natgillin/translations-raw huggingface dataset:
First, there has to be a good relationship with the man or woman who wishes to make the film.
Det är först och främst en fråga om att komma bra överens med den man eller kvinna som vill göra en film.
From the time the screen play is written until the film is released, about two years go by during which time we have to live with that person.
Det tar unge fär två år från det att manus skrivs tills filmen kommer upp på biografdukarna och under denna tid måste vi leva med personen i fråga.
So we need to get along with that director, to share the same spirit and to speak the same language.
Det är alltså viktigt att komma överens med regissören, att vara på samma våg längd och tala samma språk.
It is important that we share the
Det är också viktigt att ha ett gemensamt konstnärligt
In 1949, I was rehearsing a play by Supervielle called Le Voleur d'enfants with Raymond Rouleau and I dropped every thing in order to film Gigi, a film by Jacqueline Audry.
1949 höll jag på och repeterade en teaterpjäs av Supervielle som hette Le Voleur d'enfants med Raymond Rouleau, men när jag blev erbjuden en roll i Gigi, en film av Jacqueline Audry, struntade jag i allt.
I remember at the time everyone around me was astonished at the
Jag kommer ihåg att min omgivning på den tiden var förargad över att jag kunde spela i april, maj, juni 1996 · nr. 43
the centenary of cinema very good distribution and Nadine Trintignant is not an unknown and has proved herself with some ten full­length films.
Filmen 100 år trots att Nadine Trintignant inte var okänd. Hon hade med ett tiotal filmer redan visat vad hon gick för som regissör.
I was very moved by her last film Les Fugueuses (1995) and I have always regretted not having worked with her.
Jag var mycket rörd över hennes senaste film Les Fugueuses (1995) och jag har alltid sörjt över att jag inte fick möjlighet att arbeta med henne.
fact that I could possibly play in a film made by a woman.
en film gjord av en kvinna.
They said to me: "You are completely crazy to abandon your career as a theatre comedian to shoot with a woman".
Man sade till mig: "Du måste vara spritt språngande galen som lämnar ditt yrke som teaterskådespeler­ska för att spela in en film med en kvinna".
It was unthinkable, and they went on saying: "it is not a job for a woman, cinema is too...athletic, you need to be strong, a woman is incapable of that...etc.
Det var någonting otänkbart och man upp­repade för mig: "men filmen är inget yrke för en kvinna, den... är alltför fysiskt krävan­de, man måste vara stark, en kvinna klarar inte av det..." o.s.v.
Me, on the other hand, especially because it was an adaptation of Colette, I was certain that Jacqueline Audry would have the sensitivity and the know­how for it.
Själv var jag däremot övertygad om att Jacqueline Audry hade den känslighet och kunskap som behövdes för att klara av detta, särskilt som filmen basera­des på ett verk av Colette.
I was right, and that experience was followed­up with two other Colette adapta­tions: Mitsou and L'Ingénue libertine.
Jag hade inte tagit miste och denna erfarenhet fortsatte med två andra filmatiseringar av Colette, Mitsou och L'Ingénue libertine.
In cinema, violence is in fashion.
Inom filmen är våldet på modet.
You cannot find a film today that doesn't have pools of blood everywhere, murder... and there is hardly room for anything else.
Man kan inte se en film utan blodbad, stuntscener och dödande... och nischen för andra typer av filmer är liten.
That is how I explain the lack of success for films like that of Nadine Trintignant, or Charlotte Dubreuil La Cote d'amour which we produced and which didn't have the turnout that we had hoped for.
Det är så jag förklarar bristen på framgång för filmer som Nadine Trintignants eller Charlotte Dubreuils, till exempel La Cote d'amour, som vi producera­de och som inte fick det mottagande vi hoppats på.
­ Do you favour women in the projects you are involved in (in particular, when yon were head of "VAvance sur Recettes" in lotto)?
­ Ger du kvinnor företräde i de projekt som du ansvarar fór (särskilt när du var ordförande i l'Avance sur Recettes ig8o)?
