natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Secondly, in the case of the recovery of the debts of a publicly owned establishment that has been found by a court to be in default, the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 (and in implementing provisions [86]) is, for the reasons explained in recitals 113 to 117, more favourable to IFP’s creditors than insolvency proceedings in the courts under ordinary law, in so far as it is not liable to result in the cancellation of their claim on IFP.
För det andra är det förfarande som inrättas genom lagen av den 16 juli 1980 (och genom diverse tillämpningsföreskrifter) [86], av de orsaker som redovisas i skälen 113–117, vid indrivning av skulder från offentliga institutioner genom ett betalningsföreläggande mer förmånligt för den offentliga institutionen IFP:s fordringsägare än de rättsliga förfarandena enligt allmänrätten, eftersom de inte kan leda till att en fordran som de har hos den offentliga institutionen IFP utsläcks.
In accordance with the analysis developed in recitals 157 to 161 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes firstly that the Law of 1980 [87] and its implementing provisions [88] designate the State as the authority responsible for covering the debts of publicly owned establishments, and confer important prerogatives on the State: the mandatory payment order and the creation of sufficient resources.
I enlighet med analysen i skälen 157–161 i beslut C 56/2007, till vilka den hänvisar i tillämpliga fall, noterar kommissionen först och främst att enligt lagen av den 16 juli 1980 [87] och dess tillämpningsföreskrifter [88] är staten behörig myndighet för indrivning av skulder från offentliga institutioner, samtidigt som den ges stora befogenheter: rätt att godkänna utbetalningar och att skapa tillräckliga resurser.
Following the example of the argument in recitals 162 to 168 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the specific procedure laid down by the Law of 1980 and the measures implementing it is a procedure only for the recovery of claims, and not for winding up, and that at the end of the procedure the claim is not cancelled, whereas at the end of winding-up proceedings under ordinary law a judgment terminating the proceedings on the ground that the assets are insufficient, without penalty, prevents creditors from pursuing the proceedings further.
I likhet med de beaktanden som anges i skälen 162–168 i beslut C 56/2007, till vilka den hänvisar i tillämpliga delar, anser kommissionen att det särskilda förfarande som fastställs i lagen av den 16 juli 1980 och dess tillämpningsföreskrifter är enbart ett förfarande för att driva in fordringar och inte något likvidationsförfarande. När förfarandet har genomförts försvinner inte fordran, medan ett domstolsbeslut om avslutande av det allmänrättsliga likvidationsförfarandet på grund av otillräckliga tillgångar utan påföljder innebär att fordringsägare förbjuds att vidta ytterligare rättsliga åtgärder.
The Commission also notes that the Law of 1980 and the measures implementing it provide for the deferral of a payment order, and nowhere envisage a cessation of payments, and thereby give creditors to understand that there are or that there will be the resources necessary to settle a claim they hold on the public entity.
Kommissionen noterar dessutom att det i lagen av den 16 juli 1980 och dess tillämpningsföreskrifter anges att utbetalningar får skjutas upp, samtidigt som det inte anges någon slutpunkt, då betalningarna ska ställas in. Detta ger fordringsägarna uppfattningen att det alltid kommer att finnas tillräckliga resurser för att reglera deras fordringar hos den offentliga institutionen.
These two factors lead to it consider that a shortage of funds will be covered, if necessary by the State, or is temporary only.
Dessa två omständigheter innebär att man kan anse att situationen med otillräckliga medel i förekommande fall täcks av staten och alltså endast är tillfällig.
But winding-up procedures never provide for the possibility that a third party can become liable for the debts of the insolvent party, except of course in the case of a guarantor.
Däremot finns det inte något likvidationsförfarande där det föreskrivs att en tredje part ska kunna bli ansvarig för den insolventa personens skulder, utom då det är fråga om en garantigivare.
Consequently, the Commission takes the view that the probability that a creditor might not succeed in obtaining satisfaction of his claim under the procedures laid down by the Law of 16 July 1980 is low.
