natgillin/translations-raw huggingface dataset:
After the terrible experience of two world wars, both of which had begun as European civil wars and in which Europe had been the main battlefield and principal sufferer, this became the mainspring of all political action.
Efter två världskrig, som började som europeiska inbördeskrig och gjorde Europa till det egentliga slagfältet och den part som i första hand blev lidande, föreföll tan ken på nya väpnade konflikter outhärdlig.
• Lastly there was the earnest desire to create a better, freer and more just world in which international relations would be conducted in a more orderly way.
• Slutligen fanns det en önskan och en längtan efter en bättre, friare och rättvisare värld med en bättre ordning av mänsklig och stat lig samexistens.
Viewed as a whole, the postwar steps towards European unification offer a confusing picture that is calculated to baffle anyone but the expert.
Efterkrigstidens europeiska enhetssträvanden som helhet ger en förvirrande bild av ett otal komplicerade organisationer som endast en liten krets Europasakkunniga kan överblicka.
A host of different organizations, largely unconnected, have come into existence side by side: the Organization for Economic Cooperation and Development (OECD), the Western European Union (WEU), the North Atlantic Treaty Organization (NATO), the Council of Europe, and the European Union, which is itself built on the foundations of the European Coal and Steel Community, the European Atomic Energy Community and European (Economic) Community.
Jämsides finns OECD (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling), VEU (Västeuropeiska unionen), NATO (Atlantpakten), Europarådet och Europeiska unionen, som i sin tur bygger på Europeiska kol- och stål gemenskapen, Europeiska atomenergigemenskapen och Europeiska (ekonomiska) gemenskapen.
Their membership ranges from 10 in the WEU to 25 in the Council of Europe.
Antalet medlemsstater i dessa organisationer varierar mellan 10 (VEU) och 25 (Europarådet).
• The first group consists of the transatlantic- organizations that grew out of the close links forged between Western Europe and the United States of America after the war.
• Den första gruppen är de europeisk-atlantiska organisationerna. De har uppstått ur den samhörighet mellan USA och Europa som följde efter andra världskriget.
Indeed it was an American initiative that led to the founding of the first postwar European organization in 1948.
Det var ingen tillfällighet att efterkrigstidens första organisation OEEC (Organisationen för europeiskt ekonomiskt samarbete), som bildades 1948, går tillbaka på ett initiativ av USA.
The US Secretary of State, George Marshall, called on the countries of Europe to pool their efforts for economic reconstruction and promised American aid in return (which eventually took shape as the Marshall Plan).
1947 uppmanade den dåvarande amerikanske utrikesministern Marshall staterna i Europa att förena sina ansträngningar för ekonomisk återuppbyggnad.
The European response was to set up the Organization for European Economic Cooperation (OEEC).
Han lovade stöd från USA, vilket förverkligades genom Marshallplanen.
This was later renamed the Organization for Economic Cooperation and Development when, in 1960, the United States and Canada also joined after agreeing with its members to extend its activities to include development aid for the Third World.
1960 kom medlemmarna i OEEC, USA och Kanada överens om att utvidga OEEC:s upp gifter till att omfatta utvecklingshjälp till tredje världen.
The founding of the OEEC was followed in 1949 by NATO, a military pact between the USA, Canada and most of the free States of Europe.
OEEC blev OECD, och även USA och Kanada anslöt sig år 1960.1949 följdes OEEC av en militärpakt mellan de flesta fria staterna i Europa samt USA och Kanada, nämligen NATO.
The next organization to be founded was the WEU in 1954, which was intended to strengthen security cooperation between the countries of Europe.
Som förstärkning av det säkerhetspolitiska samarbetet mellan de europeiska staterna bildades 1954 den västeuropeiska unionen (VEU).
This widened the existing Brussels Treaty between the United Kingdom, France, Belgium, Luxembourg and the Netherlands to include the Federal Republic of Germany and Italy, and has subsequently also taken in Portugal, Spain and Greece.
Den bildades av den redan existerande Brysselpakten mellan Förenade kungariket, Frankrike, Belgien, Luxemburg och Nederländerna. Tyskland och Italien anslöt sig också.
The WEU offers its members a platform for closer cooperation on security and defence, helping them to forge a European identity in this field and so lend greater weight to the European voice in the Atlantic Alliance.
Senare har även Portugal, Spanien och Grekland anslutit sig till VEU. VEU erbjuder de sammanslutna staterna en plattform för ett nära samarbete i säkerhets- och försvarspolitiska frågor.
