natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Musidora is the first "vamp" of cinema and surrealists fall under the spell of her charm and make a true myth of her. "I could not begin to explain", writes Aragon, "what kind of elation we, young friends unaffected by literary prejudice, experienced when Musidora, the tenth Muse, came to the screen in the weekly Vampire epic..."
Musidora var filmens första "vamp" och surrealisterna föll för hennes charm och gjorde den till en verklig myt: "Det är svårt att beskriva den hänföring vi upplevde", skriver Aragon, "vi unga vänner som inte bekymrade oss om litteraturens fördomar, när den tionde musan, Musidora, spelade veckans avsnitt av Vampyrerna..."
Musidora takes advantage of her celebrity status in 1916 and makes an adaptation of a book by Colette, Minne ou l'Ingénue libertine.
Musidora utnyttjade sin berömmelse för att 1916 spela in Minne ou l'Ingénue libertine, efter en bok av Colette.
The film is never finished, however, due to insufficient finances.
Men på grund av bristande ekonomiska resurser kunde filmen inte slutföras.
She then creates the "Société des Films Musidora", writes and produces Vincenta, before directing another of Colette's plays, La Flamme cachée.
Hon bildade då bolaget "Société des Films Musidora", skrev och regisserade Vincenta, innan hon satte upp ett annat verk av Colette, La Flamme cachée.
The two films of principally psychological nature are of no real success, but Musidora leaves for Spain to film three others.
Dessa två filmer med psykologisk grundton mötte ingen framgång och Musidora reste till Spanien för att spela in tre andra filmer.
At the end of the forties, Musidora becomes secretary of the "Cinematheque Française" and Henri Langlois' collaborator, just as Marie Epstein (the sister of film-maker Jean Epstein) and Lotte H. Eisner, historian and specialist in German expressionist cinema. ema.
I slutet av 40-talet blev Musidora sekreterare vid Cinémathèque Française och medarbetare till Henri Langlois, Marie Epstein (syster till regissören Jean Epstein) och Lotte H. Eisner, historiker och specialist på tysk expressionistisk film.
To these first women directors of French cinema, of incomparable talent, add lead ing actresses such as Eve Francis, Sandra Milowanoff, Huguette Duflos, France Dhélia, Claude France, Mistinguett (the Queen of the music hall who had considerable success during the silent film period, but who only appeared in one talk ing film), Suzanne Bianchetti (who mostly played historical characters) and finally Suzanne Grandais who, for audiences the world over, incarnated "the" spicy and malicious Parisian woman.
Förutom dessa två kvinnliga franska film regissörer med ojämförlig talang måste man också nämna förstklassiga skådespelerskor som Eve Francis, Sandra MilowanofF, Huguette Duflos, France Dhélia, Claude France, Mistinguett (varietédrottningen som hade en avsevärd framgång på stumfilmens tid men som endast spelade i en enda ljudfilm), Suzanne Bianchetti (som främst gestaltade historiska personer) och slutligen Suzanne Grandais , som för världspubliken förkroppsligade den roliga och okynniga pariserskan.
Germaine Dulac (née Germaine Saisset-Schneider 1882-1942) enters into cinema through film review, collaborating with the feminist periodical "La Fronde" and becoming editor for the "Française".
Germaine Dulac (född Germaine Saisset-Schneider 1882-1942) kom till filmen via sitt arbete som kritiker på den feministiska dagstidningen "La Fronde" och som redaktör för "Française".
Enthused by the power of images, she makes her first film Les Soeurs enemies in 1915. This is followed shortly thereafter by Vénus Victrix and, of course, Ames de fous in 1917, a series in 6 episodes played by Eve Francis, Jacques Volnys and Sylvio de Pedrelli and based on the screenplay by Irène Erlanger, feminist like herself and also editor at "La Fronde".
Hänförd av bildens makt, regisserade hon sin första film Les Soeurs ennemies 1915, vilken snart följdes av Vénus Victrix och framför allt av Ames de fous 1917, en serie i sex delar med Eve Francis, Jacques Volnys och Sylvio de Pedrelli i rollerna, efter ett manus av Irène Erlanger, också feminist och liksom Germaine Dulac redaktör på "La Fronde".