Kommissionen anser följaktligen att sannolikheten för att en fordringsägare inte skulle lyckas få sin fordran reglerad genom tillämpning av de förfaranden som införs genom lagen av den 16 juli 1980 är mycket liten.
However, contrary to the conclusion it drew in respect of La Poste in decision C 56/2007, the Commission observes that in this case the resources of its own that IFP would be able to mobilise are relatively high, since, as the French authorities have explained (see recital 44), available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million).
Till skillnad från sin slutsats i fråga om La Poste i beslut C 56/2007 konstaterar kommissionen dock att de egna resurser som kan tas i anspråk från den offentliga institutionen IFP är relativt omfattande. Som de franska myndigheterna förklarar i skäl 44 motsvarade IFP:s likvida tillgångar och placeringar (150,3 miljoner euro) i slutet av 2007 ungefär fem gånger beloppet på lån och finansiella skulder (25,2 miljoner euro).
Consequently, the Commission recognises that in its present financial position, it seems unlikely, at least in the near future, that a shortage of own resources could lead to IFP being unable to meet its debts and give rise to the need for State intervention.
Kommissionen erkänner därför att det enligt IFP:s nuvarande finansiella ställning är föga sannolikt, åtminstone i den närmaste framtiden, att en brist på resurser kan göra den offentliga institutionen IFP oförmögen att ta hand om sina skulder och leda till ett behov av statliga insatser.
Although it is unlikely at present, it cannot be ruled out that IFP might experience such a shortage of assets in the longer term.
Även om det för närvarande är osannolikt att den offentliga institutionen IFP:s tillgångar skulle bli otillräckliga är en sådan situation icke desto mindre möjlig på lång sikt.
In such circumstances, the fact that resources cannot be mobilised by selling assets means that use has to be made of other guarantee mechanisms (advances, efforts to establish a liability on the part of the State, etc.).
Under sådana omständigheter skulle svårigheten att mobilisera ytterligare resurser genom att överlåta tillgångar leda till användandet av andra garantimekanismer (förskott, försök att utkräva ansvar av staten osv.).
Furthermore, in the event of a default on the part of IFP, the fact that the legislature has laid down rules protecting the assets might then be invoked in any dispute in which it was alleged that there was a strict liability resting on the State [89].
Dessutom kan lagstiftarens påbud om en ordning för att skydda tillgångar ge näring åt tvister om statens strikta ansvar om den offentliga institutionen IFP underlåter att betala sina skulder.
On this point, the Commission takes note of the argument put forward by the French authorities [90] according to which even if the State considers an asset belonging to a publicly owned establishment to be ‘indispensable’ for the provision of a public service, and therefore objects to its sale, it is not bound to compensate via a guarantee mechanism.
På denna punkt beaktar kommissionen de franska myndigheternas argument [90] om att i fall staten anser att en tillgång som tillhör en offentlig institution är ”nödvändig” för att fullgöra ett uppdrag i allmänhetens tjänst och alltså invänder mot dess överlåtelse, är den ändå inte ersättningsskyldig enligt garantimekanismer.
The Commission notes, however, that the French authorities have acknowledged that in applying the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 the representative of the State is bound by the requirement of continuity of public service (although they deny that IFP can benefit as a result) [91].
Kommissionen noterar följaktligen att de franska myndigheterna har erkänt (även om de bestrider att IFP skulle ha en fördel av detta) att kravet på kontinuitet i den offentliga verksamheten gäller för statens representant under det förfarande som fastställs genom lagen av den 16 juli 1980.
The Commission therefore considers that such a choice by the public authorities to prevent sales of assets in order to maintain a public service means that the State might incur strict liability for a breach of the principle of equality before public burdens.
Kommissionen anser även att ett sådant val av den offentliga makten att inte använda sig av försäljning av tillgångar för att upprätthålla en allmännyttig tjänst kan leda till ett strikt ansvar för staten för en rubbning av likheten inför de offentliga bördorna.