­ Does Europe and the constitution of European legislation for cinema seem to you like a good tiling?
­ Är Europa och genomförandet av en europeisk filmlagstiftning något positivt?
Yes, I think we will have to and that such a Europe exists already, but it is trying to find itself through its identities, notably in cinema which is an industry.
Ja, jag tror att utvecklingen måste gå dit­hän och jag tror att detta Europa redan exis­terar, men det är ett Europa som söker sin identitet på fel sätt, särskilt inom filmen som blivit en industri.
Once, three or four years ago, I was the president of the jury for the "Golden Camera" at the Cannes Film Festival.
En gång för tre eller fyra år sedan var jag ordförande i juryn för "Guldkameran" vid filmfestivalen i Cannes.
I saw the first films that came from all over the world, among them the first European films.
Jag fick då tillfálle att se de första filmerna från alla världens hörn och bland dem de första europeiska filmerna.
It was very interesting because I saw various aspirations linked to the country of origin and the directors themselves.
Det var mycket intressant att se hur ambitionerna varierade beroende på regissörernas ursprungsland.
Each had its own personality and the film expression was not the same.
Var och en hade sin egen personlighet och uttryckte sig inte på samma sätt.
No, not necessarily, and I don't wish to be sexist at that level.
Nej, inte nödvändigtvis och jag vill inte göra någon könsdiskriminering på denna nivå.
But, once again, I have read a few good screenplays written by women, but which are few in number since women screenplay writers (and in this case, future film­directors) are still a minor­ity.
Jag har läst några bra manus av kvin­nor (och, i detta fall, framtida regissörer) •men de är fl eftersom de kvinnliga manus­författarna fortfarande är i minoritet.
The same is true in politics, industry, in the Economic and Social Council where I held a seat from 1984 to 1994 and even at "Avance sur Recettes" where I was one of the first women to be admitted.
Det är samma sak inom politiken, inom industrin, i Ekonomiska och sociala rådet, där jag var ledamot från 1984 till 1994, och även vid l'Avance sur Recettes där jag var en av de första kvinnorna som släpptes in.
Things are getting better, but sexism still exists even if, personally, I've been able to do the things I've wanted.
Situationen blir bättre, men bristen på jämlikhet lever kvar även om jag personligen aldrig hindrats från att göra det jag velat.
The life of a woman is also children, family, the couple, and I do not regret certain choices made to the detri­ment of my career.
Kvinnans liv är också barnen, familjen och parförhållandet och jag ångrar inte vissa val som jag gjort på bekostnad av min skådespelarkarriär.
I don't have the mind­set of a "star", not at all.
Jag är inte alls någon typisk "stjärna".
­ What is your opinion of the new generation of women film­makers who bave appeared on the French market over the past ten years?
­ Vad tycker du om den nya generationens film­skapare som under de senaste tio åren gjort sitt intag på den franska marknaden?
Who do you have in mind?
Vilka tänker du på?
­ Pascale Ferran, Tonic Marshall, but also Sicote Garcia, Claire Denis, Josiane Balasko...
­ Pascale Ferran och Tonic Marshall, men också Nicole Garcia, Claire Denis och Josiane Balasko...
In the future, European cinema will be assisted ­ a necessity in comparison to American cinema.
Det är nödvändigt för att den skall stå sig i konkurrensen med den amerikanska filmen.
Institutions such as Eurimage exist, but with them it is very complicated and it takes at least a year to make up a dossier that will be accepted.
Det finns redan institu­tioner som Eurimage men med dem är det väldigt komplicerat och det tar minst ett år att sammanställa en ansökan som de kan godkänna.
For the moment the procedure is very tedious, very administrative, and at my level it doesn't really work. Furthermore, lan­guage is a problem.
Proceduren är idag mycket tung och byråkratisk, vilket inte alls fungerar på min nivå.
You can have foreign actors film in French for example, but even if they speak our language very well, you get the feeling that they have problems expressing themselves correctly.
