natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In line with the second and third Altmark criteria, aid under the Union SGEI guidelines can be regarded as compatible with Article 106(2) TFEU only if there is an act of entrustment setting out the methods for calculating the compensation (section 2.3) and if the size of the aid does not exceed the net costs of the public service obligation (section 2.8).
I överensstämmelse med det andra och tredje Altmarkkriteriet ska ett stöd, enligt unionens rambestämmelser om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, endast anses vara förenligt med artikel 106.2 i EUF-fördraget om det föreligger ett beslut om tilldelning där beräkningsmetoderna för kompensationsbetalningar har fastställts (avsnitt 2.3) och stödet inte överskrider nettokostnaderna för skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster (avsnitt 2.8).
As demonstrated in section 9.2, the second Altmark criterion is not met for the period 1979 to 2009, and the third Altmark criterion is not met for the entire period.
Som anges i avsnitt 9.2 är det andra Altmarkkriteriet inte uppfyllt för perioden 1979–2009 och det tredje Altmarkkriteriet inte uppfyllt för hela perioden.
Consequently section 2.3 of the Union SGEI guidelines (for the period 1979 to 2009) and section 2.8 (for the entire period) are not met.
Därmed har inte heller kraven i avsnitt 2.3 (för perioden 1979–2009) och 2.8 (för hela perioden) i unionens rambestämmelser om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse uppfyllts.
The annual contribution cannot therefore be justified under Article 106(2) TFEU and the Union SGEI guidelines as aid for maintaining the epidemic reserve in the area covered by the association.
Det årliga bidraget kan därför inte motiveras som stöd för att tillhandahålla reservkapacitet inom sammanslutningens område i enlighet med artikel 106.2 i EUF-fördraget och unionens rambestämmelser om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.
ASSESSMENT OF COMPATIBILITY AS AID TO FINANCE THE DISPOSAL COSTS OF FALLEN STOCK AND SLAUGHTERHOUSE WASTE UNDER ARTICLE 107(3)(c) TFEU
BEDÖMNING AV OM STÖDET FÖR ATT FINANSIERA BORTSKAFFNINGSKOSTNADERNA FÖR AVLIVADE ELLER SJÄLVDÖDA DJUR OCH SLAKTAVFALL ÄR FÖRENLIGT ENLIGT ARTIKEL 107.3 c I EUF-FÖRDRAGET
The annual contributions constitute operating aid, which is generally prohibited [64].
De årliga bidragen utgör ett företagsstöd, något som normalt är förbjudet [64].
The burden of proof for the compatibility of such aid therefore rests with the Member State.
Det är därför upp till medlemsstaten att bevisa att ett sådant stöd är förenligt.
The Community TSE guidelines and the agricultural aid guidelines 2007-2013 prohibit all aid for the disposal costs of slaughterhouse waste and allow aid for the disposal costs of fallen stock provided that they benefit only farmers.
Enligt TSE-riktlinjerna och jordbruks- och skogsbruksriktlinjerna 2007–2013 får det i princip inte beviljas något stöd till bortskaffningskostnaderna av slaktavfall. Stöd till bortskaffningskostnaderna för avlivade eller självdöda djur får endast förekomma under förutsättning att de uteslutande gynnar jordbrukare.
Enterprises further downstream — such as slaughterhouses or disposal undertakings — may not benefit from aid in any circumstances [65].
Företag i senare led – som slakterier eller bortskaffningsföretag – får hur som helst inte gynnas av stödet [65].
For the purposes of administrative simplification, aid for the disposal costs of fallen stock may be paid direct to the disposal undertakings, but it must be demonstrated that the entire aid goes to farmers [66].
För att förenkla administrationen får stödet till bortskaffningskostnaderna för avlivade eller självdöda djur visserligen utbetalas direkt till bortskaffningsföretagen, men det måste då kunna styrkas att hela stödet kommer jordbrukarna till del [66].
As demonstrated in section 9, the annual contributions give the ZT an economic advantage and definitely do not benefit farmers in the area covered by the association, since they even have to pay higher prices for the disposal of fallen stock than in Northern and Central Hessen, for example.
Som emellertid framgår av den prövning som har gjorts i avsnitt 9 ger de årliga bidragen ZT ekonomiska förmåner och gynnar inte jordbrukarna i ZT:s eget område, där jordbrukare till och med får betala högre avgifter för bortskaffande av avlivade eller självdöda djur än t.ex. i Nord- och Mittelhessen.
Germany has also not been able to demonstrate that the annual contributions are passed on to farmers in full.
Tyskland kan alltså inte styrka att de årliga bidragen helt och hållet kommer jordbrukarna till del.