Thirdly, for the reasons already set out in recitals 185 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that, in the unlikely event that the procedure laid down by the Law of 16 July 1980 does not result in payment of creditors, the courses still open to them to render the State liable have the characteristics of a guarantee mechanism.
För det tredje anser kommissionen, av de orsaker som lagts fram i skälen 185–226 i beslut C 56/2007 och till vilka den hänvisar i tillämpliga delar, att i den föga sannolika händelse att det förfarande som fastställs i lagen av den 16 juli 1980 inte innebär att en fordringsägare kan få ersättning, uppvisar de utvägar som denna kan tillgripa för att utkräva statens ansvar de egenskaper som utmärker en garantimekanism.
Although the French authorities consider that the State has in principle no liability, whether for a fault on its part or in the absence of any such fault [92], they acknowledge that, if there is a requirement of continuity of public service that is binding on the representative of the State in the procedure laid down by the Law of 16 July 1980, a court may order that the creditor be compensated.
Även om de franska myndigheterna anser att staten i princip varken kan ställas till ansvar för försummelser eller utkrävas ett strikt ansvar, [92] erkänner de att om ett krav på kontinuitet för allmännyttig tjänst ställs på statens företrädare under genomförandet av det förfarande som fastställs i lagen av den 16 juli 1980, är det möjligt att domstolen förordnar om gottgörelse för fordringsägaren.
But in that event the French authorities consider that the creditor is not given any advantage, as the compensation he receives is comparable to that which he would have received under ordinary law.
I sådant fall anser de franska myndigheterna dock att det inte skulle innebära någon fördel för fordringsägaren, eftersom ersättningen skulle vara jämförbar med den som skulle ha gällt inom ramen för allmän rätt.
The Commission draws attention, however, to certain specific features of the special scheme introduced by the Law of 1980: under the ordinary law governing compulsory winding up, creditors (and especially unsecured creditors) will not as a general rule recover the whole of their claims, and the enterprise being wound up will not usually have its debts paid by a third party.
I detta avseende påpekar kommissionen vissa särdrag i de specialbestämmelser som inrättats genom lagen av den 16 juli 1980: enligt allmänrättens bestämmelser om likvidation brukar fordringsägare (särskilt oprioriterade fordringsägare) i allmänhet inte få tillbaka hela sin fordran och för det mesta brukar företag i likvidation inte få sina skulder betalade av en tredje part.
The French authorities also further deny that any possibility of compensation of creditors that may be opened up if the State is held liable can be considered equivalent to a guarantee.
De franska myndigheterna bestrider även att fordringsägarnas möjlighet till ersättning på grund av detta ansvar kan jämställas med en garanti.
The Commission takes the view, however, that, in the procedure for the recovery of the debts of the public bodies referred to in the Law of 16 July 1980, the liability of the State, with or without fault, is indeed equivalent to a guarantee mechanism for purposes of European Union law, because it ensures creditors that if IFP should default the State will be required to meet their claims.
Kommissionen anser däremot att åtagandet om statligt ansvar (för försummelser eller strikt ansvar) vid indrivning av skulder från offentligrättsliga juridiska personer i enlighet med lagen av den 16 juni 1980 är likvärdigt med en garantimekanism i enlighet med unionsrätten, eftersom det garanterar fordringsägarna återbetalning av deras fordran och ålägger staten att betala ut ersättningen om den offentliga institutionen IFP inte kan göra det.
The judgment of the European Court of Human Rights (‘ECHR’) in Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro v France [93] (the Campoloro case) also points to the existence of an automatic guarantee.
Dessutom syftar rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) i målet Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro mot Frankrike [93] (nedan kallat Campoloro-målet) till att erkänna förekomsten av en automatisk garanti.
Finally, as shown in recitals 181 to 184 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the French authorities’ proposal for a clarification of the Decree implementing the Law of 1980 is not sufficient to prevent an increase in resources from being achieved by an injection of public funds.
