natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Long-term effects of vertebral fractures include height loss and spinal deformity (kyphosis), which may result in physical disability, reduced lung function, loss of self-confidence and severe curtailment of normal daily activities.
Långtidseffekter av kotfrakturer inbegriper längdminskning och deformering av ryggraden (kyfos), vilket kan resultera i fysisk oförmåga, minskad lungfunktion, brist på självtillit och allvarliga inskränkningar i de normala vardagsaktiviteterna.
Persistent discomfort also occurs in a minority of forearm fracture sufferers, sometimes with deformity and dysfunction.
Bestående obehag uppstår också hos en mindre andel av de som råkat ut för underarmsfrakturer, ibland med deformitet och funktionsrubbningar som resultat.
The long-term morbidity of hip fractures is extremely high, only one-third or less of patients retaining their former level of independence.
Senmorbiditeten till följd av höftfrakturer är extremt hög. Endast en tredjedel eller färre av patienterna behåller sin föregående nivå av oberoende.
Investigation of the patient with osteoporosis should include exclusion of secondary causes (see chapter 2).
Undersökning av patienten med osteoporos bör inkludera att man utesluter sekundära orsaker (se kapitel 2).
Routine haematological and biochemical measurements are usually normal in patients with primary osteoporosis; bone densitometry and radiological assessment provide the main diagnostic tests for osteoporosis and are described in more detail later in this chapter.
Hematologiska och biokemiska rutinmätningar är vanligtvis normala hos patienter med primär osteoporos. Bentäthetsmätning och röntgenundersökningar utgör de huvudsakliga diagnostiska testen för osteoporos och beskrivs mer i detalj senare i detta kapitel.
Fracture is the only clinical manifestation of osteoporosis and occurs at a relatively late stage of the disease, when bone loss may be advanced.
Frakturer är den enda kliniska manifestationen av osteoporos och uppstår i ett relativt sent stadium av sjukdomen då benförlusten redan kan vara långt framskriden.
The development of techniques which enable assessment of bone mass has led to significant advances in the diagnosis of osteoporosis, providing the means to detect osteoporosis before fracture has occurred and to target for intervention those at high risk.
Utvecklingen av tekniker som gör det möjligt att uppskatta benmassan har lett till betydande framsteg i diagnostiken av osteoporos genom att ge möjlighet att upptäcka osteoporos innan frakturerna inträffat och att identifiera och intervenera hos de personer som löper hög risk.
Non-bone mass related factors are also important in the assessment of risk, particularly those which increase the likelihood of falling or interfere with the protective responses resulting from a fall.
Faktorer som inte relateras till benmassa är också viktiga i bedömningen av risker, i synnerhet de som ökar sannolikheten för fall eller stör de normala skyddsreaktionerna vid ett fall.
Potential approaches to the assessment of fracture risk in individuals include bone mineral density measurements, ascertainment of clinical risk factors and assessment of biochemical markers of bone turnover.
Möjliga sätt att bedöma frakturrisken hos individer inbegriper bentäthetsmätning, fastställande av kliniska riskfaktorer och bedömning av biokemiska markörer för benomsättning.
Populationbased screening for osteoporosis cannot at present be justified in any age group and in clinical practice a high-risk strategy is thus adopted to select individuals for bone densitometry, based on the presence of strong clinical and historical risk factors.
Populationsbaserad screening för osteoporos kan för närvarande inte motiveras för någon åldersgrupp och i kliniskt arbete har man alltså antagit en högriskstrategi för att välja ut individer för bentäthetsmätning, grundad på förekomsten av starka riskfaktorer i klinik och anamnes.
Recognition of these risk factors is important not only to target patients for bone densitometry but also because some are potentially modifiable and may therefore be remediable.
Påvisandet av dessa riskfaktorer är viktigt inte bara för att sikta in sig på patienter för bentäthetsmätningar utan också för att vissa är potentiellt modifierbara och därför kan avhjälpas.
4.3.1 Clinical risk factors
4.3.1 Kliniska riskfaktorer
Many risk factors for osteoporosis have been identified (Table 4.1).
Många riskfaktorer för osteoporos har identifierats (tabell 4.1).
In general, risk factor scores show relatively poor specificity and sensitivity in predicting either bone mineral density or fracture risk (Compston. 1992; Ribot et al, 1992); this partly reflects the varying strength and prevalence of the risk factors used.
I allmänhet uppvisar riskfaktorerna relativt låg specificitet och sensitivitet när det gäller att förutsäga såväl mineraltäthet som frakturrisk (Compston, 1992; Ribot et al., 1992) och detta avspeglar till del den varierande styrkan och prevalensen hos de använda riskfaktorerna.
