natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The entity can only request payment of a symbolic fee which, in any event, must not exceed half the average price charged for similar activities performed by commercial entities in the same geographical area, also taking into account the absence of any connection with the actual cost of the service.
Enheten kan bara begära betalningen av en symbolisk avgift, som under alla förhållanden inte får överstiga det genomsnittliga priset för liknande verksamheter inom samma geografiska område, med beaktande även av frånvaron av samband med den verkliga kostnaden för tjänsten.
The Regulation also specifies that, in any event, the exemption is not applicable to activities that are carried on in hotels or similar establishments, as defined by Article 9 of Legislative Decree No 79 of 23 May 2011 [72].
I förordningen fastställs även att befrielsen under alla förhållanden inte är tillämplig på verksamheter som bedrivs i hotell eller liknande inrättningar, i enlighet med artikel 9 i lagstiftningsdekret nr 79 av den 23 maj 2011 [72].
The exemption is therefore excluded for activities carried on, for instance, in hotels, motels and bed and breakfast establishments.
Befrielsen är därför utesluten för verksamheter som bedrivs i t.ex. hotell, motell och inrättningar för bed & breakfast.
Since, in the case at issue, the non-commercial entities offering accommodation must fulfil the general, subjective and objective requirements in Articles 1, 3 and 4 of the Regulation, the Commission considers that, in the light of the specific features of the present case, these activities, which meet the above conditions, do not constitute an economic activity for the purposes of Union law.
I det aktuella fallet är de icke-kommersiella enheter som erbjuder logi skyldiga att uppfylla de allmänna, subjektiva och objektiva krav som anges i artiklarna 1, 3 och 4 i förordningen, varför kommissionen med hänsyn till särdragen till detta fall anser att verksamheterna, som uppfyller ovanstående villkor, inte utgör en ekonomisk verksamhet enligt unionens lagstiftning.
Therefore, given the specific circumstances of the present case and given that the non-commercial entities offering accommodation services, cultural, recreational and sports activities must also fulfil the requirements of Articles 1 and 3 of the Regulation, the Commission concludes that these activities, performed as described by the law, are not considered economic activities.
Med hänsyn till de särskilda omständigheterna i detta fall och eftersom de icke-kommersiella enheter som erbjuder logitjänster samt kultur-, fritids- och idrottsverksamheter även måste uppfylla kraven i artiklarna 1 och 3 i förordningen, drar kommissionen slutsatsen att verksamheterna, om de bedrivs i enlighet med lagstiftningens beskrivning, inte ska betraktas som ekonomiska verksamheter.
Given that Article 107(1) of the Treaty applies only to undertakings, it follows that in the case in question the measure does not fall within the scope of that Article.
Eftersom artikel 107.1 i EUF-fördraget endast gäller företag omfattas i det aktuella fallet åtgärden inte av tillämpningsområdet för den artikeln.
Finally, the Commission notes that, from 1 January 2013, in the case of hybrid use of a building, it is possible under the Italian legislation to calculate the pro-rata commercial use of the real estate and to impose IMU on economic activities only.
Slutligen konstaterar kommissionen att från och med den 1 januari 2013 är det, i fråga om hybridanvändning av en byggnad, möjligt att enligt italiensk lagstiftning beräkna den proportionella andelen av fastighetens kommersiella användning och att belägga endast ekonomiska verksamheter med IMU.
The Commission points out in this context that, if an entity performs both economic and non-economic activities, the partial exemption that it enjoys for the part of the real estate used for non-economic activities does not represent an advantage for that entity when it performs an economic activity as an undertaking.
Kommissionen påpekar i detta sammanhang att, om en enhet bedriver både ekonomiska och icke-ekonomiska verksamheter, utgör den delvisa befrielse som den omfattas av för den del av fastigheten som används för icke-ekonomiska verksamheter inte någon fördel för den enheten om den bedriver en ekonomisk verksamhet som ett företag.
Therefore, the measure does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) in this type of situation either.
Åtgärden utgör därför inte heller i denna typ av situation statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
According to the Treaty and the established case law of the Court of Justice, when the Commission finds that aid is incompatible with the internal market, it is competent to decide that the State concerned must abolish or alter it [73].
