natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Both properties came into the ZT’s ownership when it was founded in 1979.
Båda tomterna hade övergått i ZT:s ägo när sammanslutningen bildades 1979.
Under the Koblenz district government’s clean-up decisions of 21 April 1997 and 31 March 1998, the ZT was obliged to remove the contamination.
Genom saneringsbeslut från regionstyrelsen för Koblenz (Bezirksregierung Koblenz) av den 21 april 1997 och av den 31 mars 1998 ålades ZT att bortskaffa dessa föroreningar.
Further conditions were imposed as regards cleaning up the Sprendlingen-Gensingen site in a supplementary decision of 13 July 2001.
Vad gäller saneringsskyldigheten för anläggningen Sprendlingen-Gensingen hade ytterligare ålägganden utfärdats genom det efterföljande beslutet av den 13 juli 2001.
The clean-up costs for the relevant period from 1998 to 2010 amounted to a total of EUR 2413049,36 for the two sites.
För båda dessa gamla anläggningar uppgick saneringskostnaderna för den relevanta perioden 1998–2010 till sammanlagt 2413049 euro.
Sprendling-Gensingen site
Den gamla anläggningen Sprendlingen-Gensingen
Germany acknowledges that the ZT is liable for the clean-up costs at the Sprendlingen-Gensingen site under the clean-up decision of 31 March 1998.
Tyskland medger att ZT genom saneringsbeslutet av den 31 mars 1998 i sak ålades att stå för saneringskostnaderna för den gamla anläggningen Sprendlingen-Gensingen.
However, it considers that from the point of view of aid law it is unjust for the ZT to be fully responsible for the clean-up costs, since unlimited liability would lead to unequal treatment compared with private undertakings under more recent German case-law.
Ur stödrättslig synvinkel kan det emellertid inte anses motiverat att ZT ska stå för samtliga saneringskostnader, eftersom det skulle leda till en särbehandling i förhållande till privata företag om man tillämpade obegränsat ansvar med stöd av senare tysk rättspraxis.
Following the decision of the Bundesverfassungsgericht [Federal Constitutional Court] of 16 December 2000 [36], a private undertaking would be liable under national law only up to the limit of what is reasonable.
Efter Bundesverfassungsgerichts beslut av den 16 februari 2000 [36] ska ett privat företag, enligt den nationella lagstiftningen, endast vara ansvarigt inom det rimligas gräns.
According to the Bundesverfassungsgericht this threshold could be reached if the liability exceeded the value of the property.
Enligt Bundesverfassungsgericht kunde denna gräns ha uppnåtts om ansvaret översteg tomtens värde.
Beyond that limit, liability could no longer be regarded as a proportionate substantive and limiting provision for the purposes of the protection of property guaranteed in the second sentence of Article 14(2) of the German Grundgesetz [Basic Law].
Ovanför denna gräns kan ansvaret inte anses utgöra mer än en relativ innehålls- och gränsvärdesbestämmelse i den mening som avses i artikel 14.2 andra meningen i den tyska grundlagen för det egendomsskydd som garanteras där.
However, because the ZT, as a legal person under public law, cannot invoke the rights accorded to private persons under the German Basic Law, this limitation of liability does not apply to the ZT.
Eftersom ZT i egenskap av offentligrättslig juridisk person inte kan åberopa de rättigheter som tillkommer privatpersoner enligt den tyska grundlagen, är denna ansvarsbegränsning inte tillämplig på ZT.
Financing the clean-up costs beyond the liability limit through the annual contribution should be regarded as compatible aid under paragraph 132 of the environmental aid guidelines, since private individuals would only have to bear clean-up costs up to the market value of the property.
Att de saneringskostnader som överstiger ansvarsgränsen finansieras genom det årliga bidraget ska anses utgöra ett förenligt stöd i den mening som avses i punkt 132 i riktlinjerna för stöd till miljöskydd, eftersom privatpersoner endast är skyldiga att betala saneringskostnaderna upp till tomtens marknadsvärde.
Sohrschied site
Den gamla anläggningen Sohrschied
Although the ZT was held liable as the polluter under the clean-up decision of 21 April 1997, Germany doubts whether the ZT was actually obliged under German law to bear the clean-up costs for the damage caused by the earlier owner or operator.
Även om ZT:s förorenaransvar har fastställts genom saneringsbeslutet av den 21 april 1997 ifrågasätter Tyskland om ZT enligt tysk lagstiftning faktiskt skulle ha varit skyldig att överta saneringskostnaderna för de skador som har orsakats av den tidigare ägaren respektive operatören.
But since the facts lie more than 30 years back, the question of liability can no longer be clearly clarified.
Med tanke på att dessa händelser ligger mer än 30 år tillbaka i tiden, anses det inte längre finnas något entydigt svar på ansvarsfrågan.