Man kan visserligen låta utländska skådespe­lare vara med i en fransk film, men även om de behärskar vårt språk har man en känsla av att de inte kan uttrycka sig helt korrekt.
I've had the experience with several films shot in English, and even if I speak the language, I could not think in English and that made things difficult for me.
Jag har själv spelat i flera amerikanska filmer och fastän jag talar engelska kan jag inte tänka på engelska och det gjorde att det var svårt för mig.
One can have exchanges, mix cultures, it's all very inter­esting, but it also depends on the topic being treated.
Man kan arrangera utbyten och blanda kulturer, vilket är mycket intres­sant, men det beror också på ämnet som behandlas.
The language is the repre­sentative of a country, it is also a person's means of expression and for an actor it is not easy to act in foreign language.
Språket representerar ett land, men också ett sätt att uttrycka sig, och för skådespelarna är det inte lätt att spela på ett främmande språk.
Having said this, I am enthusiastic about Europe, the exchange of glances of one country on another.
Trots allt måste jag säga att jag är fascine­rad av Europa, av hur man sneglar på varan­dra över gränserna.
But let me be clear,
Men låt oss göra klart
I find them wonderful, whether it is Nicole Garcia who I think is very coura­geous and gutsy or whether it is Claire ­ I truly like the films she has made...
Jag tycker att de är fantastiska, både Nicole Garcia, som har mycket kurage och mod, och Claire ­ jag tycker mycket om deras filmer...
I do not know of any woman in film directing who makes completely uninteresting films.
Jag känner ingen kvinnlig regissör som gjort en fullständigt ointressant film.
I very much like Joyce Bunuel who is a remarkable director.
Jag tycker mycket om Joyce Bunuel, det är en framstående regissör.
I also like Nadine Trintignant.
Likaså Nadine Trintignant.
We tried working on a project together, it lasted one year and then finally nothing became of it because it put people off.
Under ett år försökte vi sätta upp ett projekt tillsammans, men var tvungna att ge upp eftersom ämnet inte till­talade folk.
It was a very dramatic story with a blind man. The blind man truly frightened financial partners.
Det var en mycket dramatisk historia om en blind man, som avskräckte de ekonomiska sponsorerna.
All of the television channels refused the project and the topic ­even of the film ­ even though we had
Ingen TV­kanal ville stödja projektet och filmens tema, trots att vi hade en mycket god distribution och
Women's path through European film history
En hyllning till kvinnorna inom den europeiska filmen den europeiska filmen.
European cinema. But you cannot ask a Swedish artist to be Italian, a German to be English, a creator is consumed by his lan­guage, his culture, and that is where we are now.·
Men man kan inte begära att en svensk skådespelare skall vara italiensk eller att en tysk skall vara engelsk.
Europe doesn't yet exist, it's an "idea" and in terms of cinema, it is the addition of several identities interacting.
I ett skapande yrke styrs man av sitt språk och sin kultur och det är där vi står idag. · för oss att Europa ännu inte existerar, det är en idé, och på filmens plan är det fråga om flera identiteter som möts.
I think one day a landmark film will provoke the European unity that we seek in cinema.
Fast jag tror att en stor film en dag komer att skapa den europeiska enhet som vi eftersträvar inom filmen.
We must find a form adapted to that idea, a globetrotter that would be distributed in several countries for example, and if the film is successful it will pave the way to a
Det gäller bara att hitta en form som lämpar sig för denna idé, en globetrotter som reser i flera länder till exempel. Om en film är lyckad, kommer den att bana väg för
The contributions made by Colette to the cinema were determining factors.
Colettes bidrag var av avgörande betydelse för filmen.
Not only was her novel amply adapted for the screen (by R. Rosselini, V Minelli, C. Autant­Lara, E. Molinaro, J. Demy..), but she was herself script and dialogue writer, namely for the French version of the Leontine Sagan film Mädchen in Uniform. (with regard to Colette's relationship with the cinema, see the excellent article by Odette and Alain Virmaux in the 1987 cat­alogue of the Créteil Festival).
