natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Safety was assessed in a controlled clinical trial enrolling renal transplant patients  18 years of age considered of high-immunologic risk, defined as a history of one or more acute allograft rejection episodes and/ or the presence of chronic allograft nephropathy on a renal biopsy (see section 5.1).
Säkerhet har utvärderats i en kontrollerad klinisk prövning där njurtransplanterade patienter < 18 år med hög immunologisk riskprofil inkluderades, definierad som en eller flera tidigare akuta avstötningsreaktioner och/ eller förekomst av biopsibekräftad kronisk nefropati i transplantatet (se avsnitt 5. 1).
The use of Rapamune in combination with calcineurin inhibitors and corticosteroids was associated with an increased risk of deterioration of renal function, serum lipid abnormalities (including but not limited to increased serum triglycerides and cholesterol), and urinary tract infections.
Användning av Rapamune i kombination med calcineurinhämmare och kortikosteroider har förknippats med en ökad risk för försämrad njurfunktion, lipidavvikelser i serum
The treatment regimen studied (continuous use of Rapamune in combination with calcineurin inhibitor) is not indicated for adult or paediatric patients (see section 4.1).
Behandlingsstrategin som studerades (fortsatt användning av Rapamune i kombination med calcineurinhämmare) är inte indicerad för vare sig vuxna eller barn (se avsnitt 4. 1)
In another study enrolling renal transplant patients  20 years of age that was intended to assess the safety of progressive corticosteroid withdrawal (beginning at six months post-transplantation) from an immunosuppressive regimen initiated at transplantation that included full-dose immunosuppression with both Rapamune and a calcineurin inhibitor in combination with basiliximab induction, of the 274 patients enrolled, 19 (6.9%) were reported to have developed post-transplant lymphoproliferative disorder (PTLD).
Av de 274 patienterna som ingick i studien utvecklade 19 (6, 9%) ” post- transplant lymphoproliferative disorder ” (PTLD).
Among 89 patients known to be EBV seronegative prior to transplantation, 13 (15.6%) were reported to have developed PTLD.
Bland de 89 patienter som var kända för att vara EBV - seronegativa innan transplantationen, rapporterades 13 (15, 6%) ha utvecklat PTLD.
All patients who developed PTLD were aged  18 years.
Alla patienter som utvecklade PTLD var < 18år.
There is insufficient experience to recommend the use of Rapamune in children and adolescents (see section 4.2).
Det finns otillräckligt med erfarenhet för att rekommendera användning av Rapamune hos barn och ungdomar (se avsnitt 4. 2).
11 4.9 Overdose
4. 9 Överdosering
In general, the adverse effects of overdose are consistent with those listed in section 4.8.
De biverkningar som ses vid överdosering stämmer vanligen överens med de som anges i avsnitt 4. 8.
Based on the poor aqueous solubility and high erythrocyte and plasma protein binding of Rapamune, it is anticipated that Rapamune will not be dialysable to any significant extent.
Utgående från den låga lösligheten i vatten och höga bindningsförmågan till erytrocyter och plasmaproteiner kan man förvänta sig att det inte går att dialysera bort Rapamune i någon större utsträckning.
Pharmacotherapeutic group: selective immunosuppressant agents.
Farmakoterapeutisk grupp: selektiva immunosuppressiva medel.
Sirolimus inhibits T cell activation induced by most stimuli, by blocking calcium dependent and calcium independent intracellular signal transduction.
Sirolimus hämmar T- cellsaktivering inducerad av de flesta stimuli, genom att blockera både kalciumberoende och kalciumoberoende intracellulär signaltransduktion.
Studies demonstrated that its effects are mediated by a mechanism that is different from that of ciclosporin, tacrolimus, and other immunosuppressive agents.
Studier visar ett effekterna förmedlas av en mekanism som skiljer sig från mekanismen bakom effekten av ciklosporin, takrolimus och andra immunosuppressiva medel.
Experimental evidence suggests that sirolimus binds to the specific cytosolic protein FKPB-12 and that the FKPB 12-sirolimus complex inhibits the activation of the mammalian Target Of Rapamycin (mTOR), a critical kinase for cell cycle progression.
