natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Community guidelines for State aid concerning TSE-Tests, fallen stock and slaughterhouse waste (2002/C324/02) (until 2006), paragraphs 27 and 37, and the Community guidelines on State aid in the agricultural and forestry sector 2007–2013 (2006/C319/01), section V.B.4, also confirm that it is the owners or producers of animal by-products who are responsible for the proper disposal and therefore have to bear the costs under the polluter-pays principle.
Skälen 27 och 37 i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd när det gäller TSE-test, döda djur och slaktavfall (2002/C324/02) (fram till 2006) och avsnitt V.B.4 i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till jordbruk och skogsbruk 2007–2013 (2006/C319/01) bekräftar också att det är ägarna respektive producenterna av animaliska biprodukter som ska handha bortskaffandet och svara för kostnaderna för detta enligt principen om att förorenaren ska betala.
Under these guidelines State aid is an exception to the rule that is permissible only in special situations (especially for fallen stock).
Undantag till denna regel får enligt dessa texter göras för statligt stöd som endast är tillåtet i vissa situationer (framför allt i fråga om avlivade eller självdöda djur).
The fact that the polluter-pays principle applies generally is also confirmed by Rhineland-Palatinate law, where § 4(1) of the TierNebGAG states that the costs of disposal and related processes can be imposed on the owners.
Att principen om att förorenaren ska betala ska gälla generellt bekräftas också i Rheinland-Pfalz delstatslagstiftning. Enligt § 4 första stycket i TierNebGAG ska ägarna stå för kostnaderna för bortskaffande och åtgärder i samband med detta.
For the case at issue the following conclusions flow from the case-law of the Court, Regulation (EC) No 1069/2009, the TSE guidelines and the agricultural aid guidelines 2007-20013:
När det gäller det konkreta fallet kan följande slutsatser dras med stöd av domstolens rättspraxis, förordning (EG) nr 1069/2009, TSE-riktlinjerna och jordbruks- och skogsbruksriktlinjerna 2007–2013:
Firstly for there to be a service of general economic interest it is not decisive whether the Member State defines the service in question as a communal obligation.
För att det ska förekomma en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse är det först och främst inte avgörande om medlemsstaten definierar tjänsten i fråga som en obligatorisk kommunal uppgift.
The definition of a service as a communal obligation is equivalent to granting an exclusive right.
Att en tjänst definieras som obligatorisk kommunal uppgift motsvarar beviljandet av en exklusiv rättighet.
Were the BVerwG to be correct in its view, a Member State could declare any service to be a communal obligation, so making it a service of general economic interest.
Om BVerwG:s rättsbedömning skulle få råda, kunde medlemsstaten definiera varje tjänst som obligatorisk kommunal uppgift och på så vis göra den till en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
However, this interpretation would deprive Article 106 TFEU of all effectiveness: its purpose is precisely to ensure that compensation payments may only be granted where a service of general economic interest warrants it.
Med en sådan tolkning skulle artikel 106 i EUF-fördraget inte ha någon som helst ändamålsenlig verkan: syftet är ju just att kompensationsbetalningar endast får beviljas i de fall där detta är motiverat med hänsyn till en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
The Commission takes the view that a distinction must be made between granting an exclusive right and classing a service as a service of general economic interest.
Kommissionen anser att man måste skilja mellan å ena sidan beviljandet av en exklusiv rättighet och å andra sidan kvalificeringen av en tjänst som en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
Granting an exclusive right for the disposal of category 1 and 2 material may constitute a restriction of the freedom to provide services under Article 56 TFEU.
Att bevilja en exklusiv rättighet för bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material kan utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 i EUF-fördraget.
Under Article 52 in conjunction with Article 62 TFEU may be justified on the grounds of protecting public health.
I överensstämmelse med artikel 52 jämförd med artikel 62 i EUF-fördraget kan en sådan inskränkning vara motiverad med hänsyn till skyddet av folkhälsan.
When Germany and Rhineland-Palatinate lay down that only one undertaking is responsible for the disposal of category 1 and 2 material in a certain region, they are seeking to ensure that the undertaking is subject to very intensive supervision, so guaranteeing the protection of public health.
