natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Women's path through European film history real lite, with a natural and simplified rapport with the camera.
En hyllning till kvinnorna inom den europeiska filmen gerlighetens uppföranderegler utgjorde.
having journeyed to Hollywood return (and only when they return) surrounded with admirable prestige.
De flesta europeiska skådespelerskor som vistades en tid i Hollywood återvände ändå (när de återvände!) omgivna av en stor prestige.
Some who were unable to seduce the Americans, find a second chance in European cinema.
Vissa, som inte lyckades förföra amerikanarna, fick en andra chans inom den europeiska filmen.
That is the case with Anita Ekberg, of Swedish origin, who plays the role of her life in La Dolce Vita (1960) by FeUini (Golden Palm in Cannes).
Så var fallet med svenskan Anita Ekberg, som spelade sitt livs roll i La Dolce Vita (1960) av Fellini (Guldpalm i Cannes).
The sublime Grace Kelly (true, an American), subtle heroine in Hitchcock's detective films, becomes (really and truly) Princess of Monaco...
Den sublima Grace Kelly (som visserligen var amerikanska) var en begåvad hjältinna i Hitchcocks rysare som blev (en verklig och äkta) prinsessa i Monaco...
In short, if Europe dreams of America, America also dreams of Europe, where cinema has taken a truly interesting and modern direction.
Samman fattningsvis, om Europa drömde om Amerika, så drömde också Amerika om Europa, där filmen styrde in på intressanta och moderna spår.
Roger Vadim, a sort of modern Pygmalion, then tries to "launch" Catherine Deneuve (Le Vice et la vertu, 1963) and Jane Fonda (Barbarella, 1968), young actresses that he successively marries.
Roger Vadim, en sorts Pygmalion i modern tid, försökte sedan lan sera Catherine Deneuve (Le Vice et la vertu, 1963) och Jane Fonda (Barbarella, 1968), två unga skådespelerskor som han i tur och ordning gifte sig med, men utan att lyckas få dem att framstå som lika "nya" skapelser som Brigitte Bardot.
He fails, how ever, to create creatures as "fresh" as B.B. In retrospect, it is perhaps in Le Mépris (1963) by Jean-Luc Godard that B.B is most natural.
Med lite perspektiv kan man nog säga att det var i Le Mépris (1963) av Jean-Luc Godard som Brigitte Bardot var mest sig själv.
Her modern style meets the formal avantgarde style of Godard in per fect discord.
Hennes moderna beteende mötte här Godards experimentiella stil i ett lyckligt missförstånd. stånd.
The 60s or the return of women directors with personality
60-talet och de temperamentsfulla regissörernas återkomst
It is not entirely correct to say the return of women directors was in the sixties, as some began shooting films towards the end of the war.
Det är inte helt rätt att ange tidpunkten för de kvinnliga regissörernas återkomst till 60-talet, för vissa av dem började spela in filmer redan i slutet av kriget.
But, little known or too quickly identified with their husbands, they were only rediscovered by feminists in the seventies. enties.
Men de blev aldrig särskilt kända eller identifierades allt för snart med sina makar och återupptäcktes inte förrän på 70talet av feministerna.
God, in fact, is named Roger Vadim and his creation is none other than Brigitte Bardot.
Gud hette egentligen Roger Vadim och hans skapelse var ingen annan än Brigitte Bardot.
It is difficult today to estimate the impact of the film Et Dieu créa la Femme (1956) where, for the first time ever, a next-to-naked woman appears on the screen, and enjoys that nudity.
Det är idag svårt att föreställa sig vilken genomslagskraft filmen Et Dieu créa la Femme (1956) hade, när den för första gången visade en nästan naken kvinna på biografdukarna, en kvinna som verkade njuta av denna nakenhet.
Not a secretive or shocking nudity, as if caught unexpectedly and somehow blamed for it, like the kind that had existed in film and society up until that point, but a modern nudity, that of the beach, the sun and summer, one that is exhibited in plain daylight.