Parallel to her activity as a film-maker, Germaine Dulac writes numerous articles in which she reflects deeply on her concepts of cinema, or on the state of European cinema on the eve of the arrival of talking films.
Parallellt med sitt arbete som regissör skrev Germaine Dulac åtskilliga artiklar där hon ingående redogjorde för sin syn på filmen och den europeiska filmens tillstånd strax före ljudfilmens genombrott.
At the age of 40, she makes La Souriante Madame Beudet that many consider a masterpiece.
Vid 40 års ålder regisserade hon La Souriante Madame Beudet som av många betraktas som ett mästerverk.
She tries to integrate avantgarde tech niques while at the same time trying not to lose sight of commercial "demands" which require that intrigue is not neglected.
Hon försökte i denna film experimentera med nya tekniker utan att för den skull förbise den kommersiella aspekten, som sade henne att handlingen inte fick försummas.
It is the first feminist film as well as the first psychological film.
Det resulterade i den första feministiska filmen och samtidigt den första psykologiska filmen.
Next, she turns resolutely to avantgarde with the film La Coquille et le Clergyman (1927) from a screenplay by Antonin Artaud, as well as experimental films based on the works of Frederic Chopin: Disque 927 (1929) or of Claude Debussy: Arabesque, Thèmes et Variations (1930).
Därefter hängav hon sig definitivt åt den experimentiella stilen genom att regissera La Coquille et le Clergyman (1927) efter ett manus av Antonin Artaud, och formella essäer med utgångspunkt från musik av Frédéric Chopin: Disque 927 (1929) och Claude Debussy: Arabesque, Thèmes et Variations (1930).
Keep in mind that Germaine Dulac had very solid musical training and that she considered that films should be: "a visual symphony composed of rhythmic images".
Märk väl att Germaine Dulac hade en god musikalisk utbildning och att hon ansåg att filmen borde vara "en visuell symfoni sammansatt av rytmiska bilder".
By producing 27 films which vacillate between the very for mal avantgarde and the psychological melodrama, Germaine Dulac became a leading figure of cinema, contributing to the birth of experimental cinema through both her theoretical written work as well as her films.
Genom att regissera 27 filmer som pendlade mellan strikt experimentalism och psykologiskt melodrama intog Germaine Dulac en plats som en av de stora inom filmen och bidrog till den experimentiella filmens födelse, både genom sina teoretiska skriverier och genom sina filmer.
A last attempt at fiction, La Princesse Mandane (1928, from the work of Pierre Benoît) ends in failure.
Hennes sista försök inom spelfilmen, La Princesse Mandane (1928, efter ett manus av Pierre Benoît) blev ett misslyckande.
Unable to adapt to the laws of talking films, she takes the job of deputy director of "Actualités Gaumont", where she remains until her death.
Hon var oförmögen att anpassa sig till ljudfilmens lagar och drog sig därför tillbaka som biträdande chef för Actualités Gaumont, där hon stannade fram till sin död.
The untiring Germaine Dulac would again participate in the establish ment of French cinema
Men även sedan hon slutat som regissör fortsatte den outtröttliga Germaine Dulac att stödja den franska filmen.
Counting in strict chronological order, the second woman director of international cinema is a Swede named Anna Hofman-Uddgren (1868-1947).
Om man håller sig till en strikt kronologisk ordning var den andra kvinnliga film regissören med världsrykte svenska och hette Anna Hofman-Uddgren (18681947).
Musichall singer in Stockholm, she makes her first film in 1911, Stockholnis\rcstelscr and, over the two-year period which is the extent of her career, produces five others.
Hon var varietésångerska i Stockholm och regisserade sin första film, Stockholmsfrestelser 1911.