Försöksresultat indikerar att sirolimus binder till det specifika cytosolproteinet FKPB- 12, och att komplexet sirolimus/ FKPB 12 hämmar aktivering av det s∆ kallade mammalian Target of Rapamycin (mTOR), som är ett kinas med avgörande betydelse för cellcykelns förlopp.
The net result is the inhibition of lymphocyte activation, which results in immunosuppression.
Nettoresultatet är en hämning av aktiveringen av lymfocyterna, vilket leder till immunosuppression.
In animals, sirolimus has a direct effect on T and B cell activation suppressing immune mediated reactions such as allograft rejection.
Hos djur har sirolimus en direkt inverkan på aktivering av T - och B- celler, så att immunförsvarsreaktioner undertrycks, exempelvis allograftavstötning.
Clinical Trials Patients at low to moderate immunological risk were studied in the phase 3 ciclosporin elimination-Rapamune maintenance trial, which included patients receiving a renal allograft from a cadaveric or living donor.
Prövningen inkluderade patienter som fått allogent njurtransplantat från avliden eller levande donator.
Ciclosporin was not withdrawn in patients experiencing Banff Grade 3 acute rejection episodes, who were dialysis-dependent, who had a serum creatinine > 400  mol/ l, or who had inadequate renal function to support ciclosporin withdrawal.
Ciklosporin sattes inte ut hos de patienter som fick akuta avstötningsreaktioner av Banff grad 3, var dialysberoende, hade serumkreatinin > 400 µmol/ l, eller hade otillräcklig njurfunktion för att klara av utsättning av ciklosporin.
Patients at high immunological risk of graft loss were not studied in sufficient number in the ciclosporin elimination- Rapamune maintenance trials and are not recommended for this treatment regimen.
Patienter med stor immunologisk risk för transplantatförlust studerades inte i tillräckligt stort antal i prövningar rörande elimination tillsammans med fortsatt underhållsbehandling med Rapamune och rekommenderas inte för sådan behandling.
At 48 months, there was a statistically significant difference in graft survival in favour of the Rapamune following ciclosporin elimination group compared to the Rapamune with ciclosporin therapy group (including and excluding loss to follow-up).
Vid 48 månader, sågs en statistiskt signifikant skillnad i transplantöverlevnad till fördel för den Rapamune -
4.2%, respectively).
En signifikant högre frekvens av biopsi - bekräftad avstötning sågs i ciklosporin eliminationsgruppen jämfört med gruppen som blev underhållsbehandlade med ciklosporin efter randomisering till 12 månader (9, 8% mot respektive 4, 2%).
The mean calculated glomerular filtration rate (GFR) at 12, 24, 36, 48 and 60 months was significantly higher for patients receiving Rapamune following ciclosporin elimination than for those in the Rapamune with ciclosporin therapy group.
Det beräknade medelvärdet för den glomerulära filtrationshastigheten (GFR) vid 12, 24, 36, 48 och 60 månader var signifikat högre hos patienter som behandlandades med Rapamune efter eliminationen av ciklosporin än de som ingick i gruppen med Rapamune och ciklosporin.
Based upon the analysis of data from 36 months and beyond, which showed a growing difference in graft survival and renal function, as well as significantly lower blood pressure in the ciclosporin elimination group, it was decided to discontinue subjects from the Rapamune with ciclosporin group.
Utifrån detta beslutades det att avbryta försökspersoner i gruppen med Rapamune och ciclosporin.
By 60 months, the incidence of non-skin malignancies was significantly higher in the cohort who continued ciclosporin as compared with the cohort who had ciclosporin withdrawn
Vid 60 månader var incidensen av icke- hud maligniteter signifikant högre i kohorten som fortsatte med ciklosporin jämfört med kohorten där ciklosporin eliminerades (8. 4% mot respektive 3. 8%).
The safety and efficacy of conversion from calcineurin inhibitors to Rapamune in maintenance renal transplant patients (6-120 months after transplantation) was assessed in a randomised, multicentre, controlled trial, stratified by calculated GFR at baseline (20-40 mL/ min vs > 40 mL/ min).
Patienterna stratifierades genom beräknat GFR (20- 40 ml/ min mot > 40 ml/ min) vid baslinje.