Slutligen anser kommissionen, i likhet med den demonstration som görs i skälen 181–184 i beslut C 56/2007 och till vilka den hänvisar i tillämpliga delar, att de franska myndigheternas förslag som syftar till att förtydliga att tillämpningsdekretet för lagen av den 16 juli 1980 är otillräcklig för att utesluta att resurser tas i anspråk tack vare ett tillskott av offentliga resurser.
The French authorities propose to amend the Decree implementing the Law of 1980 as follows (the amendment is shown in italic): ‘If the notice given has had no effect by the time these deadlines expire, the representative of the State or the authority responsible for supervision shall enter the expenditure in the budget of the defaulting authority or publicly owned establishment. The representative of the State or the authority responsible for supervision shall, as appropriate, release the necessary resources from the budget of the defaulting authority or establishment either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available or by increasing resources’.
De franska myndigheterna har föreslagit följande ändring av dekretet om tillämpning av lagen av den 16 juli 1980: ”Om betalningsföreläggandet inte efterlevs innan dess tidsfrister löper ut ska statens representant eller tillsynsmyndighet föra upp utgiften på den försumliga offentliga institutionens eller verksamhetens budget. Den ska i förekommande fall frigöra de nödvändiga resurserna inom ramen för den offentliga institutionens eller verksamhetens budget, endera genom att begränsa de anslag som avsatts för andra syften, men som är tillgängliga, eller genom att öka medlen” (ändringen kursiverad).
However, as the Commission pointed out in recital 67 of the opening decision, neither in its present wording nor in the amended wording proposed by the French authorities does the legislation prevent an increase in resources from being made possible by a subsidy or injection of public funds.
Kommissionen påpekar dock, precis som den gjorde i skäl 67 i beslutet om att inleda förfarandet, att föreskrifterna varken i sin nuvarande version eller i den ändrade versionen enligt de franska myndigheternas förslag utesluter att resurser frigörs genom en resursökning som möjliggjorts genom ett tidigare bidrag eller tillskott av offentliga medel.
For the reasons already set out in recitals 204 to 211 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission also considers that the EHCR’s judgment in the Campoloro case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to injury.
På grund av de orsaker som anges i skälen 204–211 i beslut C 56/2007, till vilka den hänvisar i tillämpliga fall, anser kommissionen dessutom att Europadomstolens avgörande i Campoloro-målet visar att franska statens ansvar i det fallet fungerar som en underförstådd garanti för offentliga myndigheters skulder och att detta ansvar inte är kopplat till något skadevillkor.
The Commission notes more specifically that the ECHR rejected the arguments of the French authorities which attempted to base their case [94] on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality, and accepted the contrary arguments of the applicants [95].
Kommissionen noterar särskilt att Europadomstolen inte godtog de argument som de franska myndigheterna försökte stödja sig på, [94] det vill säga dels avsaknaden av en utlösande faktor som kunde hänföras till staten, dels avsaknaden av en statlig garanti för offentliga institutioner som är offentligrättsliga juridiska personer, och att den godtog de klagandes motargument. [95]
The ECHR found that there had been a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights (‘the Convention’), and added that the judgments had to be implemented and that a State authority could not use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision.
Kommissionen noterar att domstolen slutligen konstaterade att det hade skett en kränkning av artikel 6.1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad konventionen), bl.a. av följande skäl: ”Dessa domstolsavgöranden bör alltså verkställas och domstolen påminner om att ingen statlig myndighet får hänvisa till bristande resurser för att inte betala en skuld som bygger på ett rättsligt avgörande […]”.
The ECHR also found that there had been a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the Convention, the applicants having suffered interference with their property rights on account of a huge and special burden due to the non-payment of the sums which they should have received [96].
Domstolen konstaterade också att det hade skett en kränkning av artikel 1 i protokoll nr 1 i konventionen eftersom de klagande utsatts för ett intrång i deras äganderätt på grund av en särskild och oskälig börda till följd av att de belopp som de hade att fordra inte betalats ut. [96] Mot bakgrund av ovanstående gav Europadomstolen staten ansvaret för de skuldsatta kommunernas totala skulder.