April, May, June 1996 · n* 43
Inom loppet av två år, som sammanfattar hela hennes karriär, april, maj, juni 1996 · nr. 43
the centenary of cinema
Filmen 100 år spela alla sorts roller: fyllo, föräldralös, stor äventyrerska, fallen aristokrat eller prostituerad.
Fadren (1912), also adapted from a Strindberg play, is about a couple which continues to tear each other apart, until a particularly violent domestic scene which turns to drama.
Fadren (1912), även den efter en pjäs av Strindberg, handlar om ett par som ständigt sliter på varandra, vilket leder fram till ett ovanligt våldsamt familjegräl som tar en sorglig vändning.
More cruel than the bourgeois dramas of its era and reaching a sort of madness, the film exacerbates the representation of conjugal difficulties and the failure of human relations.
Denna film, som är grymmare än epokens borgerliga draman och som når en sorts galenskap, är en långt driven skildring av äktenskapliga problem och misslyckade mänskliga relationer.
At an entirely different level, two Swedish actresses also become directors: Karin Swanström and Pauline Brunius.
Två andra svenska skådespelerskor blev regissörer i en helt annan genre: Karin Swanström och Pauline Brunius.
Karin Swanström produces five well known films between 1923 and 1926, before becoming head of artistic production at the legendary "Svensk Filmindustri" studio, just before Victor Sjöström re-inherits the job in 1942.
Karin Swanström regisserade fem kända filmer mellan 1923 och 1926, innan hon fick axla ansvaret som konstnärlig ledare vid Svensk Filmindustris legendariska studio, strax innan denna post övergick till Victor Sjöström 1942.
As for Pauline Brunius (1881-1954), who was a talented stage actress before playing in the films of husband John W. Brunius, she produces 6 short comedies between 1919 and 1921.
Pauline Brunius (18811954) var en talangfull teaterskådespelerska och spelade även i sin mans, regissören John W. Brunius, filmer, innan hon själv regisserade sex kortfilmer mellan 1919 och 1921.
But for her, the cinema is but a brief passage in a career devoted to the stage and in 1938 she becomes director of the royal theatre "Dramaten" in Stockholm.
Men filmen var bara en parentes i hennes karriär som hon veg åt teatern och 1938 blev hon chef för Kungliga dramatiska teatern i Stockholm.
The third pioneer is an Austrian named Louise Fleck.
Den tredje pionjären var från Österrike och hette Louise Fleck.
During the same period as the Swede Anna Hofman-Uddgren, she finishes her first films in collaboration with her husband Jacob Fleck for her production company Wieda in Vienna.
Vid samma tid som svenskan Anna Hofman-Uddgren avslutade hon i samarbete med sin man, Jacob Fleck, sina första filmer för Wieda, sin producent i Wien.
In Austria, until the end of World War I, then in Germany until the rise of national social ism, they both make a considerable number of films including adaptations of the works of Frank Wedekind, Arthur Schnitzler and Gabrielle Zapolska: Spring's Awakening, Liebelei, Tlie Tzarevitch, Tire Poor Student, Yoshiwara, The Yacht of Seven Sins, The Citadel ofWarsaw. Warsaw.
De två regisserade, först i Österrike fram till slutet av första världskriget och sedan i Tyskland fram till det nationalsocialistiska maktövertagandet, ett stort antal filmer, bland annat efter verk av Frank Wedekind, Arthur Schnitzler och Gabrielle Zapolska: l'Eveil du Printemps, Liebelei, Le Tzarevitch, L'Etudiant pauvre, Yoshiwara, Le Yacht des Sept Péchés, La Citadelle de Varsovie.
At the height of the expressionist influence of the twenties, Lotte Reiniger (1899-1981) brings to German cinema the fairy-like and light-hearted nature it lacks.
Lotte Reiniger (1899-1981) skänkte mitt under 20-talets expressionistiska våg den tyska filmen den förtrollning och det lättsinne som den dittills saknat.
Die Abenteuer des Prinzen Achmed (1923/26), which was inspired by the text of A Thousand and One Nights and uses the pen and ink drawings of Caran d'Ache, remains a pure masterpiece of cartoon cinema, with remarkable graphic beauty.
