinnor som förlorar benvävnad snabbare än normalt under menopausen ("fast losers") är kontroversiell.
Although there are large variations in rates of menopausal bone loss among individual women, there is no strong evidence that the distribution of rates of loss is bimodal and bone loss measured over longer periods of time shows less variability (Hui et al, 1989).
Trots att det existerar stora skillnader i menopausal benförlust mellan kvinnor finns det inga starka bevis för att spridningen av benförlust är bimodal och benförlust som mäts under längre tidsperioder visar mindre variationer (Hui et al., 1989).
The factors responsible for age-related bone loss are incompletely understood.
Man har ännu inte helt förstått vilka faktorer som styr àldersrelaterad benförlust.
Oestrogen deficiency is an important determinant of menopausal bone loss and premature menopause is associated with a greatly increased risk of osteoporosis.
Östrogenbrist är en viktig faktor för benförlust under menopausen och en för tidig menopaus associeras med en starkt ökad risk för osteoporos.
In men, declining production of sex hormones may also contribute to age-related bone loss, although this is less well documented than in women.
Hos män kan också en minskande produktion av könshormoner bidra till àldersrelaterad benförlust, men detta är inte lika väl dokumenterat som för kvinnor.
Decreasing physical activity with age is another likely contributory factor, both in men and women.
Minskad fysisk aktivitet med åldern är en annan trolig bidragande faktor både för män och kvinnor.
Vitamin D deficiency in the elderly is mainly privational, although reduced renal synthesis of 1,25dihydroxyvitamin D as a result of declining renal function with age and reduced intestinal absorption may also contribute.
Dvitaminbrist hos äldre beror huvudsakligen på minskat intag, även om brist genom minskad renal syntes av 1,25dihydroxyvitamin D på grund av att njurfunktionen minskar med åldern och minskad tarmabsorption kan också bidra.
Finally, calcium deficiency due to reduced intestinal absorption and increased renal excretion may contribute to age-related bone loss.
Slutligen kan kalciumbrist beroende på minskad tarmabsorption och ökad renal utsöndring bidra till àldersrelaterad benförlust.
Primary osteoporosis has traditionally been classified into Type 1 or postmenopausal osteoporosis and Type II, or senile osteoporosis (Riggs & Melton, 1983). Oestrogen deficiency due to declining ovarian function during the menopause is believed to be the major pathogenetic factor responsible for Type I osteoporosis, which is characterised by predominantly cancellous bone loss resulting in vertebral and distal radius fractures and occurs in the first 15-20 years after the menopause. Type II osteoporosis, which occurs in elderly men and women, results from loss of both cortical and cancellous bone and is associated with fractures of the vertebrae and proximal femur. In this type of osteoporosis it is postulated that vitamin D deficiency and secondary hyperparathyroidism are largely responsible for bone loss. However, it is increasingly recognised that multiple pathogenetic factors operate in many cases of osteoporosis and that peak bone mass and, in women, menopausal bone loss, are major determinants of fracture risk at all ages. 34
Primär osteoporos har traditionsenligt klassificerats som Typ I eller postmenopausal osteoporos och Typ II eller senil osteoporos (Riggs & Melton, 1983). Östrogenbrist på grund av minskad äggstocksfunktion under menopausen tros vara den främsta sjukdomsframkallande orsaken för Typ I-osteoporos, vilken karakteriseras av övervägande trabekulär benförlust som leder till kotfrakturer och frakturer på distala delen av radius och som uppstår under de första 15-20 åren efter menopausen. Typ II-osteoporos som uppstår hos äldre män och kvinnor är resultatet av förlust av både kortikal och trabekulär benvävnad och är associerad till frakturer på kotor och proximala femur. För den här typen av osteoporos har föreslagits att Dvitaminbrist och sekundär hyperparatyreoidism bär ett stort ansvar för benförlust. Det är dock mer och mer allmänt vedertaget att ett flertal sjukdomsframkallande faktorer samverkar i många fall av osteoporos och att Peak Bone Mass och, hos kvinnor, benförlust i samband med menopausen är viktiga faktorer för frakturrisker i alla åldrar. Ett antal sekundära orsaker till osteoporos har identifierats. Dessa innefattar medicinering med glukokortikoider, endokrina rubbningar, maligna sjukdomar, immobilisering och ett antal andra orsaker (tabell 2.1).