Genom att slå fast att endast ett företag ska ansvara för bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material i en viss region vill Tyskland och Rheinland-Pfalz se till att detta företag ska utöva en särskilt intensiv kontroll och på så vis säkerställa skyddet av folkhälsan.
However, a measure aimed at protecting public health does not automatically constitute a service of general public interest — contrary to the view taken by Germany and the BVerwG.
Men – tvärtemot vad Tyskland och BVerwG hävdar – utgör inte en åtgärd som syftar till att skydda folkhälsan per automatik en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
The Commission therefore does not question that the disposal of category 1 and 2 material involves the disposal of waste which, by its nature, poses a particular threat to health.
Vad gäller bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material betvivlar kommissionen alltså inte att det rör sig om avfall som utgör en särskild hälsofara på grund av sin beskaffenhet.
That is why Regulation (EC) No 1069/2009 provides for a strict system of controls for establishments disposing of such waste.
I förordning (EG) nr 1069/2009 föreskrivs det därför också ett strikt kontrollsystem för inrättningar som bortskaffar sådant avfall.
These provisions certainly entail extra costs for the disposal undertakings, but those costs have to be included in the fees and charges.
Till följd av dessa bestämmelser uppstår säkert också ökade kostnader för bortskaffningsföretagen, men avgifter och vederlag måste beräknas med hänsyn till dessa kostnader.
In this respect the disposal of category 1 and 2 material is no different from the disposal of other waste that, by its nature, poses a particular threat to health.
Bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material skiljer sig inte i detta avseende från bortskaffande av annat avfall som på grund av sin beskaffenhet utgör en särskild hälsorisk.
The cost of disposing of such waste normally has to be borne by whoever caused it and not by the public.
Det är normalt förorenarna och inte allmänheten som ska stå för kostnaderna för att bortskaffa sådant avfall.
In the present case the service comprises the disposal of category 1 and 2 material.
I förevarande fall består tjänstens innehåll i att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material.
The Commission must therefore examine whether this service is especially different in essence from other economic activities so that it is in the general interest, and not only in the interest of the economic operators that profit from it.
Här måste kommissionen därför undersöka om denna tjänst företer vissa särdrag i förhållande till de allmänna ekonomiska intressen som andra ekonomiska verksamheter uppvisar, och inte enbart utförs för de ekonomiska aktörer som detta gynnar.
In the Commission’s view the disposal of category 1 and 2 material is not fundamentally different in terms of content from other economic activities.
Kommissionen anser inte att bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material genom sitt innehåll företer vissa särdrag i förhållande till andra ekonomiska verksamheter.
For this reason it cannot be classed as a service of general economic interest.
Mot denna bakgrund kan de inte kvalificera som tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Contrary to the view of the BVerwG, the strict control prescribed by Regulation (EC) No 1069/2009 does not mean that the disposal of category 1 and 2 material has to be regarded as a service of general economic interest.
Tvärtemot vad BVerwG har angett leder alltså inte den stränga kontroll som föreskrivs i förordning (EG) nr 1069/2009 till att bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material ska anses utgöra någon tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
Furthermore, the sector in question is regulated by provisions of Union law.
Till detta kommer att den berörda sektorn regleras genom unionsrättsliga bestämmelser.
In particular, those provisions require that the polluter bears cost for the disposal of category 1 and 2 material.
Här föreskrivs det framför allt att förorenarna ska stå för kostnaderna för att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material.
It follows that there is no scope for the public purse to take on part of the cost, as the Court of Justice found in GEMO [48].
Av detta följer att det i princip inte finns någon möjlighet för allmänheten att överta en del av kostnaderna, vilket domstolen också har slagit fast i GEMO-domen [48].
Because of these specific provisions of Union law there is no longer any room for national provisions seeking classify the disposal of category 1 and 2 material as a service of general economic interest, depart from Union law.
På grund av dessa särskilda unionsrättsliga bestämmelser finns det inte längre utrymme för nationella bestämmelser som i strid med unionsrätten anger att bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material ska kvalificera som tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
Classing it as a service of general economic interest is therefore ruled out.