Die Abenteuer des Prinzen Achmed (1923/26), inspirerad av en text från Tusen och en natt och tecknad av Caran d'Ache, förblir ett verkligt mästerverk inom den tecknade filmen med sin anmärkningsvärda grafiska skönhet.
Lotte Reiniger makes some fifty films and receives a Silver Dolphin at the Venice Biennial Awards for The Gallant Little Tailor in 1955.
Lotte Reiniger regisserade ett femtiotal filmer och erhöll en Silverdelfin vid festivalen iVenedig 1955 för The Gallant Little Tailor.
Denmark still shines from having given rise to Asta Nielsen (1881-1972), called "the Muse of the North" and "Scandinavia's Sarah Bernhardt" and one of the first "stars" of the cinema.
Danmark är fortfarande stolt över att ha givit upphov till Asta Nielsen (18811972), en av filmens första stjärnor, som kallades "Nordens musa" och "Skandinaviens Sarah Bernhardt".
From Berlin to Saint-Petersburg and from Paris to New York, the public scurries to see her films.
I Berlin, liksom i S:t Petersburg, Paris och New York strömmade publiken till för att se hennes filmer.
Most of the time she played mundane drama, but with devastating passion.
För det mesta spelade hon i världsliga draman, men med en förhärjande passion. Hon kunde
In Italy, Elvira Notari undeniably remains the undisputed pioneer of a cot-
I Italien var Elvira Notari utan tvivel en pionjär inom den regionala (Turin, Florens
Women's path through European film history
En hyllning till kvinnorna inom den europeiska filmen kontrakt, tackade nej och Chaplin tröstade sig med att göra "La Violetera" till det musi­kaliska ledmotivet i sin film.
We should point out Rosario Pi, the first woman film-maker in Spain.
Låt oss även uppmärksamma Rosario Pi, Spaniens första kvinnliga regissör.
She finishes El Gato Montes (1936) just as the civil war breaks out, which puts an abrupt end to her activities.
Hon avslutade El Gato Montés (1936) samtidigt som det spanska inbördeskriget bröt ut och brutalt gjorde slut på hennes aktiviteter.
Several decades pass before - in the land of "machismo" -another woman takes the risk of directing films.
Det skulle gå flera decennier innan en annan spansk kvinna gav sig in på företaget att regissera film.
She worked at the tage industry, regional cinema (Turin, Florence and Naples area).
och Neapel), hantverksmässiga familjefil­men.
She establishes her production company "Dora Film" with her son and husband, and makes A'Piccerella in 1921, which introduces the character "Margaratella", a very fatal femme fatale , i.e. cold, proud and distant to the death.
Hon bildade ett filmbolag, "Dora Film", tillsammans med sin son och sin man och regisserade 1921 A 'Piccerella, som hand­lar om "Margaretella", en "femme fatale" som är kall, stolt och otillgänglig fram till sin död.
But during the silent film era, the Italy of women film greats is synonymous with the "deification" phenomenon, the idealisation of the actresses, long before the American "star system".
Men på stumfilmens tid märktes i Italien också ett fenomen som skulle kunna jämställas med "idoldyrkan", en ren ideali­sering av skådespelerskan, divan, långt före det amerikanska systemet med filmstjärnor.
The term "diva" originally comes from lyrical art.
Termen "diva" kommer från skaldekonsten.
It "deifies" the great opera singers (like La Callas, La Tebaldi later) before being applied to actresses (and actors) of Italian silent films.
De första divorna var operasångerskor (såsom senare La Callas och La Tebaldi), men de åtföljdes av skådespelerskor (och skådespelare) inom den ita­lienska stumfilmen.
These same actresses, such as Francesca Bertini, Pina Menichelli, Lyda
Skåde­spelerskor som Francesca Bertini, Pina Menichelli, Lyda Borelli och Leda Gys, utnyttjade sin enorma prestige för att begära otroliga gage och omge sig med en oerhörd lyx av kläder, smycken, bilar, hattar...