Table 2.1: Secondary causes of osteoporosis
Tabell 2.1: Sekundära orsaker till osteoporos
Endocrine disorders Primary and secondary hypogonadism Hyperthyroidism Hyperparathyroidism Cushing's syndrome Hyperprolactinaemia lactinaemia
Endokrina rubbningar Primär och sekundär hypogonadism Hypertyreoidism Hyperparatyreoidism Cushings syndrom Hyperprolaktinemi
Malignant disease Myeloma Leukaemia, lymphoma Mastocytosis
Maligna sjukdomar Myelom Leukemi, lymfom Mastocytos
Glucocorticoids Heparin Alcohol
Läkemedel mm Glukokortikoider Heparin Alkohol
Connective tissue disorders Gastrointestinal disease Chronic liver disease Chronic renal disease Post-transplantation Immobilisation
Bindvävssjukdomar Gastrointestinala sjukdomar Kroniska leversjukdomar Kroniska njursjukdomar Posttransplantation Immobilisering
Figure 1 : Schematic representation of bone remodelling in cancellous bone.
Bild 1. Schematisk bild av benombildning i trabekulärt ben.
Reprinted with permission from Compston JE.
Nytryck med tillstånd från Compston JE. Bone morphology: quality, quantity and strength. In: Oestrogen deficiency. Causes and consequences, ed. Shaw RW. Advances in reproductive Endocrinology 1996; 8: 63-84. Parthenon Publishing Group Ltd UK.
Figure 2 : Mechanisms of menopausal bone loss in cancellous bone.
Bild 2. Mekanismer som påverkar trabekulär benförlust under menopausen.
Figure 3 : Age-related changes in bone mass in men and women.
Bild 3. Åldersrelaterade förändringar i benmassan hos män och kvinnor. .
Reprinted with permission from Compston JE. Aliment Pharmacol Ther 1995; 9: 237-50.
Nytryck med tillstånd från Compston JE. Aliment Pharmacol Ther 1995; 9: 237-50. Blackwell Science Ltd.
NUTRITIONAL FACTORS RELATED TO BONE HEALTH
KOSTFAKTORER OCH BENHALSA
In recent years convincing evidence has emerged with respect to effects of calcium on bone health in all age groups.
Under de senaste åren har övertygande bevis dykt upp om effekterna av kalcium på bens hälsotillstånd i alla åldersgrupper.
Intervention and cross-sectional studies have reported a positive effect of calcium on bone mass in children and adolescents (Kanders et al, 1988; Johnston et al, 1992; Dawson-Hughes, 1996) and, in a prospective study, Välimäki et al (1994) reported that dietary calcium intake in childhood and adolescence was positively related to bone mineral density in young women.
Interventionsstudier och tvärsnittsstudier har påvisat en positiv effekt av kalcium på benmassa hos barn och ungdomar (Kanders et al., 1988; Johnston et al., 1992; Dawson­Hughes, 1996) och i en prospektiv studie (Välimäki et al (1994) rapporterades att kalciumintaget via kosten i barndomen och ungdomen korrelerar positivt till benmineraltätheten hos unga kvinnor.
A meta-analysis of 33 studies concluded that there was an overall association between calcium intake and bone mass in premenopausal women (Welten et al, 1995); no conclusions could be drawn about this relationship in men because of insufficient data.
I en meta­analys av 33 studier drogs slutsatsen att det fanns ett generellt samband mellan kalciumintag och benmassa hos premenopausala kvinnor (Welten et al., 1995). Inga slutsatser kunde dras beträffande sambandet för män på grund av otillräckliga data.
In general the most consistent effects of calcium supplementation are observed in the appendicular skeleton and effects on spinal bone appear to be transient (Compston, 1995).