Enligt EUF-fördraget och domstolens fastställda rättspraxis är kommissionen behörig att besluta att den berörda staten ska upphäva eller ändra stödet då den fastställer att ett stöd inte är förenligt med den inre marknaden [73].
The Court has also consistently held that the obligation of a State to abolish aid regarded by the Commission as being incompatible with the internal market is designed to re-establish the previously existing situation [74].
Domstolen har också konsekvent framhållit att en stats skyldighet att upphäva stöd som kommissionen har betraktat som oförenligt med den inre marknaden är avsett att återställa den situation som rådde innan stödet beviljades [74].
In this context, the Court has established that that objective is achieved once the recipient has repaid the amounts granted, thus forfeiting the advantage which it had enjoyed over its competitors on the market, and the situation prior to the payment of the aid is restored [75].
I detta avseende har domstolen fastställt att det syftet har uppnåtts så snart stödmottagaren har återbetalat de beviljade beloppen och genom denna återbetalning förlorat den fördel den åtnjöt på marknaden i förhållande till sina konkurrenter och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet är återställd [75].
Following that case law, Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/99 [76] stipulates that ‘where negative decisions are taken in respect of unlawful aid, the Commission shall decide that the Member State concerned shall take all necessary measures to recover the aid from the recipient.’
Med anledning av denna rättspraxis fastställs i artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 [76] att ”[v]id negativa beslut i fall av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren”.
Thus, once the ICI exemption measure is considered unlawful and incompatible aid, it must in principle be recovered in order to re-establish the situation that existed on the market prior to the granting of the aid.
Så snart som åtgärden avseende ICI-befrielse betraktas som olagligt och oförenligt stöd ska det alltså i princip återkrävas för att återställa den situation som rådde på marknaden innan stödet beviljades.
However, Regulation (EC) No 659/99 imposes limits on ordering recovery.
I förordning (EG) nr 659/1999 fastställs dock begränsningar för beslut om återkrav.
For example, Article 14(1) provides that ‘the Commission shall not require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Community law’ such as the protection of legitimate expectation.
I artikel 14.1 föreskrivs t.ex. att ”[k]ommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten”, såsom skydd för berättigade förväntningar.
The Court of Justice has also recognised one exception to the obligation for a Member State to implement a recovery decision addressed to it, namely the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible for the Member State to execute the decision properly [77].
Domstolen har också erkänt ett undantag från en medlemsstats skyldighet att genomföra ett beslut om återkrav som är riktat till den, nämligen när det föreligger ett absolut hinder för att medlemsstaten ska kunna verkställa beslutet korrekt [77].
Since these exceptions were raised by the Italian authorities in the context of the formal investigation, the Commission must examine whether they apply to the present case in order to determine if recovery is required.
Eftersom dessa undantag har tagits upp av de italienska myndigheterna inom ramen för den formella granskningen, måste kommissionen undersöka om de gäller i det aktuella fallet för att fastställa om återkrav är nödvändigt.
The case law of the Court of Justice and the Commission's own decision-making practice have established that an order to recover aid would infringe a general principle of Union law if, as a result of the Commission's actions, a legitimate expectation exists on the part of the recipient of a measure that the aid has been granted in accordance with Union law.
I domstolens rättspraxis och kommissionens egen beslutspraxis har det fastställts att ett beslut om återkrav av stöd skulle kränka en allmän princip i unionsrätten, när stödmottagaren till följd av kommissionens agerande har en berättigad förväntning om att stödåtgärden har beviljats i överensstämmelse med unionens lagstiftning.
The Court has repeatedly held that the right to rely on the principle of the protection of legitimate expectation extends to any person in a situation where an authority of the Union has caused him or her to have justified expectations.
Domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att rätten att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar omfattar varje rättssökande person hos vilken en unionsinstitution har väckt berättigade förväntningar.
However, a person may not plead legitimate expectation unless he or she has been given precise assurances by the administrative body [78].
En person kan dock inte åberopa berättigade förväntningar om det administrativa organet inte har gett honom eller henne exakta försäkringar [78].