Furthermore the Commission’s Decision N 15/04 of 6 July 2004 approving the aid scheme to compensate farmers in the area covered by the ZT for the costs of disposing of fallen stock for the period from 1998 to 2013 specified that the approved agricultural aid must not be cumulated with other aid.
I kommissionens beslut N 15/04 av den 6 juli 2004 – varigenom stödordningen om ersättning till jordbrukare inom ZT:s eget område i fråga om bortskaffningskostnader för avlivade eller självdöda djur under perioden 1998–2013 beviljades – fastställs dessutom att den godkända stödordningen inte fick kumuleras med andra stöd.
For unlawful aid granted before 1 January 2003, section VI of the Community TSE guidelines provide for exceptions:
För stöd som olagligen har beviljats före den 1 januari 2003 gäller andra regler enligt avsnitt VI i TSE-riktlinjerna:
Aid of up to 100 % can be approved for the cost of disposing of fallen stock, even if granted at production, processing and marketing level.
Stöd kan godkännas på upp till 100 % av bortskaffningskostnaderna för avlivade eller självdöda djur, även om dessa stöd beviljas inom sektorerna uppfödning, bearbetning och saluföring.
Furthermore, in exceptional cases aid for the disposal of slaughterhouse waste may be compatible with the internal market if account is taken of the short duration and the need to ensure that the polluter pays principle is observed in the long term.
I undantagsfall kan även stöd till bortskaffande av slaktavfall vara förenligt med den inre marknaden, under hänsynstagande till den kortvariga karaktären hos dessa stöd och till behovet att på lång sikt respektera principen om att förorenaren ska betala.
These exceptional provisions do not apply: the annual contributions are not limited to the disposal costs for fallen stock, which were in any case financed for the most part under the agricultural aid arrangements, nor are they a short-term measure of limited duration in respect of slaughterhouse waste.
Dessa undantagsbestämmelser är inte tillämpliga: De årliga bidragen begränsar sig inte enbart till bortskaffningskostnaderna för avlivade eller självdöda djur, vilka ändå till största delen finansieras genom stödordningen för jordbruk och skogsbruk, och utgör inte heller någon kortvarig och tidsbegränsad åtgärd för slaktavfall.
Lastly it should also be stressed that Germany itself has not put forward any arguments to bear out the compatibility of the annual contributions under the Community TSE guidelines and the agricultural aid guidelines 2007-2013.
Slutligen ska det också framhållas att Tyskland inte självt har lagt fram några skäl till att de årliga bidragen skulle vara förenliga enligt TSE-riktlinjerna och jordbruks- och skogsbruksriktlinjerna 2007–2013.
As the annual contributions benefit the ZT, they cannot be deemed aid that is compatible with the internal market within the meaning of the Community TSE guidelines and the agricultural aid guidelines 2007-2013 under Article 107(3)(c) TFEU.
Eftersom de årliga bidragen gynnar ZT kan dessa bidrag inte anses utgöra ett stöd som är förenligt med den inre marknaden i den mening som avses i TSE-riktlinjerna och jordbruks- och skogsbruksriktlinjerna 2007–2013 enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget.
ASSESSMENT OF THE COMPATIBILITY OF THE ANNUAL CONTRIBUTION AS ENVIRONMENTAL AID UNDER ARTICLE 107(3)(c) TFEU
BEDÖMNING AV DET ÅRLIGA BIDRAGETS FÖRENLIGHET I EGENSKAP AV MILJÖSTÖD ENLIGT ARTIKEL 107.3 c I EUF-FÖRDRAGET
The annual contributions constitute operating aid, which is generally prohibited [67].
De årliga bidragen utgör ett företagsstöd, något som normalt är förbjudet [67].
Germany has claimed that the annual contributions are environmental aid.
Tyskland har hävdat att de årliga bidragen utgör ett miljöstöd.
Under paragraph 132 of the environmental aid guidelines, investment aid to undertakings repairing environmental damage by remediating contaminated sites are regarded as compatible with the internal market within the meaning of Article 107(3)(c) TFEU provided that it leads to an improvement of environmental protection.
Enligt punkt 132 i riktlinjerna för stöd till miljöskydd anses investeringsstöd till företag som reparerar miljöskador genom att sanera förorenade områden vara förenligt med den inre marknaden i den mening som avses i artikel 107.3 c i EUF-fördraget, under förutsättning att det leder till en förbättring av miljöskyddet.
However, the polluter pays principle laid down in Article 191(2) TFEU and in the environmental aid guidelines must be observed.
I samband med detta ska även principen om att förorenaren ska betala enligt artikel 191.2 i EUF-fördraget och i riktlinjerna för stöd till miljöskydd beaktas.