Det var inte bara det att hennes romaner ofta filmatiserades (av R. Rosselini, V. Minelli, C. Autant-Lara, E. Molinaro, J. Demy..) utan hon arbetade också själv som regissör och dialogförfattare, bland annat i den franska versionen av Leontine Sagans film: Mädchen in Uniform. (Beträffande Colettes förhållande till filmen, finns en utmärkt artikel av Odette och AlainVirmaux i katalogen till 1987 års film festival i Créteil).
This film makes up for the pre­ceding films in terms of critique, because it portrays a brilliant Louis II of Bavaria with his cousin Elisabeth.
Filmen, som är ett mästerligt porträtt av Louis II av Bajern och hans kusin Elisabeth, fick kritikerna att glömma Romy Schneiders tidigare filmer.
Meanwhile, Romy Schneider stars in many films with Claude Sautet, but also with Joseph Losey, Otto Preminger, Costa­Gavras, Bertrand Tavernier and Andrej Zulawski.
Samtidigt spelade Romy Schneider in flera filmer med Claude Sautet, men också med Joseph Losey, Otto Preminger, Costa-Gavras, Bertrand Tavernier och Andrej Zulawski.
If, on screen, her destiny was that of the pathetic lesson of a princess turned labourer (in Sautet's version), in real life she bore wit­ness to some particularly cruel and dramat­ic events (her husband's suicide, the atro­cious death of her son...).
Samtidigt som vi inom filmen kunde följa hennes förvandling från prinsessa till arbeterska (tack vare Sautet), fick hon i sitt privatliv utstå många grymma sorger (makens självmord, sonens ohyggliga död...).
"I've been knocked down a lot life", she repeated, "happiness is slipping through my fingers like sand".
"Livet gör mig illa, upprepade hon, lyckan rinner iväg mellan mina fingrar, som vatten".
Nevertheless, Romy Schneider remains a radiant actress, with great profes­sional and human courage moreover, an anti­star in the true sense of the word (but for her American period where she is one of the last stars to sign a contract in true Hollywood tradition for The Victors (1963) by Carl Foreman).
Romy Schneider förblev emellertid en lysande skådespelerska, utrustad med stort yrkesmässigt och mänskligt kurage. Hon var en anti-stjärna i ordets rätta bemärkelse (utom under sin tid i USA, där hon var en av de sista stjärnorna som undertecknade ett kontrakt i sann hollywoodsk anda med The Victors (1963) av Carl Foreman).
With the dream recovered the present can be forgotten in the splen­dour of the Viennese Court.
Med den återupplivade drömmen föll den bistra verkligheten vid hovet i Wien i glömska.
With radiant womanly­childlike beauty (at 17 years of age), Romy Schneider (1938­1982) brings to life the Empress Elisabeth of Austria.
Romy Schneider (1938-1982) spela de med strålande ungdomlig skönhet (hon var 17 år) kejsarinnan Elisabeth av Österrike.
The films in themselves are child­like fairy tales (necessary ones) that are played for free in schools. Though they distort historical reality somewhat, they allow spectators to dream of an idyllic innocence belonging to the imagination (especially of little girls).
Filmerna var i sig ganska barnsliga, det var sagoberättelser (det fanns ett behov av dem) som visades gratis i skolorna, men även om de förvanskade historiska fakta gav de också plats för drömmar om "oskuldens ideal" (särskilt bland små flickor).
Seeing the "Sissi" tales today, which tell of the "great" sorrow of being princess, one cannot help but think of Lady Di, she too victim of a suf­focating function.
När man idag ser "Sissi", som beskriver hur "svårt" det är att vara prinsessa, kan man inte låta bli att tänka på Lady Di, som även hon fastnat i en kvävande roll.
Then Sissi's impish revolt takes on another meaning.
Sissis okynniga revolt tar emellertid en annan vändning.