• The characteristic feature of the second group of organizations is that they are designed to enable as many countries as possible to become members.
• Kännetecknande för den andra gruppen av europeiska organisationer är att de har en struktur som gör art hur många stater som helst kan ansluta sig.
This meant conceding the limitation that their activities would not extend beyond the scope of normal international cooperation.
Därvid har man medvetet räknat med att dessa organisationer endast kommer att ägna sig åt mellanstatligt samarbete.
One such organization is the Council of Europe, founded
Till dessa organisationer hör Europarådet, som bil-
Its statute contains no reference to any such goals as federation or union, nor does it foresee any transfer or pooling of portions of national sovereignty.
I Europarådets stadgar finns det inte någon antydan om att man strävar efter en federation eller en union, eller att man strävar efter en överföring eller en sammanläggning av delar av den nationella suveräniteten.
Decisionmaking rests entirely with a Committee of Ministers and unanimity is required for all decisions on matters of substance, which means that any country can veto a decision as in the United Nations Security Council.
All makt i Europarådet är förbehållen Ministerkommittén. Denna fattar sina beslut i viktiga frågor enligt principen om enhällighet.
In addition there is a Parliamentary Assembly, but its role is purely consultative and it has no legislative powers.
Varje stat kan således genom att inlägga sitt veto förhindra att beslut fattas, en modell som också gäller för Förenta nationernas säkerhetsråd.
All it can do is to put recommendations to the Committee of Ministers.
Den parlamentariska församlingens funktioner är uteslutande rådgivande, inte lagstiftande.
However, any recommendation can be turned down by a single vote, as the Committee is not answerable to the Assembly.
Det enda den kan göra är att utfärda rekommendationer till Ministerkommittén, som inte ansvarar inför församlingen och med en enda röst kan fälla rekommendationen.
And even after a proposal has been adopted by the Committee of Ministers, it still has to be ratified by the national parliaments before it can have the force of law.
Även de förslag som kommer förbi Ministerkommittén skall, förärt bli lagligt bindande, ratificeras av de nationella parlamenten.
The Council of Europe, then, serves merely as an instrument of intergovernmental cooperation.
Därmed förblir Europarådet till sin konstruktion ett organ för internationellt samarbete.
Nevertheless its contribution to the cause of European unity and solidarity cannot be rated highly enough.
Trots detta kan det bidrag som Europarådet har lämnat till det europeiska enandet, och särskilt känslan av europeisk samhörighet, inte uppskattas högt nog.
In pursuing its aims of forging closer links between the countries of Europe and promoting their economic and social progress it has been highly successful.
Dess mål var att skapa en nära kontakt mellan staterna i Europa och att främja deras ekonomiska och sociala framsteg.
Its membership has grown from the 10 original founders to 25 (the United Kingdom, France, Belgium, the Netherlands, Luxembourg, Italy, Ireland, Denmark, Norway and Sweden, plus Greece, Turkey, the Federal Republic of Germany, Austria, Cyprus, Switzerland, Malta, Iceland, Portugal, Spain, Liechtenstein, Finland, San Marino, Hungary and Poland).
Detta har lyckats, för av de ursprungliga tio grundarstaterna (Förenade kungariket, Frankrike, Belgien, Nederländerna, Luxemburg, Italien, Irland, Danmark, Norge, Sverige) har det blivit 25 medlemsstater efter ytterligare anslutningar (Grekland, Turkiet, Tyskland, Österrike, Cypern, Schweiz, Malta, Island, Portugal, Spanien, Liechtenstein, Finland, San Marino, Ungern och Polen).
Under its auspices a wide range of economic, cultural, social and legal conventions have been concluded, the most significant and best known of them being the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms adopted on 4 November 1950.
Inom ramen för Europarådet slöts många konventioner på ekonomins, kulturens, social politikens och juridikens område. Den viktigaste och mest kända är Europarådets konvention om skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950.
integration, and this booklet will look in some detail at their origins and how they developed into the European Union, of forming a cohesive, indissoluble organizational and political unit.
Dessa tre gemenskaper existerar visserligen juridiskt sett fortfarande jämsides, men realpolitiskt skall de ses som en enhet och deras upprättande som början av den euro peiska gemenskapen (EG).
They have conferred on it sovereign powers of its own, independent of the Member States, which it can exercise to adopt acts that have the force of national law.