Germany considers that the annual contribution, insofar as it contributes towards the clean-up costs for the Sohrschied site, represents compatible aid under the environmental aid guidelines since the ZT should not have been under an obligation to carry out the clean-up.
Tyskland anser att det årliga bidraget utgör ett förenligt stöd enligt riktlinjerna för stöd till miljöskydd i den mån som det används till saneringskostnaderna för den gamla anläggningen Sohrschied, eftersom ZT inte skulle ha varit skyldig att utföra saneringen.
Germany argues further that the market value of the Sohrschied site is also negative and that the liability limit has been breached in this case too.
Tyskland hävdar vidare att den gamla anläggningen Sohrschied också uppvisar ett negativt marknadsvärde och att ansvarsgränsen enligt ovan skulle ha överskridits även i detta fall.
ASSESSMENT OF THE PRESENCE OF AID UNDER ARTICLE 107(1) TFEU (WITHOUT REFERENCE TO THE ALTMARK CRITERIA)
BEDÖMNING AV DE GENERELLA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR FÖREKOMSTEN AV STÖD I DEN MENING SOM AVSES I ARTIKEL 107.1 I EUF-FÖRDRAGET (MED UNDANTAG FÖR ALTMARKVILLKOREN)
Under Article 107(1) TFEU any aid granted by a Member State or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods is incompatible with the internal market in so far as it affects or threatens to affect trade between Member States.
Enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget ”är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den inre marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna”.
Annual contribution financed from State resources
Årligt bidrag som finansieras genom statliga medel
Germany does not dispute that the annual contributions from the members of the Zweckverband are State resources.
Tyskland bestrider inte att de årliga bidragen från ZT:s medlemmar utgörs av statliga medel.
The ZT’s members are rural and urban districts in Rhineland-Palatinate, the Saarland, and Hessen.
Medlemmar i ZT är distrikt (Landkreise) och städer i Rheinland-Pfalz, Saarland och Hessen.
As the ZT has been levying an annual contribution from its members by means of an administrative act, the measure involves a direct transfer of State resources.
Eftersom ZT har fått ett årligt bidrag från sina medlemmar sedan 1979 i enlighet med administrativa rättsakter, omfattar åtgärden en direkt överföring av statliga medel.
And as administrative acts are involved, the annual contributions can be attributed to the State.
Med tanke på att det rör sig om administrativa rättsakter, kan de årliga bidragen hänföras till staten.
Economic advantage for the ZT
Ekonomisk förmån för ZT
Firstly the beneficiary must be an undertaking.
Först och främst måste stödmottagaren vara ett företag.
The notion of an undertaking comprises any entity carrying on an economic activity irrespective of its legal status and the way in which it is financed.
Företagsbegreppet omfattar alla enheter som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och hur den finansieras.
This applies not only to private, but also to public undertakings [37].
Detta gäller inte enbart för privata, utan även för offentliga företag [37].
Any activity which involves offering goods or services on a specific market is an economic activity [38].
Ekonomisk verksamhet utgörs av all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad, i regel mot ersättning [38].
Since the ZT offers services for the disposal of certain animal by-products in return for a consideration, the ZT is an undertaking.
Eftersom ZT erbjuder tjänster för bortskaffande av vissa animaliska biprodukter mot ersättning, är ZT ett företag.
Essentially the annual contributions give the ZT an economic advantage since they reduce its current expenditure and are not matched by any appropriate performance in return.
Principiellt sett utgör de årliga bidragen en ekonomisk förmån för ZT, eftersom de minskar de löpande utgifterna och inte ställs i förhållande till en tillräcklig motprestation.
However, Germany contends that the contributions only compensated the ZT for the costs that it had to bear because of the obligation to maintain an epidemic reserve and that therefore it did not gain any economic advantage.
Tyskland hävdar emellertid att de årliga bidragen endast har kompenserat för de kostnader som har uppstått till följd av ZT:s skyldighet att tillhandahålla reservkapacitet och därför inte har inneburit någon ekonomisk förmån för sammanslutningen.
In its judgment in the Altmark case the European Court of Justice held that a compensation for the performance of a public service obligation is not State aid, i.e. does not provide the beneficiary with an advantage, provided certain criteria are cumulatively fulfilled [39].
I Altmarkdomen slog EU-domstolen fast att ersättning för att fullgöra skyldigheter avseende allmännyttiga tjänster inte ska anses utgöra statligt stöd, dvs. inte utgör någon förmån för stödmottagaren, under förutsättning att vissa kumulativa kriterier ska vara uppfyllda [39].
Because of the significance of the Altmark judgment for the present case, Germany’s contention that the Altmark criteria are satisfied will be examined in detail separately in section 9.
På grund av Altmarkdomens betydelse i förevarande fall behandlas Tysklands påstående om att Altmarkkriterierna är uppfyllda separat och mer detaljerat i avsnitt 9.