But after this considerable public success, Romy Schneider became the object of an absolutely odiously slanderous campaign driven by the German press ("the well­endowed virgin", "Austrian with a German passport"...) which evokes certain memories of the ethnic cleansing.
Efter denna betydande publikframgång blev Romy Schneider föremål för en avskyvärd svart målningskampanj från den tyska pressen ("den välbärgade oskulden", "österrikerskan med tyskt pass"...) som väckte vissa minnen av "rasreningen" till liv.
She was therefore anxious to renounce her back­ground and choose France to continue her
Hon skyndade sig då att ta avstånd från sin debutfilm och valde att fortsätta sin karriär i Frankrike: "Jag känner mig som en fransyska i mitt sätt att leva och tänka.
In Greece, the State has long disassociat­ed itself with cinema which, until 1954, confined itself to a family, "community" or corporate­type production.
I Grekland var staten länge ointresserad av filmen, som fram till 1954 höll sig till en produktion av familjetyp eller av lättsam eller korporativ typ.
In the early Fifties, about ten films are made, and some thirty at the end of the decade.
I början av 50-talet gjordes ett tiotal filmer och i slutet av samma årtionde ett trettiotal.
But 1955 is an important date for Greek cinema.
Men 1955 var ett viktigt år för den grekiska filmen.
It is the year of the mythical Elefieri Yeneka by Michael Cacoyannis which confirms the exceptional talent of Melina Mercouri as an actress.
Det var det året som den mytomspunna Elefteri Yeneka av Michael Cacoyannis dök upp på biografdukarna med den enastående Melina Mercour i i huvudrollen.
grandfather was the mayor of Athens), she grew up in an environment of political confrontation, national crises, civil wars and successive dictatorships.
deskrig och på varandra följande diktaturer.
The dazzling beauty also asserted herself through her personality: a rebellious character and a composure which resists the bourgeois prejudice of her countrymen.
Hon var en strålande skönhet men upp märksammades också för sin personlighet: en oppositionslystnad och fräckhet som trotsade landsmännens småborgerliga för domar.
That is how she appears in her films: untameable, anar­chistic, but also tender and loving.
Det var så hon framstod i sina filmer: otämjbar och anarkistisk, men samtidigt öm och förälskad.
She gives to the cinema the image of a strong, fighting woman (matriarchate oblige!) which becomes a true myth.
Hon skänkte filmen bilden av en stark och kämpande kvinna (matriarkatet förpliktade!) som blev en verklig myt.
With her, directors passionately defend the woman's cause and, in that respect, it might be that Greece has a lead over the other European cinemas.
Med henne försvarade regissörerna kvinnornas sak med glöd och på detta plan hade Grekland sannolikt ett stort för språng jämfört med andra europeiska län der.
To name a few titles: To Koritsi meta mavra by Cacoyannis, on the status of women on an island in the Aegean Sea (1956), Never on Sunday by Jules Dassin (1959) for which Melina Mercouri wins the award for best actress in Cannes, and by the same director (her husband), A Dream of Passion (in 1977).
Låt oss nämna To Koritsi meta mavra de Cacoyannis, om kvinnornas villkor på en ö i Egeiska havet (1956), Never on Sunday av Jules Dassin (1959) för vilken Melina Mercouri erhöll priset som bästa skådespelerska i Cannes, och A Dream of Passion av samma regissör (hennes man) (1977).
Condemned to exile by the military junta, she then fights for the restoration of democracy and, after the return of a liberal regime, is named Minister of Culture (1982), a post she occupies for eight years.
Efter att ha dömts till exil av militärjuntan fortsatte hon sin kamp för demokratin och utnämndes, efter återupprättandet av en liberal regim, till kulturminister (1982), en post som hon innehade under åtta år.
We should also mention the Dutch actress Audrey Hepburn, an anti­con­formist endowed with a rare sense of humour, which adds a spicy touch to My Fair Lady (G. Cukor 1964).