I detta syfte har medlemsstaterna avstått en del av sin suveränitet till förmån för EG och har utrustat EG med egna maktbefogenheter oberoende av medlemsstaterna.
The EC also forms the core of the 'European Union' established on 1 November 1993 with the entry into force of the Maastricht Treaty.
EG är också kärnan i Europeiska unionen, som föddes när Maastrichtfordraget trädde i kraft den 1 november 1993.
THE ORIGINS OF THE EUROPEAN UNION
UPPRÄTTANDET AV EUROPEISKA UNIONEN
■ FROM EUROPEAN COMMUNITY TO EUROPEAN UNION essential need for Franco-German cooperation.
■ FRAN EUROPEISKA GEMENSKAPEN TILL EUROPEISKA UNIONEN de att man skulle bilda "Europas förenta sta­ter" och särskilt betonade vikten av att Frankrike och Tyskland gick samman.
Churchill, however, had envisaged the United Kingdom's role as a promoter rather than as an active participant.
Förenade kungarikets roll såg Churchill då endast som stödjande, inte som aktiv medlem.
Thus on 18 April 1951 Belgium, the Federal Republic of Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands signed the Treaty establishing the European Coal and Steel Community (ECSC) and on 23 July 1952, when it came into force, the Schuman Plan became a reality.
När Fördraget om upprättandet av Europeiska kol­ och stålgemenskapen (EKSG) slöts mel­lan de sex grundarstaterna (Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Frankrike, Italien, Luxemburg och Nederländerna) den 18 april 1951 i Paris och trädde i kraft den 23 juli 1952 blev Schumanplanen slutligen en realitet.
The new Community's founding fathers hoped that it would be the seed from which further European political integration would grow, culminating in the emergence of a European Constitution.
Grundarna hoppades att existensen av denna gemenskap skulle ge upphov till ett mera omfattande politiskt enande av Europa, som skulle anta konkreta former med skapandet av en europeisk författning.
The first stone in the building of the European Community was laid on 9 May 1950, when Robert Schuman, the French Foreign Minister, put forward a plan worked out by himself and Jean Monnet for France and Germany to pool all their coal and steel production under a joint High Authority, within an organization open to any other country in Europe.
Grundstenen till upprättandet av EG lade den dåvarande franske utrikesministern Robert Schuman med sin förklaring av den 9 maj 1950. I den presenterade han den plan som Jean Monnet hade utvecklat, nämligen "att ställa helheten av den tysk­franska produktionen av kol och stål under en gemensam högsta myndighet ¡nom en organisation som är öppen för medverkan från andra europeiska stater".
Behind this proposal lay a twofold realization: on the one hand, it was pointless to impose unilateral restrictions on Germany, but at the same time a fully independent Germany was still perceived as a potential threat to peace.
Bakgrunden till detta förslag var insik­ten om att det å ena sidan inte var särskilt meningsfullt att påtvinga Tyskland ensidiga kontroller, men att man å andra sidan fort­farande såg ett helt oberoende Tyskland som ett potentiellt hot mot freden.
The only way out of this dilemma, Schuman realized, was to bind Germany politically and economically into a firmly based grouping of European States.
Den enda utvägen ur detta dilemma var att binda upp Tyskland politiskt och ekonomiskt i en fast gemenskap i Europa.
His plan thus took up the idea put forward by Winston Churchill in his famous speech in Zurich on 19 September 1946, when he had called for the creation of a United States of Europe, singling out the
Därmed tog man upp ett förslag som Winston Churchill redan hade framfört i samband med sitt berömda Zürich­tal den 19 september 1946, då han kräv­
Meanwhile in October 1950, with the ECSC Treaty not yet even signed, the French launched the idea of a European Defence Community (EDC) in what became known as the Pleven Plan.
Redan i oktober 1950, dvs. innan Parisfördraget hade undertecknats, föddes på franskt initiativ idén om en europeisk försvarsgemenskap.
The outbreak of the Korean War and mounting East-West tension highlighted the need for a greater defence effort by Western Europe, including West Germany.
Mot bakgrunden av Koreakriget och de växande spänningarna i öst­västrelationema såg de väst­europeiska staterna sig tvingade att förstärka sina försvarsansträngningar och inkludera Tyskland.
But the wounds of the Second World War had hardly begun to heal and in French eyes,
Men med hänsyn till de ännu inte
The EDC plan had obviously been over-ambitious. Now the aim was more modest, but more realistic.