Thus, common but relatively weak risk factors such as cigarette smoking and physical inactivity will have a much greater influence on risk factor scores than relatively uncommon but strong risk factors such as glucocorticoid therapy and hypogonadism.
Vanliga men relativt svaga riskfaktorer som rökning och fysisk inaktivitet får på så sätt ett mycket större inflytande på riskfaktorsiffrorna än relativt ovanliga men starka riskfaktorer som till exempel glukokortikoidbehandling och hypogonadism.
Conversely, risk factors for falling such as visual impairment, reduced mobility and treatment with sedatives, are more strongly predictive of hip fracture in the elderly (Cummings et al, 1995).
Omvänt är riskfaktorer för fall som t.ex. nedsatt syn, minskad rörlighet och behandling med lugnande medel starkare prediktorer för höftfrakturer hos äldre (Cummings et al., 1995).
Hypogonadism is an important risk factor for osteoporosis in both sexes.
Hypogonadism- är en viktig riskfaktor för osteoporos hos båda könen.
In premenopausal women hypogonadism may be primary or secondary to conditions such as anorexia nervosa, exercise-induced amenonhoea, chronic illness, hyperprolactinaemia and gynaecological disorders.
Hos premenopausala kvinnor kan hypogonadism vara primär eller sekundär till tillstånd som anorexi, amenorré utlöst av träning, kroniska sjukdomar, hyperprolaktinemi och gynekologiska störningar.
Premature menopause, either spontaneous or induced by surgery, chemotherapy or radiotherapy is also associated with increased risk of osteoporosis.
För tidig menopaus, antingen den är spontan eller föranledd av ett kirurgiskt ingrepp, kemoterapi eller strålbehandling är också förenade med ökad risk för osteoporos.
In men, hypogonadism may be due to a variety of disorders including Klinefelter's syndrome, hypopituitarism, hyperprolactinaemia and castration, for example after prostatic surgery.
Hos män kan hypogonadism bero på ett antal störningar inklusive Klinefelters syndrom, hypopituitarism, hyperprolaktinemi och kastrering, till exempel efter prostatakirurgi.
Glucocorticoids are widely used for the treatment of a number of diseases including rheumatic disorders, asthma and other lung conditions, inflammatory bowel disease, skin disorders and vasculitic syndromes.
Glukokortikoider används allmänt för att behandla ett antal sjukdomar inkluderande reumatiska sjukdomar, astma och andra lungsjukdomar, inflammatoriska tarmsjukdomar, hudsjukdomar och vaskuliter.
Bone loss is believed to be most rapid in the first few months of treatment and affects both axial and appendicular skeleton.
Benförlusten anses vara snabbast under de första behandlingsmånaderna och berör både axialt och appendikulärt skelett.
It has been demonstrated with both parenteral and oral glucocorticoid therapy; bone loss associated with inhaled glucocorticoid therapy is less well documented although there is some evidence that high doses of inhaled glucocorticoids may have adverse skeletal effects.
Detta har påvisats vid både parenteral och oral behandling med glukokortikoider. Benförlust i samband med inhalation av glukokortikoider är mindre väl dokumenterad, även om det finns vissa bevis för att höga doser av inhalerade glukokortikoider kan ge biverkningar på skelettet.
Although the skeletal response to glucocorticoids may vary between individuals high doses are generally associated with greater adverse skeletal effects, whilst daily doses of prednisolone below 7.5 mg are less likely to result in increased rates of bone loss.
Trots att skelettets svar på glukokortikoider kan variera mellan individer associeras höga doser i allmänhet med större biverkningar på skelettet medan dagliga doser av Prednisolon under 7,5 mg anses med mindre sannolikhet leda till ökad benförlust.
• Past history of fracture
• Tidigare frakturer
A number of studies have demonstrated that a history of fragility fracture is an important independent risk factor for further fracture.
Ett antal studier har visat att tidigare skörhetsfrakturer är en viktig oberoende riskfaktor för ytterligare frakturer.
Thus the presence of two or more prevalent vertebral fractures was associated with a twelve-fold increase in fracture risk for any given bone mineral density (Ross et al, 1991) and women with a past history of nonvertebral fractures were found to have a three-fold increase in the risk of subsequent spine fractures (Wasnich et al, 1994).
Förekomsten av två eller flera kotfrakturer innebar en tolvfaldigt ökad frakturrisk för varje given nivå på benmineraltätheten (Ross et al., 1991) och kvinnor med en bakgrund av andra frakturer befanns ha en trefaldigt ökad risk för framtida kotfrakturer (Wasnich et al., 1994).
affected sites but evidence that lesser degrees of physical inactivity increase the risk of osteoporosis is less well documented.