Mot denna bakgrund kan de inte kvalificera som tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
Lastly as regards Germany’s claim that the disposal of category 1 and 2 material serves to protect human health, the Commission would refer to the GEMO judgment, where the Court of Justice held that Article 107(1) TFEU does not distinguish between measures of State intervention by reference to their causes or aims but defines them in relation to their effects.
Vad gäller Tysklands påstående om att syftet med bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material är att skydda människors hälsa, ska det återigen hänvisas till GEMO-domen där domstolen slog fast att det i artikel 107.1 i EUF-fördraget inte görs någon åtskillnad mellan orsakerna till eller målen för de statliga ingripandena, vilka i stället bedöms mot bakgrund av resultatet.
It follows that in principle an economic operator must bear the costs entailed by regulatory provisions governing the performance of his activity, such as the strict rules on the disposal of category 1 and 2 material in the present case.
Av detta följer att en ekonomisk aktör generellt sett ska stå för de kostnader som uppstår till följd av regelverket för den utövade verksamheten, t.ex. i förevarande fall de strikta bestämmelser som gäller för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material.
The objective of protecting human health is taken into account for justifying granting an exclusive right with respect to the freedom to provide services and at the level of the compatibility of aid for farmers with the internal market.
Syftet att skydda människors hälsa är relevant för att motivera att en exklusiv rättighet beviljas med avseende på friheten att tillhandahålla tjänster och i fråga om jordbrukarstödens förenlighet med den inre marknaden.
For these reasons the Commission considers that the disposal of category 1 and 2 material cannot be classed by Germany as a service of general economic interest.
Mot denna bakgrund anser kommissionen att bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material från Tyskland inte kan kvalificera som tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
In the alternative: compensation payments are not a requirement in any case
I andra hand: Kompensationsbetalningar är inte nödvändiga
All the costs of the disposal of category 1 and 2 material must be borne by those responsible for producing them, as they are inherent costs of the economic activities of farmers and slaughterhouses.
Förorenarna ska stå för samtliga kostnader som uppstår till följd av bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material, eftersom det rör sig om kostnader som nödvändigtvis är knutna till jordbrukares och slakteriers ekonomiska verksamhet.
The Court of Justice held that State compensation for the costs arising from this obligation is not justified, as the costs have to be borne by those responsible.
EU-domstolen har slagit fast att en statlig kompensationsbetalning inte kan motiveras för de kostnader som uppstår till följd av denna skyldighet, eftersom dessa kostnader ska bäras av förorenarna.
Contrary to the view of the BVerwG, the strict control prescribed by Regulation (EC) No 1069/2009 does not imply that the cost of disposal of category 1 and 2 material can be met by State compensation payments.
I motsats till vad BVerwG anser kan det inte härledas från den strikta kontroll som föreskrivs i förordning (EG) nr 1069/2009 att kostnaderna för att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material får täckas genom statliga kompensationsbetalningar.
In other words the mere existence of a public service obligation does not necessarily imply that State compensation for the costs arising from that obligation is justified.
Detta innebär att enbart för att det föreligger skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster kan man inte dra slutsatsen att detta motiverar en statlig kompensationsbetalning för de kostnader som uppstår till följd av denna skyldighet.
In the Commission’s view Germany cannot justify the annual contributions as State compensation for the cost to the ZT arising from the obligation to dispose of category 1 and 2 material, since under the polluter pays principle the entire cost must be covered by the fees that the ZT charges those responsible for producing that material.
Enligt kommissionen kan Tyskland inte motivera att de årliga bidragen utbetalas som statlig kompensation för de kostnader som uppstår för ZT till följd av skyldigheten att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material, eftersom samtliga kostnader ska täckas genom de avgifter som ZT tar ut från förorenarna i enlighet med principen om att förorenaren ska betala.
Maintaining an epidemic reserve
Tillhandahållande av reservkapacitet
As regards the question whether the reserve capacity, viewed in isolation, can be classed as a service of general economic interest, the following points should be made.
Vad gäller frågan om tillhandahållandet av reservkapacitet i sig kan kvalificera som en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse ska följande påpekas.
Under German law, an undertaking that has a regional monopoly for the disposal of category 1 and 2 material must ensure that it can cope with an increased quantity of material in the event of an outbreak of disease.