Generellt kan de mest bestående effekterna av kalciumtillskott observeras i det appendikulära skelettet, och effekterna på ryggraden verkar vara övergående (Compston, 1995).
Older women seem to be more responsive than younger postmenopausal women (Dawson-Hughes, 1996).
Äldre kvinnor verkar svara bättre än yngre kvinnor postmenopausalt (Dawson­Hughes, 1996).
The relationship between calcium intake and fracture rate is less certain.
Sambandet mellan kalciumintag och frakturförekomst är mindre säkert.
Whilst some studies have reported inverse correlations between dietary calcium intake and fracture (mainly of the hip), others have not demonstrated any significant correlation and some have even shown a positive conelation between calcium intake and hip fracture (Compston, 1995).
Medan vissa studier har redogjort för inversa förhållanden mellan kostintag av kalcium och fraktur (i huvudsak höftfraktur), har andra inte visat någon signifikant korrelation och vissa har till och med visat en positiv korrelation mellan kalciumintag och höftfraktur (Compston, 1995).
The effects of calcium on bone mass may be mediated, at least in part, by changes in parathyroid hormone secretion.
Effekterna av kalcium på benmassa kan påverkas, åtminstone delvis, av förändringar i utsöndringen av parathormon.
Doses of calcium as small as 250 mg result in acute suppression of serum parathyroid hormone concentrations and low habitual calcium intakes are associated with higher serum parathyroid hormone levels than higher intakes (Kärkkäinen et al, 1996; McKane et al, 1996).
Kalcium i så små doser som 250 mg resulterar i akut sänkning av parathormonkoncentrationerna i serum och ett lågt habituellt kalciumintag är kopplat till högre serum­parathormonnivåer än högre intag (Kärkkäinen et al., 1996; McKane et al., 1996).
The beneficiai skeletal effects of calcium may therefore be mediated via an anti-resorptive effect.
Kalciumets positiva inverkan på skelettet kan därför medieras via en anti­resorptiv effekt.
3.1.1 Calcium requirements and current recommended dietary allowances
3.1.1 Kalciumbehov och aktuella kostrekommendationer
Intestinal calcium absorption shows considerable inter-individual variation and is influenced both by vitamin D status and dietary calcium intake.
Kalciumabsorptionen i tarmen visar betydande interindividuella variationer och påverkas både av D­vitaminstatus och kalciumintag via kosten.
The efficiency of absorption increases with lower calcium intakes and decreases when calcium intake is high; the age-related decline in intestinal calcium absorption is mainly due to reduced production of calcitriol.
Absorptionens effektivitet ökar med lägre kalciumintag och minskar när kalciumintaget är högt. Den åldersrelaterade minskningen i tarmens kalciumabsorption beror huvudsakligen på en minskad produktion av kalcitriol.
There has been considerable dispute over recommendations for dietary calcium intake.
Avsevärd oenighet har rått om rekommendationer angående kalciumintag via kosten.
The present US recommendations (Institute of Medicine, 1997; Table 3.1) are higher in almost all age-groups than the former ones from 1989 (National Institute of Health, 1989), in which the recommended intakes in children, adolescents and postmenopausal women had been criticised as being too low (Nordin & Heaney 1990). The optimal calcium intakes recommended by the NIH Consensus Conference (Table 3.1) are even higher than the new ones from the Institute of Medicine (1997). However, the calculations on which the NIH recommendations are based have also been criticised (Kanis, 1994). Current recommendations for the European Community and the Nordic countries are presented in Table 3.1. 39
De nuvarande amerikanska rekommendationerna (Institute of Medicine, 1997; tabell 3.1) är högre för nästan alla åldersgrupper än de tidigare från 1989 (National Institute of Health, 1989), i vilka de rekommenderade intagen för barn, ungdomar och postmenopausala kvinnor hade kritiserats för att vara för låga (Nordin & Heaney 1990). Det optimala kalciumintaget som rekommenderas av NIH Consensus Conference (tabell 3.1) är till och med högre än de nya från Institute of Medicine (1997). De beräkningar på vilka ΝΙΉ grundar sina rekommendationer har dock också kritiserats (Kanis, 1994). Rekommendationer för Europeiska gemenskapen och de nordiska länderna presenteras i tabell 3.1 39
The daily average calcium intake in some age groups in European countries is shown in Table 3.2.