The phenomenon lasts some ten years (from 1910 to approximately 1919) and marks every film from that period with an attractiveness and refinement unique to the spirit of the twenties.
Detta feno­men varade ett tiotal år (ungefär från 1910 till 1919) och alla filmer från denna epok präglas av en skönhet och förfining som är typisk för 20­talet.
Francesca Bertini, alone acts in 90 films, the most famous of which are Salomé by Hugo Falena (1910), La Dame aux camélias and, particularly, Assunta Spina by Gustavo Serena (1915).
Francesca Bertini spela­de, bara hon, i 90 filmer, av vilka de mest kända är Salomé av Hugo Falena (1910), La Dame aux camélias och i synnerhet Assunta Spina av Gustavo Serena (1915).
Unfortunately, her films were lost, and therefore cannot be commented on here.
Olyckligtvis är hen­nes filmer spårlöst förvunna och det är därför svårt att tala om dem.
The material disappearance of films is an obstacle to research, especially with regard to the women pioneers of silent films.
Det faktum att filmer försvinner försvå­rar forskningen, särskilt vad beträffar stumfilmens pion­järer.
But sometimes films that were thought to be lost, are found quite unexpectedly, as was the case recently for several short films by Alice Guy-Blaché.
Men det inträffar också att filmer som man trott var försvunna kommer tillrätta av en slump, såsom var fallet med flera kortfilmer av Alice Guy­Blaché.
In Great Britain, then, several comedies are made by Florence Turner and Ethyle Batley around 1915, but it is shortly there afterwards, in the documentary, that we discover Jenny Gilbertson who, with Rugged Island (1933), makes a remarkable film on country life on the Shetland islands.
För att återgå till Stor­britannien, regis­serades där flera komedier av Florence Turner och Ethyle Batley runt 1915, men det var först något senare som man genom dokumentärfilmen fick stifta bekantskap med Jenny Gilbertson. Hennes Rugged Island (1933) är en anmärk­ningsvärd film om böndernas liv på Shetlandsöarna.
Journalist and teacher, Jenny Gilbertson starts her career in amateur cinema before meeting John Grierson, founder and theoretician of the great school of English documentary cinema.
Jenny Gilbertson, som var journalist och lärare, startade sin bana inom amatörfilmen innan hon träffade teoreti­kern John Grierson, grundare av den stora dokumentära skolan inom brittisk film.
She works alone at every phase in the production of her film (filming, editing, sound, synchronisation...) and, in that, is exemplary of a very modern film concept where cumbersome studios are left behind in order to work directly on-site.
Hon arbetade ensam under alla skeden av sin film (inspelning, montage, ljud, synkro­nisering...) och förblev det moderna film­konceptet trogen, det vill säga hon övergav filmstudions instängdhet för att arbeta direkt på fältet.
Mary Field (1896-1969), a great literary scholar, also produces a number of children's documentaries between 1926 and
Mary Field (1896­1969), en mycket lärd författarinna, regisserade en rad dokumentärfilmer för barn mellan 1926 och 1944.
At the height of Spanish cinema, a single star shines: Francisca Marqués López, better known by the name Raquel Meller (1888-1962), who was a well known singer before turning to acting in Fureza y nobleza by Ricardo de Banos in 1919.
På den spanska filmhimlen lyste vid denna tid en enda stjärna: Francisca Marqués López, mer känd under namnet Raquel Meller (1888­1962), en uppmärk­sammad sångerska innan hon 1919 gjorde karriär som skådespelerska i Fuerza y noble­za av Ricardo de Banos.
But it is in France that she is truly offered an opportunity in two Henry Roussel films: Les Opprimés (1923) and Violettes impériales (1924).
Men det var i Frankrike hon fick sin verkliga chans i två filmer av Henry Roussel: Les Opprimés (1923) och Violettes impériales (1924).
With Jacques Feyder, during the shooting of Carmen (1925), things take a turn for the worst when Raquel Meller refuses to bow to the discipline imposed by the director.