Enligt tysk lagstiftning ska ett företag som har områdesmonopol för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material säkerställa att det även kan hantera större materialmängder vid fall/utbrott av sjukdom.
As the comparison of the 16 Länder submitted by Germany shows, everywhere except in the ZT’s area the undertakings that run their plants in three shifts achieve this by running them at the weekend too and, if necessary, by transferring material to other Länder.
Som framgår av den jämförande översikt av de sexton delstaterna som Tyskland har lämnat hanteras detta, med undantag för ZT, överallt så att företagen kör sina anläggningar i treskift, att anläggningarna kan vara i gång även under helgen och materialet eventuellt även kan transporteras till andra delstater.
In other words, the obligation to maintain an epidemic reserve does not give rise to any extra costs, as the epidemic reserve can be covered by the operationally available spare capacity.
Detta innebär att skyldigheten att tillhandahålla reservkapacitet inte genererar några merkostnader, eftersom reservkapaciteten kan täckas genom den fria driftskapacitet som finns tillgänglig.
Even if extra costs were to arise, they would have to be passed on to farmers and slaughterhouses.
Även om detta skulle leda till att det uppstod merkostnader, måste dessa överföras till jordbrukare och slakterier.
Coping with increased use of material in an epidemic is part of the cost that is inherent in the operation of a plant for the disposal of category 1 and 2 material.
Att hantera högre materialmängder under sjukdomsperioder ska nämligen räknas med i de normala kostnaderna för att driva en anläggning för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material.
The fact that the owners, i.e. the regional and local authorities, oblige the undertakings that they own to maintain an epidemic reserve by an official act is irrelevant.
Här spelar det ingen roll att ägarna, dvs. myndigheterna, genom sin myndighetsutövning har ålagt det företag som de har i sin ägo att tillhandahålla reservkapacitet.
Maintaining the epidemic reserve cannot be deemed to be a service of general economic interest for two reasons.
Tillhandahållandet av reservkapacitet kan inte kvalificera som tjänst av allmänt ekonomiskt intresse av två olika skäl.
If the spare capacity that is operationally available — without extra cost — is not sufficient to cover the prescribed epidemic reserve so that the obligation to maintain the epidemic reserve gives rise to additional investment costs, the polluter pays principle requires that those costs must be covered by the fees charged.
Om den tillgängliga fria driftskapaciteten – som inte genererar några merkostnader – inte skulle vara tillräcklig för att täcka den föreskrivna reservkapaciteten och det skulle krävas ytterligare investeringskostnader för att fullgöra skyldigheten att tillhandahålla reservkapacitet, ska dessa kostnader täckas genom avgifter i överensstämmelse med principen om att förorenaren ska betala.
This is no different to the arguments relating to the disposal of other waste (see recitals 156 to 185 above for detail).
Här gäller samma argument som med avseende på bortskaffande av annat avfall (för en utförlig redogörelse, se skälen 156–185).
If the spare capacity maintained is higher than actually required in the event of an epidemic, there is no public interest in maintaining that excess spare capacity.
Om den fria kapacitet som tillhandahålls överstiger det som faktiskt krävs vid fall/utbrott av sjukdom, har allmänheten inget intresse av att tillhandahålla någon sådan överflödig fri kapacitet.
This was a question of the political responsibility of the regional and local authorities, not a question of aid law [49].
Detta var en fråga som hänförde sig till myndigheternas politiska ansvar och hade inget med stödlagstiftningen att göra [49].
This argument cannot be accepted, since quite unnecessary capacity is unlikely to serve the public interest.
Detta argument kan inte beaktas, eftersom det inte ligger i allmänhetens intresse att tillhandahålla kapacitet som inte alls krävs.
As examined more fully in section 9.3, in the case of the ZT the prescribed epidemic reserve can be covered by the operationally available spare capacity and compensation payments cannot be justified in any way.
Som beskrivs mer ingående i avsnitt 9.3 kan den föreskrivna reservkapaciteten för ZT:s del täckas genom den fria driftskapacitet som finns tillgänglig, och det kan därför inte motivera till någon kompensationsbetalning.
For these reasons the Commission considers that the obligation to maintain an epidemic reserve cannot be deemed a service of general economic interest.