Det var inte fråga om den hemlighetsfulla, skrämda och liksom skuldbetonade nakenhet tagen på bar gärning, som fram till dess existerat inom filmen och i samhället, utan om en "modern" nakenhet: på stranden, i solen och på sommaren, en nakenhet som exponerades i fullt dagsljus.
Brigitte Bardot immediately becomes a "sex symbol" and valiantly puts up with the label which does not really fit her.
Brigitte Bardot blev genast en "sexsymbol" och stod tappert ut med denna etikett, som egentligen inte pas sade henne.
Quite naturally and "innocently" - if we accept the idea that our behaviour is not always the result of conscious intentions -she provokes a resounding scandal which immediately makes her a celebrity.
Genom sin naturlighet och "oskuld" - om man accepterar tanken att ett beteende inte alltid är följden av ett medvetet handlande - framkallade hon en uppseendeväckande skandal som omedelbart gjorde henne känd.
By accepting to be seen by a camera like a model might be "seen" by an artist, she turns upside down the very complicated issue of the representation of women in cinema: to what point and under what circumstances can the actress accept to appear nude in a film?
Genom att acceptera att bli sedd av kameran som en modell betraktas av konstnären, vände hon upp och ned på uppfattningen om hur kvinnan skulle visas på film: hur långt och inom vilka gränser kunde en skådespelerska acceptera att spela naken i en film?
With The Battle of the Blind, Maria Papalios takes as her subject the revolt of a blind community which in 1976 publicly spoke out against the dictatorship.
Låt oss nämna Maria Plytas, romanförfattare, som satte upp Les Fiançailles (1949) för Novak Films, baserad på en succépjäs av Dimitris Bogris.
She shows how an instance of merciless police repression is utilised to that end and is made to stand trial for such side-taking.
Hon spelade sedan in en neorealistisk film med Aleka Katselis och Yanni Arghyris i huvudrollerna, La Louve. Därefter följde Eva, en kärlekshistoria med Manos Katrakis och Aliki Yeorghouli.
Her "sauerkraut" hairdos, her snug sweaters, her chequered skirts... evoke school years, in films like in the street, lib erating women from the constraint of good manners and bourgeois respectability.
Hennes frisyrer, hennes åtsittande jumprar, hennes rutiga kjolar... blev mode, både inom filmen och i verkligheten, och frigjorde kvinnorna från den boja som bor
the centenary of cinema
Filmen 100 år öppna revolt mot diktaturen 1976 och visar hur polisen slår tillbaka detta försök utan förbarmande.
Frieda Liappa, born in 1948, works as a television director and at the same time as a film critic for the magazine "Synchronos Kinimatographos".
Frieda Liappa, född 1948, arbetar som TV­regissör samtidigt som hon är filmkriti­ker vid tidskriften "Synchronos Kinimatographos".
In 1981 she makes her first full-length film ƒ Dromi TisAgapis Ine Nichterini taken from a news item on the suicide of two forty-something sisters.
1981 gjorde hon sin första långfilm, l Dromi Tis Agapis Ine Nichteriui, utifrån en tidningsnotis om två systrar i fyrtioårsåldern som begår själv­mord.
In England, Muriel Box and Wendy Toye illustrate perfectly the total lack of consideration of male critics for the cinema.
I Storbritannien illustrerade Muriel Box och Wendy Toye mycket väl de manliga kritikernas totala brist på aktning för fil­
First, the author of light comedies, and later of novels, she
Den visar den process genom vilken kvinnor vinner respekt för lagen.
(1955), the director makes a satire of British television of the fifties, with a story of a couple, both famous and admired actors, who in reality are on the edge of divorce and bankruptcy.
Med Simon and Laura (1955) gjorde Muriel Box en satir om 50­talets brittiska television, med utgångspunkt från en historia om ett berömt och hyllat skådespelarpar som i verkligheten befann sig på gränsen till skils­mässa och konkurs.
The Truth About Women (1957) adopts the point of view of a young Don Juan in order to show, in a comical way, that women truly are incomprehensible.