The Commission considers that this judgment has three important implications:
Kommissionen anser att följande tre viktiga slutsatser kan dras av denna rättspraxis:
Subject to the applicants obtaining a court judgment recognising their claim, the liability of the State functions as an implied guarantee [98], in so far as the French State is required to pay the whole of the debt of the public body [99] and no distinction is made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State (the ECHR did not at any time seek to identify an act or omission imputable to the State, and looked no further than the debtor’s insolvent status).
Med förbehåll för om de klagande uppnår ett domstolsbeslut som erkänner deras fordringar, fungerar statens ansvar som en underförstådd garanti, [98] dels om den franska staten döms att betala den offentligrättsliga juridiska personens skuld, [99] dels om ingen fördelning görs mellan vad som kan hänföras till den skuldsatta lokala myndighetens insolvens och vad som kan hänföras till eventuella försummelser av staten (domstolen försöker aldrig fastställa någon utlösande faktor som kan hänföras till staten utan riktar in sig på gäldenärens insolvens).
This liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
Detta ansvar omfattar skulder hos offentliga myndigheter, trots att dessa är juridiska personer.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable, but this argument was rejected by the ECHR.
De franska myndigheterna har uttryckligen hänvisat till förekomsten av en juridisk person och av egna tillgångar för att bestrida den franska statens ansvar, men Europadomstolen har avvisat det argumentet.
The scope of the State guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
Tillämpningsområdet för den statliga garantin utsträcks till den offentliga myndighet som inrättas av staten.
The guarantee is therefore intrinsically connected with the debtor’s public-law legal form.
Garantin är alltså starkt kopplad till gäldenärens offentligrättsliga ställning.
Moreover, the Commission notes that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established line of case-law, notably in the judgments in the cases Artico v Italy [100] and Bourdov v Russia [101].
Kommissionen konstaterar dessutom att Europadomstolens lösning i Campoloro-målet inte är isolerad utan följer av en starkt bekräftad utveckling av rättspraxis, bl.a. i domarna i målen Artico mot Italien [100] och Bourdov mot Ryssland. [101]
For the reasons already set out in recitals 212 to 220 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the observations made by the French authorities are not of a nature to invalidate this reasoning.
På grund av de orsaker som anges i skälen 212–220 i beslut C 56/2007, till vilka den hänvisar i tillämpliga fall, anser kommissionen att de synpunkter som lagts fram av de franska myndigheterna inte är av en sådan karaktär att de ogiltigförklarar detta.
As it argued in the postal case, in recital 222 of decision C 56/2007, and in the opening decision, the Commission concludes that, as French law currently stands, a creditor of IFP who has not obtained the payment of his claim by recourse to the procedures introduced by the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law, where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Till följd av ovanstående sluter sig kommissionen, i likhet med sin slutsats om La Poste-ärendet i skäl 222 i beslut C 56/2007 och i beslutet om att inleda förfarandet, sluter sig kommissionen av ovanstående till att enligt den nuvarande franska lagstiftningen kan en fordringsägare i den offentliga institutionen IFP som inte har lyckats få sin fordran reglerad genom de förfaranden som fastställs i lagen av den 16 juli 1980 få motsvarande hela sin fordran betald genom att som en sista utväg åberopa statens ansvar, i motsats till vad som sker inom ramen för ett allmänrättsligt förfarande där återbetalningen till fordringsägaren begränsas av värdet på de tillgängliga tillgångarna.
In consequence of the above, the Commission considers that the State’s liability is treated as a guarantee, it is not the subject of any limitation by French legislation, and is intrinsically linked to the public-law legal form possessed by the debtor body.
Kommissionen anser därför att statens ansvar behandlas som en garanti. Det begränsas inte genom någon fransk rättsakt och det är i sig kopplat till gäldenärens offentligrättsliga ställning.