Concomitant immunosuppressive agents included mycophenolate mofetil, azathioprine, and corticosteroids.
Samtidig behandling med immunosuppresiva läkemedel inkluderade mykofenolat mofetil, azatioprin och kortikosteroider.
Enrollment in the patient stratum with baseline calculated GFR < 40 mL/ min was discontinued due to an imbalance in safety events (see section 4.8).
Inklusion av patienter till gruppen med beräknat GFR < 40 ml/ min vid baslinje, avbröts på grund av en obalans i händelser rörande säkerheten.
In the patient stratum with baseline calculated GFR > 40 mL/ min, renal function was not improved overall.
Hos patienter med beräknat GFR > 40 ml/ min vid baslinje, sågs ingen förbättring av njurfunktionen i hela gruppen.
In the stratum with baseline calculated GFR > 40 mL/ min, the mean and median urinary protein to creatinine ratios were significantly higher in the Rapamune conversion group as compared to those of the calcineurin inhibitors continuation group at 24 months (see section 4.4).
I gruppen med beräknat GFR > 40 ml/ min vid baslinje, var medel - och medianvärdet av kvoten mellan urin protein och kreatinin signifikant högre i gruppen som övergick till Rapamune jämfört med gruppen som fortsatte med calcineurinhämmare vid 24 månader (se avsnitt 4. 4).
New onset nephrosis (nephrotic syndrome) was also reported (see section 4.8).
Nydebuterad nefros (nefrotiskt syndrom) rapporterades också (se avsnitt 4. 8).
At 2 years, the rate of non-melanoma skin malignancies was significantly lower in the Rapamune conversion group as compared to the calcineurin inhibitors continuation group (1.8% and 6.9%).
Vid 2 år var frekvensen av icke- melanoma hudmaligniteter signifikant lägre i gruppen som övergick till Rapamune i jämförelse med gruppen som fortsatte med calcineurinhämmare (1, 8% och 6, 9%).
In a subset of the study patients with a baseline GFR > 40 mL/ min and normal urinary protein excretion, calculated GFR was higher at 1 and 2 years in patients converted to Rapamune than for the corresponding subset of calcineurin inhibitor continuation patients.
I en undergrupp av patienter med GFR > 40 ml/ min vid baslinje och normal proteinuri, var beräknat GFR, vid 1 och 2 år, högre hos patienter som övergick till Rapamune än för den motsvarande undergruppen av patienter med calcineurinhämmare.
In two multi-centre clinical studies, de novo renal transplant patients treated with Rapamune, mycophenolate mofetil (MMF), corticosteroids, and an IL-2 receptor antagonist had significantly higher acute rejection rates and numerically higher death rates compared to patients treated with a calcineurin inhibitor, MMF, corticosteroids, and an IL-2 receptor antagonist (see section 4.4).
I två multicenter studier var akut avstötningsfrekvens signifikant högre och antalet dödsfall numeriskt större för de novo njurtransplanterade patienter som bahandlades med Rapamune, mykofenolat mofetil (MMF), kortikosteroider och en IL- 2 receptor antagonist, jämfört med patienter som behandlades med calcineurinhämmare, MMF, kortikosteroider och en IL- 2 receptor antagonist (se avsnitt 4. 4).
Renal function was not better in the treatment arms with de novo Rapamune without a calcineurin inhibitor.
Njurfunktionen förbättrades inte hos de novo patienterna som behandlades med Rapamune utan calcineurinhämmare.
Rapamune was assessed in a 36-month controlled clinical trial enrolling renal transplant patients  18 years of age considered at high-immunologic risk, defined as having a history of one or more acute allograft rejection episodes and/ or the presence of chronic allograft nephropathy on a renal biopsy.
Rapamune har utvärderats i en kontrollerad klinisk prövning som pågick under 36 månader där njurtransplanterade patienter < 18 år med en hög immunologisk riskprofil, definierad som en eller flera akuta avstötningsreaktioner och/ eller förekomst av biopsibekräftad kronisk nefropati i transplantatet.
Subjects were to receive Rapamune (sirolimus target concentrations of 5 to 15 ng/ mL) in combination with a calcineurin inhibitor and corticosteroids or to receive calcineurin-inhibitor-based immunosuppression without Rapamune.