I Tlte Truth About Women (1957) tog Muriel Box komedin till hjälp för att visa hur svårförståeliga kvinnor kan vara ur en ung Don Juans synvinkel.
Among the film's cast is Mai Zetterling, an important Swedish actress whom we will speak more of later.
Den svenska skådespelerskan Mai Zetterling, som vi skall prata mer om senare, hörde till dem som distribuerade filmen.
The last of Muriel Box's full-length films, Rattle of a Simple Man (1964), is much harder, showing the hateful relationship between a "big-hearted" prostitute and a particularly vulgar client.
Muriel Box sista långfilm, Rattle of a Simple Man (1964), är tuffare än sina föregångare och visar det hatfulla förhållandet mellan en varmhjärtad hora och en synnerligen vulgär kund.
With its attention to detail and a social content entirely new for that era, Muriel Box's films already belong to a pre-feminist genre.
Genom en ytterst omsorgsfull filmning och ett socialt innehåll av för epoken helt nytt slag, kan Muriel Box filmer redan ses i ett pre­feministiskt perspektiv.
slowly climbs each step in the film industry: typist at British Instructional Films, then assisMliriel BOX tant to the director, then film Filmdirector, Great Britain editor, then camerawoman and finally to the post so highly hen we came to make a film on sought after: director.
"När vi skulle göra en film om olika aspekter av feminismen, insåg jag att ingen distributör skulle stödja mig om jag behandlade ämnet alltför allvarligt. Det var ännu på 50­talet, innan hela världen ivrigt började diskutera feminis men.
As an "W the diverse aspects of feminism, I assistant, she works with realised that if I handled the topic too seri- Anthony Asquith, son of a ously, no distributor would support me.
Vi beslutade oss för att göra en komedi med ett djupare underliggande tema, i form av fem originella historier med en skådespelare som förenande länk. Det var The Truth About Women. "
It Prime Minister and talented was still the fifties, before the sixties when director from the forties, and everyone began speaking ardently about Michael Powell (who was the feminism.
Som författare av folk­lustspel, och senare romaner, klättrade hon långsamt uppför alla pinnar i filmens karriärstege: hon började som maskinskriver­ska vid British Instructional Films, blev sedan regiassistent, montageansvarig och kamera­kvinna, för att slutligen nå den så efterlängtade posten som regis­sör.
We decided to make a comedy, preferred director, he too talthough with a troubling background issue, ented, of the famous English in the form of five original stories tied producer Alexander Korda), together by one actor: that film was The while continuing to write plays Truth About Women".· for feminist organisations such as the Women's Institute and National Film Theatre, London the Townswomen's Guild.
Hon arbetade som assistent till Anthony Asquith, son till premiärministern och talangfull regissör på 40­talet, och Michael Powell (en skicklig regissör som arbetade för den engelske pro­ducenten Alexander Körda), samtidigt som hon fortsatte att skriva teaterpjäser för kvinnoor­ganisationer som Women's Institute och Townswomen's Guild.
Her journalist and publicist husband, Sidney Box founds the Verity Films production company.
Hennes man, Sidney Box, journalist och tidningsman, bil­dade ett filmbolag, Verity Films.
From 1953, Muriel Box makes all of its films.
Från och med 1953 regisserade Muriel Box alla hans filmer.
A devoted feminist, all of Muriel Box's concerns of course are reflected in her films.
Som den övertygade feminist Muriel Box är, återspeglas natur­ligtvis detta engagemang i hen­nes filmer.
She begins by making Street Corner (1953). It is the feminist version, with famous actresses such as Peggy Cumins, Anne Crawford, Rosamund John, Dora Bryan..., of a detective film shot two years earlier...
Hon började med att regissera Street Corner (1953), den feministiska versionen av en deckare som spelats in två år tidigare, med berömda skådespe­
Very different from her compatriot, Wendy Toye enters into cinema through dance.
Wendy Toye (född 1917), som var mycket olik sin landsmaninna, kom till fil­men via dansen.