Under inspelningen av Carmen (1925) av Jacques Feyder började det gå snett, för Raquel Meller vägrade att böja sig för den disciplin som regissören krävde.
She then leaves France and meets Charlie Chaplin in New York, who offers her the leading role in City Lights
Hon lämnade då Frankrike och begav sig till New York, där hon mötte Charlie Chaplin som erbjöd henne huvudrollen i City Lights (1931).
April, May, June 1996 · n° 43 e«caoc**09i
Raquel Meller, som var bunden av andra april, maj, juni 1996 · nr. 43
the centenary of cinema
Filmen 100 år te en pedagogisk modell som är normgivande över hela världen.
and draws attention to herself by bringing the powerful producer Cecil B. De Mille to court.
producenten Cecil B. De Mille inför rätta.
Her employer had not respected a clause in the contract which obliged him to give her a pay raise every six months.
Det var nämligen så att hennes arbetsgivare inte respekterade den klausul i kontraktet som tvingade honom att höja hennes gage två gånger om året.
The first of its kind in Hollywood, the trial has a resounding effect since the actress wins and the result is a law guaranteeing compliance with this type of contract.
Processen, som var den första i sitt slag, väckte mycket uppseende eftersom skådespelerskan vann och därmed gav upphov till en lag som garanterade respekten för denna typ av kontrakt.
Over the course of the three decades separating the invention of film and the period between the two world wars, European cinema develops into an art ­the so­called "seventh art".
Under de tre decennier som skilde upp finningen av filmen och mellankrigstiden, hann den europeiska filmen upphöjas till konst.
Women proved to be remarkable film­makers, exerting themselves in each of the main creative fields: technical research, poetry, psycho­logical melodrama, documentaries...
Kvinnorna visade sig vara utomordentliga regissörer och framträdde inom alla de viktigaste kreativa områdena: teknisk utveckling, poesi, psykologiskt melodrama, dokumentär...
As actresses, the women of silent films forged the very fist images of stars, not without being exposed at times to the dangers of alcohol, drugs or insanity.
Som skådespelerskor blev stumfilmens kvinnor de första stjärnorna, inte utan att ibland utsätta sig för risker som alkohol, droger och galenskap.
The irresistible Hollywood appeal
Det oemotståndliga Hollywood
Among the second wave of European actresses to cross the Atlantic are: Dorothea Wieck (famous for her perfor­mance in the German film by Leontine Sagan, Mädchen in Uniform ­ 1931), Rose Stradner (Viennese actress, memorable for her roles as Slavic women), Danielle Darrieux (who in 1938 played "La Française" in the film La Coqueluche de Paris, by H. Koster), and the Hungarians Francisca Gaal and Zita Johann.
I den andra vågen av europeiska skådespelerskor som reste över Atlanten kan nämnas Dorothea Wieck (berömd för sin tolkning i Mädchen in Uniform - 1931, en tysk film av Leontine Sagan), Rose Stradner (skådespelerska från Wien som uppmärksammades för sina roller som slavinnor (sic!)), Danielle Darrieux (som 1938 spelade fransyskan i La Coqueluche de Paris, av H. Koster), och ungerskorna Francisca Gaal och Zita Johann.
After Francesca Bertini who, married to the famous jeweller Paul Carrier, refused the fortunes that Hollywood proposed, only one Italian woman, at that time, agreed to go to California.
Sedan Francesca Bertini, som var gift med den berömde juveleraren Paul Cartier avböjt Hollywoods lockande erbjudanden, var det bara en italienska som accepterade att resa till Kalifornien.
That actress was Isa Miranda who played in La Signora di Tutti (1934) by Max Ophüls.
Det var Isa Miranda som spelade i La Signora di Tutti (1934) av Max Ophuls.
Captivating personality and talented "femme fatale" in her own country, she was used ill­advisedly by American direc­tors to play the "vamps" and to copy the "Marlene" style.
Eftersom hon var en fängslande kvinna och "femme fatale" med stor talang i sitt hemland utnyttjades hon av amerikanska regissörer för att spela vamp och imitera "Marlene".