Under paragraph 132 of the environmental aid guidelines the polluter must finance the remediation without State aid.
Enligt punkt 132 i riktlinjerna för stöd till miljöskydd ska förorenaren som har orsakat dessa miljöskador finansiera saneringen utan något statligt stöd.
The person who is to be regarded as the polluter is determined by who is liable under national law.
Med ”förorenare” avses här den person som är ansvarig enligt den nationella lagstiftningen.
The relevant moment in time for assessing the situation under national liability law is determined on the of the law at the time when the official decision was issued.
Relevant tidpunkt för att bedöma det nationella ansvarsrättsliga läget fastställs enligt gällande lagstiftning utifrån den tidpunkt då myndighetsbeslut utfärdades.
Germany does not deny that under the clean-up orders of 21 April 1997 for the Sohrschied site and of 31 March 1998 for the Sprendlingen-Gensingen site the ZT was placed under a full obligation as the polluter to clean up both sites under the national law applicable at the time.
Något som inte heller har bestritts av Tyskland är att ZT, genom saneringsbeslut av den 21 april 1997 för den gamla anläggningen Sohrschied och av den 31 mars 1998 för den gamla anläggningen Sprendlingen-Gensingen, har bedömts ha det fulla ansvaret som förorenare enligt den då gällande nationella lagstiftningen och har ålagts att sanera dessa båda gamla anläggningar.
The ZT is thus liable under German law as the polluter for the cost of remediating the soil contamination at both sites.
Enligt tysk lagstiftning har alltså ZT förorenaransvar för bortskaffningskostnaderna i fråga om markföroreningarna för de båda gamla anläggningarna.
Germany argues that under a ruling by the Bundesverfassungsgericht delivered on 16 February 2000 [68], financing the clean-up costs beyond the liability threshold by means of the annual contributions should be regarded as compatible aid, since the liability of private persons was limited by this ruling to the market values of the land.
Tyskland hävdar att i enlighet med Bundesverfassungsgerichts beslut av den 16 februari 2000 [68] ska det årliga bidrag som används till att finansiera saneringskostnaderna över ansvarsgränsen anses utgöra ett förenligt stöd, eftersom privatpersoners ansvar enligt detta beslut ska begränsas till tomtens marknadsvärde.
However, Germany’s argument misses the point.
Tysklands argumentation håller emellertid inte.
First, the decision of the Bundesverfassungsgericht applies only ‘inter partes’, in other words between the parties to the proceedings.
För det första har Bundesverfassungsgerichts beslut endast verkan ”inter partes”, dvs. mellan parterna i förfarandet.
Above all, however, a change in the case-law of the highest court does not change the legal situation and is therefore not a ground for revision within the meaning of Article 51(1)(1) of the Verwaltungsverfahrensgesetz (Administrative Procedure Act) in respect of administrative acts that have become binding.
Men framför allt motiverar en förändring av rättspraxis i högsta instans inte till något förändrat rättsläge och utgör därmed inte någon grund för återupptagande i den mening som avses i artikel 51 första stycket punkt 1 i förvaltningsprocesslagen (Verwaltungsverfahrensgesetz) med avseende på administrativa rättsakter som redan har trätt i kraft.
Under German jurisprudence, the ruling by the Bundesverfassungsgericht does not alter the fact that at the time of the clean-up order all the polluters were liable for the full clean-up costs.
Enligt tysk rättspraxis kan Bundesverfassungsgerichts beslut inte påverka det faktum att samtliga förorenare hade det fulla ansvaret för saneringskostnaderna vid den tidpunkt då saneringsbesluten utfärdades.
Consequently, after the Bundesverfassungsgericht ruling of 16 February 2000 none of the polluters could have avoided full liability as a polluter under an earlier order that had become binding.
Enligt Bundesverfassungsgerichts beslut av den 16 februari 2000 skulle alltså ingen förorenare ha kunnat undandra sig sitt fulla förorenaransvar med avseende på ett beslut som redan utfärdats och trätt i kraft.
The ZT is therefore liable even taking into account the Bundesverfassungsgericht ruling of 16 February 2000 in the case of the Sprendlingen-Gensingen and Sohrschied sites that was cited by Germany.
Även med hänsyn till Bundesverfassungsgerichts beslut av den 16 februari 2000, som nu åberopas av Tyskland, är det alltså ZT som ansvarar för de gamla anläggningarna Sprendlingen-Gensingen och Sohrschied.
Since the ZT did not appeal against the clean-up orders, they have gained binding effect and are final.