Born in 1917, she begins training as a dancer already at the age of seven, with teachers such as Rambert and Dolin.
Hon började redan vid sju års ålder i dansskola med lärare som Rambert och Dolin.
After starting her career with the Sadler's Wells ballet, she decides to expand her activities and begins choreography, cabaret and musical comedy all at the same time.
Efter sin debut i balet­ten Sadler's Wells beslutade hon sig för att vidga sitt verksamhetsfält till koreografi, kabaré och musikal.
In 1947, she starts her own company "Ballet Hoo by Wendy Toye" while playing roles of dancers in films such as Dance Pretty Lady (1931) and Invitation to the Waltz (1935).
1947 bildade hon sin egen trupp "Ballet Hoo de Wendy Toye" samtidigt som hon spelade dansöser i filmer som Dance Pretty Lady (1931) och Invitation to the Waltz (1935).
She even directs the choreography and several dance sequences in some of the films produced by the renowned Alexander Korda (The Thief of Baghdad (1940).
I vissa firmer producera­de av den orubblige Alexander Körda gjor­de hon till och med koreografin och regis­serade flera danssekvenser (The Tliief of Baghdad (1940)).
Wendy Toye's first film, The Stranger Left No Card (1952), filmed in just three weeks with a tiny budget, was acclaimed as a masterpiece by Jean Cocteau when played in Cannes in 1953 where it received the award for the best short-film in the category of fiction.
Wendy Toyes första film, The Stranger Left No Card (1952), som spe­lades in på bara tre veckor med en minimal budget, hyllades som ett mästerverk av Jean Cocteau när den visades i Cannes 1953, där den belönades som bästa kortfilm.
It is the fantastic tale of the arrival of an eccentric to a small, quiet town.
Det är en fantastisk berättelse om en excentrisk man som kommer till en lugn småstad.
The peculiar character, kind at first, hides a real malevolence. But the film's uniqueness lies else where, in its choreographed and "dancing" style.
Denna besynnerliga person, som först verkar trev­lig, döljer en verklig illvilja, men filmens storhet ligger inte där utan i dess koreogra­fiska och dansanta form.
After In the Picture (1953), On the Twelfth Day (1955), nominated at the Venice Festival, and Raising a Riot (1955), a comedy on the reversed roles of a man and woman within a family, Wendy Toye leaves the cinema (where her career will have lasted only 10 years) in order to return to
Efter In the Picture (1953), On the Twelfth Day (1955), som fick en utmärkelse vid festivalen i Venedig, och Raising a Riot (1955), en komedi där en
Women's path through European film history dance and theatre.
En hyllning till kvinnorna inom den europeiska filmen liv med Jacques var våra diskussioner.
Wendy Toye remains an original personality in British theatre for having taken the risk of mixing genres.
man och en kvinna byter roller inom famil­jen, lämnade Wendy Toye filmen (där hen­nes karriär inte varade mer än 10 år) för att återgå till dansen och teatern.
She remains a grand lady of the cinema, both classic and modern - whose every films we await with the same pleasure. sure.
Hon förblir en av de stora inom filmen, på en gång klassisk och modern, och man väntar på hennes nästa film med lycklig och stän­digt förnyad otålighet.
In France, and preceding by several years the first "Nouvelle Vague" films, Agnès Varda (born in 1928) makes La Pointe Courte in 1954, which is to be the begin ning of a remarkable career.
I Frankrike skrev Agnès Varda (född 1928) flera år före "nya vågen"­filmerna La Pointe Courte 1954, som utgjorde början på ett helt enastående livsverk.
Trained as a photographer, she anticipates the defining principles of the movement which was to drastically change the aesthetics and content of cinema.
Hon var utbil­dad fotograf och föregrep de grundläggan­de principerna för denna rörelse som skulle komma att revolutionera filmens skönhet och innehåll.
And in response to F. Truffaut's challenge: "Anyone can be a film-director!" - while "knowing nothing about film-making" - she makes her first film. "I hardly went to the cinema before age 26 when I shot La Pointe Courte.