Försökspersonerna fick antingen Rapamune (målkoncentration sirolimus 5 till 15 ng/ mL) i kombination med calcineurinhämmare och kortikosteroider eller calcineurinhämmar- baserad immunosuppression utan Rapamune.
The Rapamune group failed to demonstrate superiority to the control group in terms of the first occurrence of biopsy confirmed acute rejection, graft loss, or death.
Rapamun- gruppen kunde inte uppvisa någon fördel mot kontrollgruppen med avseende på första förekomst av biopsibekräftad akut avstötning, transplantatförlust eller död.
The use of Rapamune in combination with calcineurin inhibitors and corticosteroids was associated with an increased risk of deterioration of renal function, serum lipid abnormalities (including but not limited to increased serum triglycerides and total cholesterol), and urinary tract infections (see section 4.8).
12 för försämrad njurfunktion, lipidavvikelser i serum (inklusive men inte begränsat till ökade serumnivåer av triglycerider och kolesterol) och urinvägsinfektion (se avsnitt 4. 8).
An unacceptably high frequency of PTLD was seen in a paediatric clinical transplant study when full dose Rapamune was administered to children and adolescents in addition to full dose calcineurin inhibitors with basiliximab and corticosteroids (see section 4.8).
En oacceptabelt hög frekvens av ” post- transplant lymphoproliferative disorder ” (PTLD) sågs i en klinisk transplantationsstudie där barn och ungdomar fick fulldos Rapamune som tillägg till fulldos calcineurinhämmare tillsammans med basiliximab och kortikosteroider (se avsnitt 4. 8).
Following administration of the oral solution, sirolimus is rapidly absorbed, with a time to peak concentration of 1 hour in healthy subjects receiving single doses and 2 hours in patients with stable renal allografts receiving multiple doses.
Efter intag av oral lösning absorberas sirolimus snabbt, med toppkoncentrationsvärdet infallande efter 1 timme hos friska försökspersoner som fått engångsdos, och 2 timmar hos patienter med stabila njurtransplantat som fått multipla doser.
Upon repeated
Den systemiska biotillgängligheten för sirolimus i kombination med samtidigt administrerat ciklosporin (Sandimmun) är ca 14%.
13 administration, the average blood concentration of sirolimus is increased approximately 3-fold.
Vid upprepad tillförsel ökade den genomsnittliga halten av sirolimus i blodet med omkring en faktor 3.
The terminal half-life in stable renal transplant patients after multiple oral doses was 62 16h.
Terminal halveringstid hos stabila njurtransplanterade patienter efter upprepad peroral dosering var 62 ± 16 timmar.
The effective half-life, however, is shorter and mean steady-state concentrations were achieved after 5 to 7 days.
Den effektiva halveringstiden är dock kortare och steady state- koncentrationer uppnåddes efter 5- 7 dagar.
The blood to plasma ratio (B/ P) of 36 indicates that sirolimus is extensively partitioned into formed blood elements.
Kvoten blod: plasma (B/ P) är 36, vilket indikerar att sirolimus i hög grad är fördelad till blodkroppar.
Pharmacokinetic parameters for sirolimus obtained from 19 renal transplant patients receiving microemulsion ciclosporin (4 hours prior to Rapamune) and corticosteroids, following daily doses of 2 mg Rapamune solution in a phase III clinical trial, were; Cmax, ss 12.2 6.2 ng/ ml, tmax, ss 3.01  2.40h, AUC, ss 158  70 ng h/ ml, CL/ F/ W 182 72 ml/ h/ kg (parameters calculated from LC-MS/ MS assay results).
Farmakokinetiska parametrar för sirolimus erhållna från 19 njurtransplanterade patienter som behandlades med ciclosporin mikroemulsion (4 timmar före Rapamune) och kortikosteroider, efter dagliga doser av 2 mg Rapamunelösning i en klinisk fas III- prövning, var; Cmax, ss 12, 2 ± 6, 2 ng/ ml, tmax, ss 3, 01 ± 2, 40 tim, AUCτ, ss 158 ± 70 ng• tim/ ml, CL/ F/ W 182 ± 72 ml/ tim/ kg (parametrar beräknade från LC/ MS/ MS resultat).