Eftersom ZT inte har överklagat saneringsbesluten är besluten slutgiltiga och kan inte överklagas.
For Germany now, after the event, to deny in essence the ZT’s liability for the Sohrschied site is an argument that cannot be accepted.
Om Tyskland nu i efterhand i princip skulle bestrida ZT:s ansvar i fråga om Sohrschied-anläggningen, kan det inte anses finnas fog för detta argument.
It was up to the ZT to appeal against the clean-up order of 21 April 1997 and not to allow it to become binding.
Det var upp till ZT att överklaga saneringsbeslutet av den 21 april 1997 så att detta beslut inte blev slutgiltigt.
It is not the Commission’s job to review a binding decision by a national authority as regards the national situation in terms of liability in the light of the polluter pays principle.
Det är inte heller kommissionens uppgift att ta upp nationella myndigheters beslut som redan har trätt i kraft till förnyad prövning när det gäller det nationella ansvarsrättsliga läget i enlighet med principen om att förorenaren ska betala.
Furthermore Germany itself acknowledges that the Bundesverfassungsgericht decision of 16 February 2000 applies only to private individuals, and not to legal persons under public law.
Dessutom medger Tyskland själv att Bundesverfassungsgerichts beslut av den 16 februari 2000 endast gäller för privatpersoner och inte offentligrättsliga juridiska personer.
This is because the legal basis for limiting liability is the law of property, which legal persons under public law cannot invoke.
Detta framgår av det faktum att egendomsrätten utgör den rättsliga grunden för ansvarsbegränsningen. Denna kan emellertid inte åberopas av offentligrättsliga juridiska personer.
Therefore it cannot be contested that under national law the ZT is fully liable for the contaminated sites.
Det står således klart att ZT har det fulla ansvaret för sina gamla tillgångar enligt nationell lagstiftning.
Potential unequal treatment between legal persons under private law and legal persons under public law in the legal system of the Member State cannot be invoked under the environmental aid guidelines.
Inom ramen för riktlinjerna för stöd till miljöskydd är det inte möjligt att hävda att privaträttsliga juridiska personer skulle behandlas på ett annat sätt än offentligrättsliga juridiska personer i medlemsstatens rättsordning.
On the question of liability for contaminated sites, they state that only national law applies.
Den enda kopplingen mellan dessa riktlinjer och den nationella lagstiftningen är frågan om ansvaret för gamla tillgångar.
Because the ZT is liable under German law for the full clean-up costs at both sites, the annual contribution cannot be deemed compatible with the internal market within the meaning of the guidelines on State aid for environmental protection under Article 107(3)(c) TFEU.
Eftersom ZT enligt tysk lagstiftning har det fulla ansvaret för saneringskostnaderna för sina båda gamla anläggningar, kan det årliga bidraget inte anses utgöra ett stöd som är förenligt med den inre marknaden i den mening som avses i riktlinjerna för stöd till miljöskydd enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget.
The annual contributions granted to the ZT since 1979 constitute State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
De årliga bidrag som beviljats ZT sedan 1979 utgör ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
Germany granted the annual contributions in breach of Article 108(3) TFEU.
Tyskland har beviljat de årliga bidragen i strid med artikel 108.3 i EUF-fördraget.
They cannot be declared compatible with the internal market under either Article 106(2) TFEU or Article 107(2) and (3) TFEU.
Varken enligt artikel 106.2 i EUF-fördraget eller enligt artikel 107.2 och 107.3 i EUF-fördraget kan de förklaras vara förenliga med den inre marknaden.
Under Article 1(b)(iv) in conjunction with Article 15(3) of Regulation (EC) No 659/1999, aid for which the recovery time limit has run out is deemed to be existing aid.
Enligt artikel 1 b iv i förordning (EG) nr 659/1999 jämförd med artikel 15.3 i denna förordning är stöd för vilka återkravsfristen har löpt ut att betrakta som befintliga stöd.
Under Article 15 of the Regulation the Commission’s power to recover aid applies for a period of 10 years.
Enligt artikel 15 i denna förordning ska en preskriptionstid på tio år gälla för kommissionens befogenheter att återkräva stöd.
The recovery time limit begins to run on the day when the unlawful aid is granted to the recipient and is interrupted by every measure that the Commission takes in respect of the unlawful aid.
Preskriptionstiden ska börja den dag då det olagliga stödet beviljas mottagaren och ska avbrytas av varje åtgärd avseende det olagliga stödet som vidtas av kommissionen.
The time limit begins to run afresh after each interruption.
Vid varje avbrott ska tiden börja räknas på nytt.
The Courts of the Union have held not only that the time limit for recovery can be interrupted by a formal procedure but also that a request for information also constitutes an act that can interrupt the time limit [69].