Det dagliga genomsnittliga intaget av kalcium i vissa åldersgaipper i europeiska länder redovisas i tabell 3.2.
The bioavailability of calcium varies according to the source.
Kroppens förmåga att ta upp kalcium varierar med källan.
Milk and milk products are good sources with both a high calcium content and good bioavailability.
Mjölk och mjölkprodukter är goda källor, vilkas höga kalciuminnehåll kroppen lätt kan tillgodogöra sig.
Fish is also a good source of calcium, particularly if the bones are eaten as well.
Fisk är också en god kalciumkälla., i synnerhet om även benen äts.
Calcium rich mineral waters and some fruit juices are also good sources. Although some vegetable foods have a high calcium content, the bioavailability is often poor (Table 3.3).
Kalciumrika mineralvatten och vissa fruktjuicer är också goda källor Även om vissa vegetariska livsmedel har ett högt kalciuminnehåll, är kroppens förmåga att ta upp det ofta dålig (tabell 3.3).
The bioavailability of calcium may also be adversely affected by other constituents of food, for example dietary fibre, phytates and tannins, although the effects of these are unlikely to be significant in a normal diet.
Kroppens förmåga att ta upp kalcium kan också påverkas negativt av andra beståndsdelar i maten, t.ex. kostfibrer, fytater och tanniner, även om effekten av dessa troligen inte har någon betydelsen i en normal kost.
Policies for the fortification of food with calcium differ between the member states, being very strict in some countries, for example Finland, and more liberal in others such as Belgium.
Policies för att berika livsmedel med kalcium varierar mellan medlemsstaterna. I vissa länder är de mycket strikta, till exempel i Finland, medan de är mer liberala i andra, till exempel i Belgien.
The addition of calcium to foods is not compulsory in any country with the exception of the United Kingdom, where calcium is added to all flours.
Det är inte obligatoriskt att berika livsmedel med kalcium i något land med undantag för Storbritannien, .där kalcium tillsätts allt mjöl.
Other examples of fortification of food with calcium include breakfast drinks (Austria), oatflakes (Denmark), cereals, milk, juices, soy drinks and sweets (Germany), milk (Greece), flour (Iceland and Ireland), milk (The Netherlands) and soy drinks and cereal gruels (Sweden) (Report of SCOOP Task 7.1.1, 1997).
Andra exempel på kalciumberikade livsmedel är frukostdrycker (Österrike), havreflingor (Danmark), flingor, mjölk, juicer, sojadrycker och godis (Tyskland), mjölk (Grekland), mjöl (Island och Irland), mjölk (Nederländerna) och sojadrycker och välling (Sverige) (Rapport från SCOOP Task 7.1.1, 1997).
Two forms of bone disease may accompany vitamin D deficiency.
Två former av bensjukdomar kan följa av D­vitaminbrist.
Severe deficiency results in rickets in children and osteomalacia in adults, these conditions being characterised by defective mineralisation of bone.
Svår brist leder till rakit hos barn och osteomalaci hos vuxna, sjukdomar som kännetecknas av felaktig benmineralisering.
Lesser degrees of vitamin D deficiency are associated with an increase in parathyroid hormone production, resulting in increased bone turnover and bone loss in the absence of any significant mineralisation defect.
En mindre svår D­vitaminbrist förknippas med ökad produktion av parathormon, vilket leder till ökad benomsättning och benförlust utan signifikant mineraliseringsdefekt.
Low serum calcidiol levels, indicating vitamin D deficiency, are common in many elderly populations in western Europe (Wielen et al, 1995) and are believed to contribute to the pathogenesis of fractures, particularly at the hip.
Låga serumkalcidiolnivåer, som tyder på D­vitaminbrist, är vanligt förekommande bland äldre populationer i Västeuropa (Wielen et al., 1995) och anses bidra till frakturpatogenes, särskilt i höften.