There was no significant difference in any of these parameters over time up to 6 months after transplantation.
Dessa parametrar ändrades inte signifikant med tiden under upp till 6 månader efter transplantationen.
Mean sirolimus whole blood trough levels from the same phase III trial were 7.2 ng/ ml (4.0 to 11 ng/ ml, expressed as chromatographic assay values; n=226) for the 2 mg per day dose and 14 ng/ ml (8.0 to 22 ng/ ml, expressed as chromatographic assay values; n=219) for the 5 mg per day dose (see section 4.2).
Genomsnittliga dalvärdet för sirolimus i helblod i samma fas III- studie med ciklosporin var 7, 2 ng/ ml (4, 0 till 11 ng/ ml, uttryckt som kromatografisk analysvärden; n=226) vid dosen 2 mg/ dygn och 14 ng/ ml (8, 0 till 22 ng/ ml, uttryckt som kromatografisk analysvärden; n=219) vid dosen 5 mg/ dygn (se avsnitt 4. 2).
Sirolimus is a substrate for both cytochrome P450 IIIA4 (CYP3A4) and P-glycoprotein.
Sirolimus är substrat för både cytokrom P450 IIIA4 (CYP3A4) och P- glykoprotein.
Sirolimus is extensively metabolised by O-demethylation and/ or hydroxylation.
Sirolimus metaboliseras i stor utsträckning genom O- demetylering och/ eller hydroxylering.
Sirolimus is the major component in human whole blood and contributes to greater than 90% of the immunosuppressive activity.
Sirolimus är huvudkomponenten i humant helblod och bidrager till mer än 90% av den immunosuppressiva aktiviteten.
After a single dose of [14C] sirolimus in healthy volunteers, the majority (91.1%) of radioactivity was recovered from the faeces, and only a minor amount (2.2%) was excreted in urine.
Efter en engångsdos av [14C] sirolimus hos friska försökspersoner återvanns huvuddelen av radioaktiviteten (91, 1%) i feces, och bara en mindre del (2, 2%) utsöndrades i urinen.
In healthy volunteers, a high fat meal altered the bioavailability characteristics of oral liquid sirolimus.
Hos friska försökspersoner ändrades biotillgängligheten för peroralt givet sirolimus efter en måltid med högt fettintag.
There was a 34% decrease in the peak blood sirolimus concentration (Cmax), a 3.5-fold increase in the time to peak concentration (tmax), and a 35% increase in total exposure (AUC).
Toppnivån för sirolimushalten i blodet (Cmax) minskade med 34%, tiden fram till toppnivån (tmax) ökade med en faktor 3, 5 och den totala exponeringen (AUC) ökade med 35%.
It is recommended that Rapamune be taken consistently either with or without food.
Det rekommenderas att Rapamune konsekvent tas antingen med eller utan föda.
The use of orange juice and water to dilute Rapamune were equivalent with respect to Cmax, and AUC.
När Rapamune blandades med vatten och apelsinjuice sågs ingen skillnad vad gäller Cmax och AUC.
Grapefruit juice affects CYP3A4 mediated metabolism and must therefore be avoided.
Grapefruktjuice påverkar den CYP3A4- medierade metabolismen och måste därför undvikas.
In paediatric patients on dialysis (30% to 50% reduction in glomerular filtration rate) within age ranges of 5 to 11 years and 12 to 18 years, the mean weight-normalised CL/ F was larger for younger paediatric patients (580 ml/ h/ kg) than for older paediatric patients (450 ml/ h/ kg) as compared with adults (287 ml/ h/ kg).
Hos barn i dialysbehandling (30 - 50% sänkt glomerulär filtrationshastighet) i åldrarna 5 till 11 år respektive 12 till 18 år, var medelvärdet på kroppsviktsnormaliserat CL/ F högre för yngre barn (580 ml/ tim/ kg) än för äldre barn (450 ml/ tim/ kg) jämfört med vuxna (287 ml/ tim/ kg).
Sirolimus concentrations were measured in concentration-controlled trials of paediatric renal-transplant patients who were also receiving ciclosporin and corticosteroids.
Sirolimuskoncentrationer mättes i koncentrationskontrollerade studier på njurtransplanterade barn som samtidigt fick ciklosporin och kortikosteroider.