Det var som en reaktion på F. Truffauts provokation: "Vem som helst kan bli regissör!" och "utan att veta någonting om film" som hon gjorde sin första film: "Vid 26 års ålder, när jag spelade in La Pointe Courte hade jag i stort sett aldrig varit på bio.
I had only seen perhaps ten films in all.
Jag hade inte sett mer än kanske totalt tio filmer.
My family did not go when I was a girl, then as an adolescent I admired the cinema...
När jag var liten gick min familj inte på bio och i tonåren satte jag mer värde på teatern...
It was crazy because I had neither cultural reference, nor pragmatic examples in cinema.
Det var tokigt, för jag hade varken några kulturella referenser eller praktiska exempel inom filmen.
And yet, I filmed without any complexes and that was certainly a fabulous opportunity" (excerpt from an interview published in "Jeune Cinéma", May 1992).
Ändå filmade jag utan komplex och det var för­modligen min lycka" (utdrag ur en intervju publicerad i "Jeune Cinéma", maj 1992).
Born in Sweden, Mai Zetterling (1925-1994) discovers the theatre and, at the young age of 15, commences training in acting at the National Theatre in Stockholm.
Stockholms National­teater vid 15 års ålder.
It is a film directed by Alf Sjöberg from a scenario by Ingmar Bergman, Hets (1944), that leads to her discovery on the big screen.
Det var med Hets (1944) i regi av Alf Sjöberg efter ett manus av Ingmar Bergman, som hon fick sitt genom­brott inom filmen.
Soon afterwards, Rank Organisation in Great Britain offers her a seven year contract.
Hon fick snart ett erbju­dande om ett sjuårskontrakt från Rank Organisation i Storbritannien.
She too is briefly tempted by Hollywood, but her determination drives her toward greater expectations and she remains a truly European actress, director and writer.
Hon locka­des också av Hollywood men hennes beslutsamhet gjorde att hon ställde höga krav och hon förblev en helt europeisk skå­
With her camera hung on her shoulder -at least in the beginning - Agnès Varda places her characters in landscapes (the marshland of La Pointe Courte, the everpresent countryside in Sans Toit ni Loi ...) and she works this environment (which can be urban like in Paris for Cleo de 5 à 7, or Nantes for Jacquot de Nantes...) as a photographer who is conscious of framework, light and perspective effect.
Med kameran på axeln ­ åtminstone i början ­ lät Agnès Varda personerna i sina filmer smälta in i landskapet (träsken i La Pointe Courte, den allestädes närvarande landsbygden i Sans Toit ni Loi...) och hon behandlade omgivningen (som också kunde vara en stad, som Paris i Cléo de 5 à 7, eller Nantes i Jacquot de Nantes...) som fotograf, mån om inramning, ljus och per­spektiveffekter.
That liberty vis-à-vis the profession which she acquired from the start stays forever with her.
Denna frihet i förhållande till yrket, som hon tillägnat sig från första början, övergav henne aldrig.
She launches her production studio "Ciné Tamaris", shifts from full to short-length and from short to full-length and rebels (a little) against the standard lengths and the pressure in shooting.
Hon bildade sitt produktionsbolag "Ciné Tamaris", gjor­de långfilmer och kortfilmer om vartannat, protesterade (lite) mot filmernas standard­längd och trycket vid inspelningarna.
"I only first find the form of the film when shooting it.
"Det är först vid inspelningen som filmen tar form.
For example, I was not sure how to do Sans Toit ni Loi, until after four weeks".
Jag förstod till exempel inte hur jag skulle göra Sans Toit ni Loi, förrän efter fyra veckor".
She and husband Jacques Demy, who dies in 1990, make a beautiful French cinema couple, and she pays a magnificent tribute to him with Jacquot de Nantes (1991): "One of life's pleasures with Jacques was commentary, we shared events and thoughts...".