I och med att den europeiska försvarsgemenskapen gick om intet led också strävan dena efter ett politiskt enande av Europa ett svårt bakslag.
A committee chaired by the Belgian Foreign Minister, Paul-Henri Spaak, was asked to consider possible moves for further integration.
Efter ett år av resignation gjorde dock utrikesministrarna i EKSG:s medlemsstater redan i juni 1955 ett nytt försök att "skapa ett förenat Europa".
The 'founding fathers' of Europe at the signing of the first Treaty, setting up the European Coal and Steel Community, on 18 April 1951 in Paris.
Europas "fäder" vid undertecknandet av Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen, den första europeiska gemenskapen, i Paris den 18 april 1951.
Six countries laid the foundation for a completely new form of international cooperation, unique in the world to this day, aimed at securing peace and prosperity.
Sex länder lade därmed gemensamt grundstenen för en helt ny form av internationellt samarbete, som skulle leda till varaktig fred och välstånd, och som hit tills är unik i världen.
Around the table from left to right: Paul van Zeeland (Belgium), Joseph Bech (Luxembourg), Joseph Meurice (Belgium), Count Carlo Sforza (Italy), Robert Schuman (France), Konrad Adenauer (Germany), Dirk Stikker and Johannes van den Brink (both Netherlands).
Runt bordet från vänster Paul van Zeeland (Belgien), Joseph Bech (Luxemburg), Joseph Meurice (Belgien), Carlo Graf Sforza (Italien), Robert Schuman (Frankrike), Konrad Adenauer (Västtyskland), Dirk Stikker och Johannes van den Brink (båda
Once again the answer was to bind it intoa supranational Community -this time militarily - and so ensure adequate control of a re-armed Germany.
Den tjänade som grundval för förhandlingarna om upprättandet av Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom) och Europeiska ekonomiska gemen skapen (EEG).
In August 1954, however, the plan was dashed when the French National Assembly refused to ratify the Treaty, unable to countenance the farreaching curbs on French sovereignty which abandoning the right to a national army would entail.
Fördragen undertecknades i mars 1957 av de sex medlemsstaterna i EKSG och trädde i kraft den 1 ¡anuari 1958.
States on the constitutional structure and institutional reforms that were needed.
Framgångarna, särskilt med den ekonomiska gemenskapen, gjorde att man i början av sextiotalet återigen riktade uppmärksamheten mot skapandet av ett politiskt enande, ett mål som man aldrig hade släppt ur siktet.
Encouraged by their initial success, especially in the economic field, the Six returned in the early 1960s to the goal they had never completely abandoned: closer political integration.
sam regional- och socialpolitik. Detta högt flygande mål kunde inte genomföras inom den avsedda tidsperioden.
At a summit in Bonn in 1961 the leaders of the Six instructed a committee chaired by Christian Fouchet, the French ambassador to Denmark, to submit proposals for a political charter for 'the union of their peoples'.
På toppmötet i Bonn gav stats- och rege ringscheferna från EG:s sex grundarstater en kommission under ledning av den franske ambassadören Christian Fouchet i uppdrag att lägga fram ett förslag till en politisk stadga för en "union mellan de europeiska folken".
In an effort to find a formula that would be acceptable to all, the committee presented two successive drafts (known as the first and second Fouchet Plans).
I två omgångar försökte kommissionen förgäves att lägga fram ett utkast till ett fördrag som kunde accepteras av alla medlemsstater (Fouchetplanerna I och II).
But the differences between the member countries over the nature of the union and the form it should take proved so intractable that eventually the foreign ministers, meeting on 1 7 April 1962 in Paris, decided to suspend the negotiations.
Partnerländernas intressemotsättningar i fråga om en politisk sammanslutnings form och kvalitet var så starka att man på utrikesministrarnas konferens den 17 april 1962 i Paris beslöt att tills vidare inte fortsätta med förhandlingarna om en politisk union.
Nevertheless the 1970s brought some measure of tangible progress and a number of new Community policy instruments were introduced, widening the scope for the coordination of national policies.
Gemenskapen utvecklade nya politiska instrument, som utvidgade grundvalen för en samordning av den nationella politiken, framför allt vad gällde det europeiska politiska samarbetet.
The first of these was European political cooperation (EPC), which was set up in 1970 as an instrument for voluntary foreign policy coordination and has since been steadily extended and improved.