Mot denna bakgrund anser kommissionen att inte heller skyldigheten att tillhandahålla reservkapacitet kan kvalificera som tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
Alternatively the Commission considers that it does not provide any justification for the annual contributions as State compensation.
I andra hand anser kommissionen att denna skyldighet hur som helst inte kan motivera till att de årliga bidragen betalas som statlig kompensation.
Disposal of category 3 material
Bortskaffande av kategori 3-material
As the ZT is not entrusted not with the disposal of category 3 material, it cannot be classed as a service of general economic interest for that reason alone.
Eftersom ZT inte har anförtrotts bortskaffande av kategori 3-material, innebär redan detta skäl att det inte kan kvalificera som tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
In any case it cannot be classed as such for the reasons set out in section 9.1.1.
En sådan kvalificering är inte heller möjlig av de skäl som anges i avsnitt 9.1.1.
The first Altmark criterion is therefore not met in the present case.
Det första Altmarkkriteriet är därmed inte uppfyllt i förevarande fall.
The following considerations regarding the second to fourth Altmark criteria are therefore merely set out in the alternative.
Följande redogörelse om det andra till och med det fjärde Altmarkkriteriet framförs därför endast i andra hand.
The second Altmark criterion requires that the parameters on the basis of which compensation is calculated should be drawn up objectively and transparently in advance.
Enligt det andra Altmarkkriteriet ska de parametrar som används vid beräkning av ersättningen vara fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt.
Therefore if a Member State compensates an undertaking for losses without the parameters having been laid down in advance, this constitutes an advantage within the meaning of Article 107(1) TFEU,
Om en medlemsstat kompenserar för ett företags förluster utan att några parametrar har fastställts för detta i förväg, utgör detta en förmån i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
In the present case a distinction must be made between the period from 1979 to 2008 and the period from 2009 to 2012.
I förevarande fall måste man skilja mellan perioderna 1979–2008 och 2009–2012 vid denna bedömning.
Period from 1979 to 2008
Perioden 1979–2008
The Verbandsordnung adopted on 28 October 1994 allowed the ZT to cover all losses incurred in the course of the financial year by the annual contribution.
Enligt Verbandsordnung, som godkändes den 28 oktober 1994, kunde ZT använda det årliga bidraget för att täcka samtliga ackumulerade förluster efter räkenskapsårets utgång.
However, as Germany has stated, the annual contributions were intended to finance the costs that the ZT incurred by maintaining the epidemic reserve.
Men som Tyskland påpekar ska de årliga bidragen finansiera de kostnader som har uppstått för ZT till följd av tillhandahållandet av reservkapacitet.
In the 1994 Verbandsordnung, however, there are no indications as to the size of the epidemic reserve that the ZT was to maintain or as to the parameters for calculating the costs of the reserve.
I Verbandsordnung från 1994 finns det emellertid varken några uppgifter om hur stor reservkapacitet som ZT ska tillhandahålla eller om vilka parametrar som krävs för att beräkna kostnaderna för denna reservkapacitet.
The loss incurred is not an objective indicator of the cost of the epidemic reserve, as the size of the loss depends on a large number of factors that have nothing to do with the cost of the epidemic reserve.
Den ackumulerade förlusten är inget objektivt kriterium när det gäller kostnaderna för reservkapaciteten, eftersom förlustnivån är beroende av många olika faktorer som inte står i relation till kostnaderna för reservkapaciteten.
Thus no objective and transparent method was laid down in advance that might have made it possible to calculate the cost of the epidemic reserve.
Det har alltså inte i förväg fastställts någon objektiv och öppen metod, som gör det möjligt att beräkna kostnaderna för reservkapaciteten.
The second Altmark criterion is therefore not met for the period from 1979 to 2008.
Detta innebär att det andra Altmarkkriteriet inte är uppfyllt för perioden 1979–2008.
Period from 2009 to 2012
Perioden 2009–2012
Under § 9(2) and § 10(4) the costs of the epidemic reserve and hence the size of the annual contribution has to be set before the beginning of the financial year through the budget statute.
Enligt § 9 andra stycket och § 10 fjärde stycket ska kostnaderna för reservkapaciteten och därmed nivån på det årliga bidraget fastställas före räkenskapsårets början genom budgetreglementet.