Fullständig immobilisering leder till snabb benförlust hos de affekterade benen men bevis för att lägre fysisk aktivitet ökar risken för osteoporos är mindre väl dokumenterad.
A low body mass index is an important risk factor for osteoporosis, probably because of its effect on bone size.
Lågt BMI är en viktig riskfaktor för osteoporos, troligen på grund av dess påverkan på benstorleken.
Finally, a maternal history of hip fracture is an independent risk factor for fracture; for any given bone mineral density, hip fracture risk is increased approximately two-fold.
Slutligen är en höftfraktur hos modern en oberoende riskfaktor för fraktur: för varje given nivå på benmineraltätheten ökar höftfrakturrisken cirka två gånger.
A number of methods are now available for the assessment of bone mass.
Det finns ett antal olika metoder för mätning av benmassa.
These include single energy photon and X-ray absorptiometry, dual energy X-ray absorptiometry, quantitative computed tomography and broadband ultrasound velocity and attenuation.
Bland dem kan nämnas mätning med SPA-teknik (single energy photon) och röntgenabsorptiometri, DXA-teknik (dual energy absorptiometry), kvantitativ datortomografi (QCT-teknik) och av hastighet och attenuering med bredbandsultraljud.
These methods are summarised in Table 4.2.
Metoderna sammanfattas i tabell 4.2.
Single energy photon and X-ray absorptiometry and broadband ultrasound techniques enable measurements to be made only in the appendicular skeleton, whereas dual energy X-ray absorptiometry and quantitative computed tomogaphy can be applied both to appendicular and axial skeletal sites.
Med SPA-teknik, SXA och bredbandsultraljudstekniker kan man bara mäta de appendikulära delarna av skelettet. Med DXA-teknik och kvantitativ datortomografi kan man även mäta de axiala delarna av skelettet.
In addition, quantitative computed tomography enables differential measurements to be made in cortical or cancellous bone.
Vidare kan man med datortomografi utföra differentialmätningar i kortikalt och spongiöst ben.
Dual energy X-ray absorptiometry is widely used because of its high reproducibility, low radiation dose and ability to measure bone mineral density (BMD) at both appendicular and axial sites in the skeleton.
DXA-teknik används flitigt på grund av dess stora reproducerbarhet, låga strålningsdos och förmåga att mäta benmineraltäthet både appendikulärt och axialt.
With the exception of quantitative computed tomography, which measures volumetric bone mineral density in g/cm3, these techniques generate a linear (g/cm) or areal (g/cm2) bone mineral density value, which reflects bone size as well as true bone density.
Med undantag för kvantitativ datortomografi, som mäter volymetrisk benmineraltäthet i g/cm^, genererar dessa tekniker ett täthetsvärde som är linjärt (g/cm) eller areali (g/cm^), vilket avspeglar både benstorleken och den egentliga bentätheten.
Certain limitations of absorptiometric techniques should be recognised.
Man bör vidgå en del av svagheterna med absorptiometriska tekniker.
The absolute value for a given bone mineral density varies with different systems and there are also differences in the reference data supplied by different manufacturers (Laskey et al, 1992), although steps have recently been taken to standardise femoral bone mineral density measurements, where these differences are greatest (Hanson, 1997).
Absolutvärdet för en given benmineraltäthet varierar mellan olika system och det finns även skillnader i de referensdata som olika tillverkare skickar ut (Laskey et al., 1992), även om man har vidtagit mått och steg för att standardisera mätningar av benmineraltäthet i femur där dessa skillnader är som störst (Hanson, 1997).
The accuracy of measurements of spinal bone density is reduced in the presence of osteophytes, extraskeletal calcification, scoliosis and vertebral deformity, all of which become increasingly common in the elderly (Reid et al, 1991).
Noggrannheten i täthetsmätning i kotor minskar i närvaro av osteofyter, förkalkningar utanför skelettet, skolios och kotdeformitet, vilka alla är vanligare hos äldre (Reid et al., 1991).
It should also be noted that densitometric techniques do not distinguish between osteoporosis and osteomalacia, in both of which bone mineral density is reduced.
Det bör även noteras att teknikerna för bentäthetsmätning inte skiljer mellan osteoporos och osteomalaci, eftersom benmineraltätheten minskar i båda fallen.
The availability of bone densitometry systems throughout Europe is patchy and many doctors and their patients do not cunently have access to bone density measurements.
Tillgången till bentäthetsmätningsutrustning är ojämn i Europa och många läkare och deras patienter har för närvarande inte tillgång till sådan.