In the present case, the Italian authorities and the 78 interested parties have essentially invoked the existence of legitimate expectation based on the Commission's reply to a parliamentary written question of 2009 [79].
I detta fall har de italienska myndigheterna och de 78 berörda parterna huvudsakligen åberopat förekomsten av berättigade förväntningar som grundar sig på kommissionens svar på en skriftlig fråga från Europaparlamentet från 2009 [79].
In its reply, the Commission declared that it had ‘carried out a preliminary assessment and considered that there was no ground to proceed further, since it appears that the ICI tax regime is not liable to put ecclesiastic institutions in an advantageous competitive position’.
I sitt svar förklarade kommissionen att den ”genomfört en preliminär bedömning och ansåg att det inte fanns någon grund för att vidta ytterligare åtgärder, eftersom det verkar som om systemet för ICI inte kan försätta kyrkliga institutioner i en fördelaktig konkurrenssituation”.
The Commission maintains that this reply did not given rise to any legitimate expectation, for the following reasons.
Kommissionen hävdar att detta svar inte gav upphov till några berättigade förväntningar, av följande skäl.
First, the Commission’s statement was merely the result of a ‘preliminary assessment’; the Commission did not state that it had taken a decision, but only that it considered that there was no ground to proceed further.
För det första var kommissionens uttalande endast resultatet av en ”preliminär bedömning”. Kommissionen uppgav inte att den hade antagit ett beslut, utan bara att den ansåg att det inte fanns några grunder för att vidta ytterligare åtgärder.
Second, the Commission indicated tentatively that it appeared that the ICI exemption was not likely to confer any advantage on ecclesiastical institutions.
För det andra angav kommissionen med tvekan att det inte var sannolikt att ICI-befrielsen medförde någon fördel för kyrkliga institutioner.
Third, the question and the reply referred only to ecclesiastical institutions, which are a subcategory of the non-commercial entities concerned by the ICI exemption.
För det tredje avsåg frågan och svaret endast kyrkliga institutioner, som är en underkategori av de icke-kommersiella enheter som berörs av ICI-befrielsen.
In the light of the above, the Commission considers that it did not provide specific, unconditional and consistent assurances of a nature such that the recipients of the measure at issue entertained justified expectations that the scheme was lawful, in the sense that it did not fall within the scope of the state aid rules, and that consequently any advantage derived from it could not be subject to recovery proceedings.
Med hänsyn till ovanstående anser kommissionen att den inte gav specifika, ovillkorade och enhetliga försäkringar som gav mottagarna för åtgärden i fråga berättigade förväntningar om att stödordningen var laglig i den bemärkelse att den inte omfattades av reglerna om statligt stöd och att eventuella fördelar av den ordningen följaktligen inte kunde omfattas av några återkravsåtgärder.
In conclusion, the Commission considers that it did not make any precise and unconditional statement to the effect that the ICI exemption at issue should not be considered state aid.
Sammanfattningsvis anser kommissionen att den inte gjorde några specifika och ovillkorade uttalanden som innebar att ICI-befrielsen i fråga inte borde anses utgöra statligt stöd.
Italy has also argued that the replies given by the Commission to the complainants on the ICI exemption, about which Italy was informally told, created a legitimate expectation on the part of the non-commercial entities as regards the compatibility of the ICI exemption with Union law.
Italien har även hävdat att kommissionens svar till de klagande om ICI-befrielsen, som de italienska myndigheterna informellt underrättades om, gav upphov till berättigade förväntningar hos de icke-kommersiella enheterna i fråga om ICI-befrielsens förenlighet med unionslagstiftningen.
The Commission does not agree with the views expressed by Italy.
Kommissionen kan inte godta de synpunkter som Italien ger uttryck för.
Preliminary assessment letters sent by the Commission to the complainants, of which the Member State was only unofficially informed, do not constitute the Commission’s final position.
Skrivelser med preliminära bedömningar som kommissionen sänder till de klagande och som medlemsstaten endast informellt underrättades om, utgör inte kommissionens slutliga ställningstagande.