Unionsdomstolarna har slagit fast att återkravsfristen inte enbart kan avbrytas genom ett formellt förfarande, utan att även en begäran om upplysningar kan utgöra ett förfarande som leder till att återkravsfristen avbryts [69].
The complainant challenged the annual contribution for the ZT in January 2008 and on 26 May 2008 Germany was sent a request for information.
Den klagande ifrågasatte det årliga bidraget till ZT i januari 2008, och en begäran om upplysningar översändes till Tyskland den 26 maj 2008.
This request for information interrupted the recovery time limit.
Genom denna begäran om upplysningar avbröts återkravsfristen.
Under Article 14 of Regulation (EC) No 659/1999, the Commission cannot require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Union law.
I enlighet med artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 ska kommissionen inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i unionsrätten.
In the present case, the question arises as to whether the judgment of the BVerwG of 16 December 2010 may have created legitimate expectations for the beneficiary that the measure under assessment does not constitute State aid.
I förevarande fall kan man fråga sig om BVerwG:s dom av den 16 december 2010 väckte berättigade förväntningar hos ZT om att de årliga bidragen inte skulle utgöra något statligt stöd.
But even for the year 2010 (and subsequent years), the judgment is not capable of creating legitimate expectations.
Men inte heller för 2010 (och i förekommande fall de följande åren) kunde Bundesverfassungsgerichts dom väcka några berättigade förväntningar hos ZT.
According to established case-law, the principle of the protection of legitimate expectations applies to any individual in a situation where an institution of the European Union, by giving that person precise assurances, has led him to entertain well-founded expectations [70].
Rätten att göra anspråk på skydd för berättigade förväntningar tillkommer enligt fast rättspraxis varje enskild som befinner sig i en situation av vilken det framgår att ett unionsorgan genom att ge tydliga försäkringar har väckt berättigade förväntningar [70].
Such assurances, in whatever form they are given, constitute precise, unconditional and consistent information [71].
Tydliga, ovillkorliga och samstämmiga uppgifter utgör, oavsett i vilken form de har lämnats, en sådan försäkran [71].
In the present case, the Commission has not given to ZT any such precise assurances; on the contrary, it opened the formal investigation procedure on 20 July 2010.
I förevarande fall gav kommissionen emellertid inte ZT någon sådan försäkran, utan utfärdade tvärtom beslutet om att inleda ett förfarande den 20 juli 2010.
The BVerwG is not an institution of the European Union.
Bundesverfassungsgericht är inget unionsorgan.
It is established case-law that the national courts and the Commission fulfil complementary and separate roles as regards supervision of Member States’ compliance with their obligations under Articles 107 EC and 108 EC [72].
Enligt fast rättspraxis innehar de nationella domstolarna och kommissionen olika och kompletterande roller inom ramen för kontrollen av att medlemsstaterna fullgör de skyldigheter som åligger dem enligt artiklarna 107 och 108 i EUF-fördraget [72].
Whilst assessment of the compatibility of aid measures with the internal market falls within the exclusive competence of the Commission and is thus subject to review by the Union Courts, it is for the national courts to ensure that the rights of individuals are safeguarded where the obligation to give prior notification of State aid to the Commission pursuant to Article 108(3) of the Treaty is infringed [73].
Medan uppgiften att bedöma huruvida stödåtgärder är förenliga med den inre marknaden omfattas av den exklusiva behörighet som tillkommer kommissionen, vars beslut kan prövas av EU-domstolen, säkerställer de nationella domstolarna skyddet för enskildas rättigheter vid åsidosättande av den skyldighet att i förväg anmäla statligt stöd till kommissionen som föreskrivs i artikel 108.3 i EUF-fördraget [73].
In the present case, the BVerwG gave judgment on a measure in respect of which the Commission had already opened the formal investigation procedure.
I förevarande fall avsåg Bundesverfassungsgerichts dom en åtgärd för vilken kommissionen redan hade inlett ett formellt granskningsförfarande.
The Court has consistently held that the opening decision must lead the Member State to suspend payment [74].
Enligt fast rättspraxis måste beslutet om att inleda ett förfarande resultera i att medlemsstaten avbryter betalningarna [74].
Furthermore, the BVerwG gave its judgment, justifying it, inter alia, with the alleged non-applicability of the fourth Altmark criterion, without referring the case to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Vidare har Bundesverfassungsgericht avkunnat sin dom, som bland annat grundades på att det fjärde Altmarkkriteriet inte ansågs vara tillämpligt, utan att hänskjuta ärendet till EU-domstolen för förhandsavgörande.