There are marked variations between European Union countries with respect to the resources available, as shown in Figure 4.1
Det finns stora skillnader inom Europeiska unionen vad gäller tillgängliga resurser, se figur 4.1.
4.3.3 Relationship between bone mass and fracture risk
4.3.3 Sambandet mellan benmassa och frakturrisk
Bone mass is a major determinant of bone strength and fracture risk.
Benmassa är en viktig bestämmande faktor för benstyrka och frakturrisk.
Prospective studies, performed mainly in women in the seventh and eighth decades of life, have shown that there is an increasing gradient of risk of fracture with decreasing bone density, a decrease in the latter of one standard deviation being associated with a 1.5 to 2.5-fold increase in fracture risk (Wasnich et al, 1985; Hui et al, 1988; Gärdseli et al, 1991; Cummings et al, 1993; Kröger et al, 1995; Marshall et al, 1996; Torgerson et al, 1996a).
Prospektiva studier, i huvudsak utförda på kvinnor mellan 50 och 70 år, har visat att det finns en ökande riskgradient för fraktur med minskande bentäthet. En minskning av den senare med en standardavvikelse är förbunden med en ökning av frakturrisken med 1,5 till 2,5 gånger (Wasnich et al., 1985; Hui et al., 1988; Gärdseli et al., 1991; Cummings et al., 1993; Kroger et al., 1995; Marshall et al., 1996; Torgerson et al., 1996a).
Addition of certain risk factors to bone mineral density values may lead to better prediction of fracture; this is the case particularly for past or prevalent fragility fracture and. in the elderly, risk factors for falling.
Tillägg av vissa riskfaktorer till bentäthetsvärden kan leda till bättre förutsägelser för frakturer. Detta är särskilt fallet för tidigare skörhetsfrakturer och, hos äldre, riskfaktorer för att falla.
4.3.4 Densitometrie criteria for the diagnosis of osteoporosis
4.3.4 Densitometriska kriterier för diagnos av osteoporos
The gradient of increasing fracture risk with decreasing bone mineral density is continuous and there is consequently no single cut-off point below which fracture will occur and above which it will not.
Risken för fraktur ökar gradvis med minskande benmineraltäthet och det finns alltså ingen enskild punkt under vilken frakturer inträffar och över vilken de inte inträffar.
The use of standard deviation units avoids problems associated with differences in calibration between instruments; Τ scores are used in preference to Ζ scores (age-related SD units) because of the increasing risk of osteoporotic fracture with age, which would not be captured by the use of Ζ scores.
Tack vare användningen av standardavvikelser undviker man problem förknippade med skillnader i kalibrering mellan instrument. T-värden föredras framför Z-värden (åldersrelaterade standarddeviationer) på grund av den med åldern ökande risken för osteoporotiska frakturer, som inte skulle fångas in av Z-värden.
According to the WHO classification, the following diagnostic categories can be defined:
Enligt WHO:s klassificering kan man urskilja följande diagnoskategorier:
BMD Τ score greater than -1 BMD Τ score between-1 and-2.5 BMD Τ score below -2.5 BMD Τ score below -2.5 + presence of fragility fracture(s)
BMD T-värde -1 BMD T-värde mellan -1 och -2,5 BMD T-värde under-2.5 BMD T-värde under -2,5 + förekomst av skörhetsfraktur(er)
These thresholds apply to measurements of bone density in the hip, spine and/or radius although the former two are most commonly used; they are appropriate only for women and conesponding criteria for men, in whom areal bone mineral density values are higher, have not yet been developed.
Dessa gränsvärden gäller för mätningar av bentäthet i höften, kotorna och/eller strålbenet, även om de bägge förstnämnda är de oftast använda och gäller enbart för kvinnor. Motsvarande kriterier för män, där benmineraltätheten är högre, har ännu inte tagits fram.
Finally, it should be stressed that these are diagnostic rather than interventional thresholds although they may aid treatment decisions, particularly in the case of patients with osteoporosis or established osteoporosis.
Slutligen bör understrykas att detta är gränsvärden för diagnos snarare än för intervention, även om de kan vara till hjälp vid beslut om behandling, särskilt för patienter med osteoporos eller manifest osteoporos.
4.3.5 Biochemical markers of bone turnover
4.3.5 Biokemiska markörer för benomsättning
Biochemical markers of bone turnover provide infonnation about rates of bone resorption and bone fonnation (Eastell, 1996).
Biokemiska markörer för benomsättning ger information om hastigheten för benresorption och benbildning (Eastell, 1996).