Låt oss också nämna den holländska skådespelerskan Audrey Hepburn, anti-kon-formist och begåvad med ett ovanligt sinne för humor, som gjorde ett strålande genom brott i My Fair Lady (G. Cukor 1964).
At the end of the forties, Ingrid Bergman is the most popular European actress in Hollywood.
I slutet av 40-talet var Ingrid Bergman Hollywoods populäraste europeiska skådespelerska.
Less of a myth than her rivals G Garbo and M. Dietrich, her flexibility, her interest in composition and her simplicity, allowed her to acquire con­siderable independence.
Även om hon inte var lika mytomspunnen som sina rivaler G. Garbo och M. Dietrich, kunde hon tack vare sin smidighet, konstnärliga smak och enkelhet vinna en betydande självständighet.
That is why America never forgave her for her depar­ture to Italy to be with Rossellini.
Det var därför Amerika aldrig kunde förlåta att hon begav sig till Italien för att återförenas med Rossellini.
A tremendous yet petty scandal, poisons her private life with the Italian film director.
En uppseendeväckande skandal, som när allt kommer omkring var ganska löjlig, förpestade hennes privatliv med den italienske regissören.
With a very different style, Irène Papas is also an exceptional actress.
Irène Papas var även hon en unik skådespelerska, men i en helt annan genre.
More tragic, magnificently portraying the great femi­nine figures of Greek mythology (Elektra (1962), Ifigenia (1977)...), she never became a star, but represented for the entire world "a profound, precious and completely charming little piece of Greece.
Med sina tolkningar av den grekiska mytologins stora gestalter (Elektra (1962), Ifigenia (1977)...) blev hon aldrig någon stjärna, men hon förkroppsligade "den grekiska identiteten, djup, utsökt och full av charm.
That woman has the aura of a priestess, and when she moves, you would think she was officiating..." (Kostas Georgoussopoulos).
Denna kvinna har något av en prästinna och när hon rör sig skulle man kunna tro att hon mässar..." (Kostas Georgoussopoulos).
A new Hollywood transition
Ytterligare en omvandling i Hollywood
The discreet Austrian Maria Schell has a prolonged stay at the American studios with the filming of The Brothers Karamazov (1958) and two westerns: The Hanging Tree (1959) and, at Gary Cooper's side, Cimarron (1960).
För Österrikes del vill vi nämna den diskreta Maria Schell som stannade en längre tid i de amerikanska studiorna under inspelningen av The Brothers Karamazov (1958) och två westernfilmer: The Hanging Tree (1959) och Cimarron (1960) tillsammans med Gary Cooper.
And let's not forget the Hungarian Zsa Zsa Gabor who, for her immoderate love of luxury, was nicknamed "the diamond cruncher".
Vi far inte heller glömma ungerskan Zsa Zsa Gabor som, på grund av sin omåttliga smak för lyx, kallades "Diamantslukerskan".
Among French actresses, Simone Simon makes a name for herself in Cat People by J. Tourneur (1942), followed by Leslie Caron who has immense success in V. Minnelli's musical comedy An American in Paris (1951).
Inom den franska filmen uppmärksammades Simone Simon i Cat People av J. Tourneur (1942), följd av Leslie Carón som hade en enorm framgång med den musikaliska komedin An American in Paris (1951) av V. Minelli.
Two singers, Juliette Greco, in The Roots of Heaven (J. Huston, 1958) and Annabella also have their hour of glory in America.
Två sångerskor, Juliette Greco, i The Roots of Heaven (J. Huston, 1958) och Annabella upplevde också en tid av berömmelse i Amerika.
Simone Signoret receives an Oscar for best actress in Room at the top by Jack Clayton (1959) and stands out for her role in Ship of Fools by Stanley Kramer (1965).
Simone Signoret fick en Oscar som bästa skådespelerska i Room at the Top av Jack Clayton (1959) och uppmärksamma des också för sin roll i Ship of FooL· av Stanley Kramer (1965).