Whereas Commission decisions are made public and published in the Official Journal, this is not the case in a simple administrative procedure where - on the basis of the facts available - the Commission does not harbour serious doubts about the compatibility of the measures examined.
Kommissionens beslut offentliggörs och publiceras i EUT, men det är inte fallet i ett rent administrativt förfarande där kommissionen, på grundval av de uppgifter som den har tillgång till, inte hyser några allvarliga tvivel rörande den granskade åtgärdens förenlighet.
Moreover, the letter sent to the complainants on 15 February 2010 was challenged by two complainants before the General Court and did not become final; these Court actions were withdrawn only subsequent to the decision initiating the procedure.
Den skrivelse som sändes till de klagande den 15 februari 2010 överklagades dessutom av två klagande inför tribunalen och blev inte slutlig. Talan i fråga drogs inte tillbaka förrän efter beslutet om att inleda förfarandet.
The Commission therefore concludes that, in the present case, Italy and the 78 interested parties were not given any assurance by any institution of the Union which could justify legitimate expectation and therefore prevent the Commission from ordering recovery.
Kommissionens slutsats är därför att i detta fall gavs Italien och de 78 berörda parterna inte några försäkringar från någon av unionens institutioner som kunde motivera berättigade förväntningar och därför hindra kommissionen från att besluta om återkrav.
Exceptional circumstances: absolute impossibility of recovery
Exceptionella omständigheter: absolut hinder för återkrav
Under Article 288 of the Treaty, the Member State to which a recovery decision is addressed is obliged to execute the decision.
Enligt artikel 288 i EUF-fördraget är den medlemsstat som ett beslut om återkrav riktar sig till skyldig att verkställa beslutet.
As indicated above, there is one exception to this obligation, namely where the Member States demonstrates the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible to execute the decision properly.
Det finns i enlighet med vad som anges ovan ett undantag från denna skyldighet, nämligen när medlemsstaten visar att det finns exceptionella omständigheter som skulle göra det absolut omöjligt för den att på ett korrekt sätt verkställa beslutet.
Member States usually raise this argument in the context of the discussions with the Commission after the adoption of the decision [80].
Medlemsstaterna tar vanligen upp detta argument inom ramen för diskussioner med kommissionen efter att beslutet antagits [80].
However, in this case, Italy already argued before the adoption of the decision that recovery should not be ordered because it would be absolutely impossible to implement it.
I detta fall hävdade dock Italien redan innan beslutet antogs att ett återkrav inte borde beslutas eftersom det vore absolut omöjligt att genomföra det.
Since Italy raised this issue in the context of the formal investigation, and since a general principle of law states that no one can be obliged to do the impossible, the Commission considers that it is necessary to deal with this question in the present Decision.
Eftersom Italien tog upp denna fråga inom ramen för den formella granskningen och eftersom det enligt en allmän rättsprincip inte går att förplikta någon att göra någonting som är omöjligt, anser kommissionen att det är nödvändigt att behandla denna fråga i detta beslut.
It should first be recalled that the Court of Justice has constantly given a very strict interpretation to the concept of ‘absolute impossibility’.
Det bör först påminnas om att domstolen vid upprepade tillfällen har gjort en mycket snäv tolkning av begreppet ”absolut hinder”.
The condition that recovery would be absolutely impossible is not fulfilled where Member States merely inform the Commission of the legal, political or practical difficulties involved in implementing the decision [81].
Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för återkrav är inte uppfyllt när medlemsstaterna endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslutet [81].
The only instance where ‘absolute impossibility’ could be accepted is where recovery would, from the beginning, be impossible in objective and absolute terms [82].
Det enda tillfället där ”absolut hinder” kan godtas är när återkravet redan från början är objektivt och absolut omöjligt att verkställa [82].
In the case at hand, the Italian authorities have argued that it would be absolutely impossible to define which real estate, belonging to non-commercial entities, was used for activities that were not of an exclusively commercial nature and to retrieve the information needed to determine the amount of tax that should have been paid.