The target for trough concentrations was 10-20 ng/ mL.
Målet för dalvärdes- koncentrationen var 10- 20ng/ mL.
At steady state, 8 children aged 6-11 years received mean  SD doses of 1.75  0.71 mg/ day (0.064  0.018 mg/ kg, 1.65  0.43 mg/ m2) while 14 adolescents aged 12-18 years received mean  SD doses of 2.79  1.25 mg/ day (0.053  0.0150 mg/ kg, 1.86  0.61 mg/ m2).
Vid steady state fick 8 barn i åldrarna 6- 11 år en medeldos (± SD) på 1, 75 ± 0, 71 mg/ dag (0, 064 ± 0, 018 mg/ kg, 1, 65 ± 0, 43 mg/ m2) medan 14 ungdomar i åldrarna 12- 18 år gavs medeldoser (± SD) på
The younger children had a higher weight-normalized Cl/ F (214 mL/ h/ kg) compared with the adolescents (136 mL/ h/ kg).
De yngre barnen hade en högre vikt - normaliserad Cl/ F (214 mL/ h/ kg) jämfört med ungdomarna (136 mL/ h/ kg).
In mild and moderate hepatically impaired patients (Child-Pugh classification A or B), mean values for sirolimus AUC and t1/ 2 were increased 61% and 43%, respectively, and CL/ F was decreased 33% compared to normal healthy subjects.
Hos patienter med mild till måttlig nedsättning av leverfunktionen (klass A eller B enligt Child- Pugh) ökade medelvärdet för sirolimus AUC och t1/ 2 med 61% respektive 43%, och CL/ F minskade med 33%, jämfört med normala friska personer.
In severe hepatically impaired patients (Child-Pugh classification C), mean values for sirolimus AUC and t1/ 2 were increased 210% and 170% respectively, and CL/ F was
Hos patienter med allvarlig nedsättning av leverfunktionen (Child- Pugh klassificering C) ökade medelvärdet för sirolimus AUC och t1/ 2 med 210% respektive 170%, och CL/ F minskade med 67%, jämfört med normala friska personer.
Adverse reactions not observed in clinical studies, but seen in animals at exposure levels similar to clinical exposure levels and with possible relevance to clinical use were as follows: pancreatic islet cell vacuolation, testicular tubular degeneration, gastrointestinal ulceration, bone fractures and calluses, hepatic haematopoiesis, and pulmonary phospholipidosis.
Biverkningar som inte observerats i kliniska studier men har setts hos djur vid exponeringsnivåer liknande kliniska exponeringsnivåer och med möjlig relevans för klinisk användning var följande: vakuolering av pancreascellöar, degeneration av testikelgångar, gastrointestinala sår, benfrakturer och kalluser, lever hematopoies och lungfosfolipidos.
Carcinogenicity studies conducted in mouse and rat showed increased incidences of lymphomas (male and female mouse), hepatocellular adenoma and carcinoma (male mouse) and granulocytic leukaemia (female mouse).
Karcinogenicitetsstudier som har utförts på mus och råtta visade en ökad incidens av lymfom (hon - och hanmöss), hepatocellulärt adenom och carcinom (hanmöss) samt granulocytisk leukemi (honmöss).
It is known that malignancies (lymphoma) secondary to the chronic use of immunosuppressive agents can occur and have been reported in patients in rare instances.
Det är känt att maligniteter (lymfom) sekundärt till kronisk behandling med immunosuppressiva medel kan förekomma och har rapporterats hos patienter i sällsynta fall.
In rat, testicular interstitial cell adenomas were likely indicative of a species dependent response to lutenising hormone levels and are usually considered of limited clinical relevance.
Hos råtta indikerade interstitiella celladenom i testiklarna förmodligen ett artspecifikt svar på nivåer av luteiniseringshormon, och betraktas vanligtvis ha begränsad klinisk relevans.
Reductions in testicular weights and/ or histological lesions (e. g. tubular atrophy and tubular giant cells) were observed in rats and in a monkey study.
Minskning av testikelvikten och/ eller histologiska lesioner (t. ex. tubulär atrofi och tubulära jätteceller) observerades hos råttor och i en studie med apor.