Indices of bone resorption include urinary excretion of hydroxyproline, collagen cross-links (pyridinoline and deoxypyridinoline), hydroxylysinc glycosides and N-telopeptides or C-telopeptides of type 1 collagen.
Bland indexvärdena för benresorption återfinns hydroxyprolinutsöndring via urinen, kollagen-crosslinks (pyridinolin och deoxypyridinolin), hydroxylysinglykosider och N-telopeptider eller C-telopeptider av typ 1-kollagen.
The most commonly used markers of bone formation are serum concentrations of bone specific alkaline phosphatase and osteocalcin.
De oftast använda markörerna för benbildning är serumkoncentrationer av benspecifikt alkaliskt fosfatas och osteokalcin.
Menopausal bone loss is accompanied by an increase both in markers of resorption and formation and similar changes are seen in high turnover osteoporosis, whilst anti-resorptive therapy results in decreased production of these markers (Uebelhart et al, 1991).
Benförlust under menopaus åtföljs av en ökning av både resorptions- och benbildningsmarkörer och liknande förändringar kan ses vid osteoporos med stor omsättning medan anti-resorptiv behandling resulterar i minskad produktion av dessa markörer (Uebelhart et al., 1991).
considerable and this makes the sensitivity and specificity of biochemical markers insufficiently high to be useful as a diagnostic tool in clinical practice at the present time.
Hos enskilda patienter är den biologiska variabiliteten av dessa markörer i förhållande till förändringar i sjukdomsorsakad benomsättning betydande och detta gör att sensitiviteten och specificiteten hos biokemiska markörer för närvarande inte är tillräckligt hög för att göra dem användbara som diagnostiska verktyg i kliniskt arbete.
Further research is required to establish the value of biochemical markers in the management of the individual patient, particularly with respect to monitoring the effects of treatment.
Det krävs ytterligare forskning för att bedöma värdet av biokemiska markörer i behandlingen av den enskilda patienten, särskilt när det gäller att övervaka effekterna av behandling.
Conventional radiological techniques are used to detect the presence of fractures.
Konventionella röntgenmetoder används för att konstatera frakturer.
Radiological osteopenia is an insensitive method of detecting osteoporosis, since reduction in bone mass of as much as 50% may be required before osteopenia can reliably be detected on radiographs.
Radiologisk osteopeni är en okänslig metod för att upptäcka osteoporos, eftersom det kan krävas en minskning av benmassan på upp till 50 % innan osteopeni säkert kan upptäckas på röntgenbilder.
Lateral radiographs of the thoracic and lumbar spine are used to detect vertebral deformity due to osteoporosis, which may be manifest as biconcavity (loss of middle height), wedging (loss of anterior or posterior height), and compression or crush fractures, in which there is loss of height throughout the vertebral body.
Lateral röntgen av bröst- och ländkotor används för att upptäcka kotdeformiteter som orsakats av osteoporos. Dessa kan manifestera sig som bikonkavitet (förlust av höjd på mitten), kilformad deformitet (höjdförlust fram eller bak) eller kompressionsfrakturer, där man har höjdförlust över hela kotan.
Since the dimensions of vertebrae vary between and also within individuals, morphometric approaches have been developed to classify these deformities (Eastell et al, 1991; Black et al, 1995).
Eftersom kotdimensionerna kan variera mellan och även hos en och samma individ, har man utvecklat morfometriska metoder för att klassificera dessa deformationer (Eastell et al., 1991; Black et al., 1995).
Semiquantitative or quantitative assessment may be used, based on the ratios of anterior, middle and posterior vertebral heights.
Semikvantitativ eller kvantitativ bedömning kan användas och bygga på kvoter mellan kothöjden fram, centralt och bak.
The current consensus is that a reduction of three standard deviations or more from the normal mean ratios for that particular vertebral level is a reasonable criterion for prevalent fracture (NOF Working Group on Vertebral Fractures 1995); in order to reduce the number of false positives, it has been suggested that a vertebral deformity should satisfy two or more morphometric criteria before a diagnosis of vertebral fracture is made (McCloskey et al, 1993).
Den nuvarande uppfattningen är att en minskning med tre standardavvikelser eller mer från de normala genomsnittliga kvoterna för den specifika kotnivån är ett rimligt kriterium för prevalent fraktur (NOF Working Group on Vertebral Fractures 1995).
The best definition for incident vertebral fractures has not been established, but a 20% or greater reduction in any three of the measured vertebral heights (anterior, middle or posterior) is a relatively specific criterion.
För att minska antalet falska positiva fynd har det föreslagits att en kotdeformation ska uppfylla två eller flera morfologiska kriterier innan man ställer diagnosen kotfraktur (McCloskey et al., 1993).