Agnès Varda och maken Jacques Demy, som avled 1990, utgjorde ett mycket vackert par inom fransk film och hon gav honom en magnifik hyllning i Jacquot de Nantes (1991): "Ett av glädjeämnena i mitt april, maj, juni 1996 · nr. 43
At that moment, Czechoslovakia is in mid-crisis (de-stalinisation with a human face is carried out under the aegis of Dubcek, it is "Prague Spring", bearer of hope, to which invading Soviet troops brutally put an end on 21 August 1968).
"nya vågen", för hennes filmer som nått erkännande över hela världen är märkta av en realism som står i direkt förbindelse med de historiska förhållanden som de återger.
In her first full-length film, O necem jinem (1963), the film-maker compares the lives of two women, one a housewife with no real professional ambition and the other a (true) gymnastic champion.
Tjeckoslovakien befann sig vid den här tiden mitt i en kris (avstalinisering pågick under Dubceks beskydd, men "Pragvåren" -och med den hoppet - fick ett brutalt slut i och med de sovjetiska truppernas invasion den 21 augusti 1968).Vera Chytilovas första långfilm, O necemjinem (1963), är en jämförelse mellan två kvinnors liv, en hushållerska utan yrkesambitioner och en (äkta) elitgymnast.
With the scriptwriter and costume designer Ester Krumbachova, she makes Sedmikrasky (1966), then Ovoce stromu rajskych jime (1969), which is relatively well distributed abroad.
Tillsammans med manusförfattaren och kostymmakaren Ester Krumbachova, gjorde hon Sedmikrasky (1966) och därefter Ovoce stromu rajskych jime (1969), som nådde en relativt stor spridning utomlands.
But later, Vera Chytilova's dynamic nihilism is directed against the regime, and for seven years she is put out of work, until 1976 when she recommences her activities as a film-maker.
Men senare stötte sig Vera Chytilovas uppsluppna nihilism med regimen och hon "friställdes" under 7 år fram till 1976, då hon återupptog sitt arbete som regissör.
Little attracted to the theoretical approach, she elaborates what she calls a "five-year plan" to become a filmdirector.
despelerska, regissör och författare. 1960, vid 35 års ålder, började hon skriva.
She learns the ABCs of cinema by making short films at first and gives herself five years to succeed.
Hon lärde sig filmens ABC genom att först regissera kortfilmer och gav sig själv fem år för att lyckas.
If she fails, she will start acting again!
Om hon misslyckades hade hon bestämt sig för att återgå till att arbeta som skådespelerska.
The BBC finances four of her documentaries which she co-produces with her husband, the Briton David Hughes.
BBC finansierade fyra av de dokumentärfilmer som hon regisserade tillsammans med sin man, den brittiske författaren David Hughes.
In 1963, she produces on her own the short film The War Game which receives a Golden Lion in Venice.
1963 producerade hon själv sin femte kortfilm, The War Game, som vann Guldlejonet i Venedig.
The following year she makes her first full-length film Loving Couples (1964) produced in Sweden.
Följande år undertecknade hon kontraktet till sin första långfilm, Loving Couples (1964), som producerades i Sverige.
In Flickorna (1968), starring Bibi Andersson, Gunnel Lindblom and Harriet Andersson, she tries in her own way to portray the frustrations of modern women who desperately want to change the rules of social relationships - already on top of the events that shake young people and their world.
Hon sökte på sitt sätt i Flickorna (1968) med Bibi Andersson, Gunnel Lindblom och Harriet Andersson, tolka de svårigheter moderna kvinnor upplever när de förgäves försöker ändra de sociala umgängesreglerna. Hon var alltså redan i fas med de händelser som skakade ungdomens värld.
After Love (1982) in which she again teams up with Liv Ullman, she makes Scrubbers (1983) on the life of prisoners.
Efter Love (1982), där hon åter arbetade med Liv Ullman, regisserade hon Scrubbers (1983) om fångars liv.
"Twentyfive years ago", she explains "there were only three types of roles for women in films: the woman who suffered, the secretary and the prostitute".
"För 25 år sedan", sade hon, "fanns det bara tre sorts roller för kvinnor: den lidande kvinnan, sekreteraren och horan".