I det aktuella fallet har de italienska myndigheterna hävdat att det skulle vara absolut omöjligt att fastställa vilken fastighet, tillhörande icke-kommersiella enheter, som användes för verksamheter som inte var av uteslutande kommersiell art och att inhämta de uppgifter som behövs för att fastställa det skattebelopp som skulle ha betalats.
The Italian authorities explained that, because of the way the cadastre is structured, it is impossible to extrapolate retroactively from the cadastral databases the data concerning real estate belonging to non-commercial entities which was used for activities of a non-exclusively commercial nature of the type indicated in the ICI exemption.
De italienska myndigheterna har förklarat att det, på grund av fastighetsregistrets struktur, är omöjligt att från fastighetsregistrets databaser retroaktivt extrapolera de uppgifter rörande fastigheter som tillhör icke-kommersiella enheter som användes för verksamheter av icke-uteslutande kommersiell art av den typ som anges i ICI-befrielsen.
It is not possible to trace activities carried on in the real estate from the information contained in the cadastre.
Det är inte möjligt att spåra verksamheter som bedrivits i fastigheten utifrån de uppgifter som finns i fastighetsregistret.
In other words, on the basis of the data in the cadastre, it is not possible to work out if, in a given property, an entity carried on either commercial or non-commercial activities.
Det är med andra ord inte möjligt att utifrån uppgifterna i fastighetsregistret ta reda på om en enhet bedrev antingen kommersiella eller icke-kommersiella verksamheter i en given egendom.
In fact, each single property (including portions of real estate with a separate classification) is registered in the cadastre only on the basis of its objective characteristics, which take into account physical and structural elements linked to its intended use.
Varje enskild egendom (inklusive andelar av fastigheter med en separat klassificering) är nämligen registrerad i fastighetsregistret enbart på grundval av sina objektiva egenskaper, som omfattar fysiska och strukturella faktorer som är knutna till egendomens avsedda användningsområde.
As regards tax databases, and in particular records of the tax declarations of non-commercial entities, Italy explained that it was possible to identify from them only the real estate used exclusively on a non-commercial basis.
Vad beträffar skattedatabaser och särskilt register över skattedeklarationer från icke-kommersiella enheter, har Italien förklarat att det enda som var möjligt att fastställa utifrån dessa var de fastigheter som uteslutande användes på icke-kommersiella grunder.
However, if more than one building is indicated under Section RB, it is not possible to identify the real estate in which the activity that generated the revenue indicated in the tax declaration was carried on.
Om fler än en byggnad anges i avsnitt RB är det dock inte möjligt att fastställa i vilken fastighet den verksamhet som generade intäkten bedrevs.
In any case, it should be noted that Section RS of the standard form includes aggregate cost and revenue data concerning goods and services used for both commercial and non-commercial purposes (goods and services used arbitrarily for commercial activities and other activities).
Det bör under alla förhållanden noteras att avsnitt RS i standardblanketten inbegriper uppgifter om sammanlagda kostnader och intäkter rörande varor och tjänster som används för både kommersiella och icke-kommersiella ändamål (varor och tjänster som används godtyckligt för kommersiella verksamheter och andra verksamheter).
However, even when a single building is indicated under Section RB, because of the way the cadastral system is structured it is not possible to obtain a breakdown based on commercial/non-commercial uses of a building and therefore it is not possible to identify what portion of the building was used for the economic activity that generated the revenue stated in the tax declaration.
När en enskild byggnad anges i avsnitt RB är det dock, på grund av det sätt som fastighetsregistrets system är strukturerat, dock inte möjligt att få fram en uppdelning baserad på kommersiella/icke-kommersiella användningar av en byggnad. Det innebär att det inte går att fastställa vilken del av byggnaden som användes för den ekonomiska verksamhet som genererade den intäkt som redovisas i skattedeklarationen.
Consequently, the Commission considers that the Italian authorities have demonstrated that the recipients of the aid cannot be identified and the aid itself cannot be objectively calculated due to the lack of available data.
Kommissionen anser följaktligen att de italienska myndigheterna har visat att stödmottagarna inte kan identifieras och att stödet i sig inte beräknas objektivt på grund av bristen på tillgängliga uppgifter.