Det rör sig om ett instrument som EG:s medlemsstater hade skapat 1970 för en frivillig utrikespolitisk samordning och som sedan dess ständigt har förbättrats och utvidgats.
The second major step was the setting-up of the European Monetary System (EMS) in March 1979, which gave a new dimension to European monetary cooperation.
Man bör också nämna upprättandet av det europeiska monetära systemet (EMS) i mars 1979, vilket gav det monetära samarbetet i Europa en ny dimension.
Its purpose was (and until monetary union is achieved, remains) to create a zone of monetary stability in Europe as free as possible from wild currency fluctuations.
Meningen med EMS var (och är, tills den monetära unionen är genomförd) att upprät ta en stabil valuta i Europa, som i möjligaste mån är befriad från kraftiga växelkurssvängningar mellan medlemsstaternas valutor.
The EMS now forms one of the cornerstones of the EU's goal of economic and monetary union.
EMS bildar i dag en viktig grundval för den ekonomiska och monetära union som EU skall upprätta.
For some years afterwards very little real progress was made towards the political goal of 'laying the foundations for an ever closer union among the peoples of Europe' and it was not until the early 1970s that new moves began to gather pace.
Under EG:s uppbyggnadsår togs inte heller några initiativ för att närma sig det politiska målet för ett europeiskt enande, "att skapa grundvalarna för en allt närmare samman slutning av de europeiska folken". Nya impulser för det politiska enandet kom inte förrän i slutet på 60-talet vid olika toppkonferenser med EG:s stats- och regeringschefer.
Taking up the call for progress on economic and political union made at the Hague Summit in December 1969, the political leaders of the Community at the Paris Summits of 1972 and 1974 proclaimed their goal of achieving European union by the end of the decade.
På grundval av det beslut som togs vid toppmötet i Haag i december 1969 om att åstadkomma framsteg i skapandet av ett ekonomiskt och politiskt enande, proklamerades på Pariskonferenserna 1972 och 1974 upprät tandet av en europeisk union som instrument och mål för det europeiska enandet.
The Belgian Prime Minister, Leo Tindemans, was asked by his fellow leaders to work out a comprehensive plan for European union on the basis of ideas put forward by the Commission, the European Parliament, the Court of Justice and the Economic and Social Committee in earlier reports.
Den belgiske statsministern Leo Tindemans fick av sina kolleger i uppdrag att sammanfatta de olika förslag till ett grundkoncept för en europeisk union som kommissionen, Europaparlamentet, domstolen och Ekonomiska och sociala kom mittén tidigare hade framfört i sina respektive rapporter.
His plan (the Tindemans Report) envisaged completion of the union by 1980 through the establishment of economic and monetary union, reform of the Community institutions, the implementation of a common foreign policy and the implementation of common regional and social policies.
Enligt Tindemansrapporten skulle förverkligandet av den europeiska unionen ha slutförts senast 1980 genom upprättandet av en ekonomisk och monetär union, reformeringen av EG:s institutioner, en gemensam utrikespolitik samt en gemen
The beginning of the 1980s saw the start of a very intense reform debate under headlines such as 'second-generation Europe', 'relance européenne', or 'European union'.
na inför sina medborgare var de stod i fråga om den fortsatta europeiska integrationen.
The brainchild of Altiero Spinelli, it marked a qualitative leap forward by Parliament on the road towards the European Union.
Medan de ännu i juni 1983 på Europeiska rådets möte i Stuttgart endast kunde komma överens om att "i en omfattande aktion ge EG impulser till nytt liv", tog de på konferenserna i juni 1984 i Fontainebleau och i juni 1985 i Milano upp parlamentets Europa politiska initiativ, och efter att dittills endast ha avgett avsiktsförklaringar vidtog man konkreta åtgärder.
The Treaty proposed transferring new powers to the Union in areas such as economic and monetary policy, social policy (including welfare and health) and in the foreign policy sphere (security, peace and disarmament), so reaching right to the heart of national politics.
Stats- och regeringscheferna kom överens om att enandet av Europa skulle ges en ny dimension genom två parallella aktioner.
Union legislation was to be enacted under a two-chamber arrangement very similar to a federal system, the aim being to achieve a balance between the democratically elected European Parliament and the Council of the Union where representatives of the member governments sat.
Den första gällde EG:s institutionella reform. I detta syfte bildades en kommitté för institutionella frågor, som allmänt kallades för "Dooge-kommittén" efter sin ordförande, den irländska senatorn Dooge.