Distortion of competition and impairment of trade between the Member States
Snedvridning av konkurrensen och påverkan av handeln mellan medlemsstaterna
Germany takes the view that the market for the disposal of category 1 and 2 material from the area covered by the association is not open to competition and that therefore both distortion of competition and effect on trade between Member States can be ruled out.
Tyskland anser att marknaden för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material från sammanslutningens eget område inte är öppen för konkurrens, och därmed skulle man både kunna utesluta att konkurrensen har snedvridits och att handeln mellan medlemsstaterna har påverkats.
To begin with, the Commission notes that there are regional monopolies for the disposal of category 1 and 2 material.
Kommissionen noterar för det första att det visserligen förekommer regionala monopol i fråga om bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material.
However, most of the competent regional and local authorities grant these monopolies via procurement procedures.
Merparten av de ansvariga myndigheterna ger emellertid ifrån sig dessa monopol genom anbudsförfaranden.
There is thus competition on the market.
Det förekommer sålunda konkurrens på marknaden.
In the present case this is confirmed by the procurement procedure for Northern and Central Hessen.
I förevarande fall bekräftas detta genom anbudsförfarandet för Nord- och Mittelhessen.
In line with its decision of 23 February 2011 on Germany’s State aid C58/06 (ex NN 98/05) for Bahnen der Stadt Monheim (BSM) and Rheinische Bahngesellschaft (RBM) im Verkehrsverband Rhein-Ruhr [40], the Commission therefore considers that the market for the disposal of category 1 and 2 material is open to competition.
I överensstämmelse med sitt beslut av den 23 februari 2011 om det statliga stöd C 58/06 (f.d. NN 98/05) som Tyskland har genomfört till förmån för Bahnen der Stadt Monheim (BSM) och Rheinische Bahngesellschaft (RBM) i Verkehrsverband Rhein-Ruhr [40] anser kommissionen därför att marknaden för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material är öppen för konkurrens.
Both Union and national law leave the regional and local authorities entrusted with the disposal of category 1 and 2 material free to choose either to find a supplier on the market and entrust it with the task via a procurement procedure or to carry out disposal themselves through an in-house solution [41].
Inom såväl unionsrätten som den nationella lagstiftningen kan den myndighet som har tilldelats uppdraget att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material välja att antingen finna en leverantör på marknaden genom ett anbudsförfarande och anförtro uppgiften till denna leverantör eller också själv utföra bortskaffandet inom ramen för en in-house-lösning [41].
Despite Germany’s claim that the ZT complies with the criteria for an in-house award [42], the annual contributions strengthen the ZT’s financial position vis-à-vis other potential suppliers.
Oberoende av Tysklands påstående om att ZT uppfyller kriterierna för en in-house-upphandling [42], stärker de årliga bidragen därför ZT:s finansiella position i förhållande till andra potentiella leverantörer.
Since suppliers from all the Member States can take part in procurement procedures, the contribution is also liable to affect trade between the Member States.
Eftersom leverantörer från samtliga medlemsstater får delta i anbudsförfaranden, kan det årliga bidraget också påverka handeln mellan medlemsstaterna.
The economic advantages from the annual contributions are also liable to strengthen ZT’s position on markets where it is in direct competition with other suppliers (disposal of category 3 material, procurement procedure for the disposal of category 1 and 2 material in Northern and Central Hessen).
De ekonomiska förmåner som de årliga bidragen medför lämpar sig också för att stärka ZT:s position på de marknader där sammanslutningen står i direkt konkurrens med andra leverantörer (bortskaffande av kategori 3-material, anbudsförfarandet för bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material i Nord- och Mittelhessen).
Provisional conclusion on the existence of aid
Preliminär slutsats om förekomsten av stöd
The annual contributions satisfy the conditions for the existence of aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
De årliga bidragen uppfyller förutsättningarna för förekomst av stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.
The following section will examine in detail Germany’s claim that the four conditions of the Altmark judgment are met.
I följande avsnitt ska Tysklands påstående om att de fyra förutsättningarna i Altmarkdomen är uppfyllda analyseras i detalj.
ASSESSMENT OF THE ALTMARK CRITERIA IN THE CONTEXT OF ARTICLE 107(1) TFEU
BEDÖMNING AV ALTMARKKRITERIERNA INOM RAMEN FÖR ARTIKEL 107.1 I EUF-FÖRDRAGET
The first Altmark criterion states that the recipient undertaking must actually have public service obligations to discharge, and the obligations must be clearly defined.
Enligt det första Altmarkkriteriet ska det mottagande företaget faktiskt ha ålagts skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, och dessa skyldigheter ska vara klart definierade.
First it should be noted that a distinction has to be made between the period from 1979 to 2008 and the period from 2009 to 2011.
Först och främst ska det klargöras att man måste skilja mellan perioden 1979–2008 och 2009–2011 vid denna bedömning.
Before the Verbandsordnung was amended on 2 February 2010 with retroactive effect from 1 January 2009 the ZT was only generally entrusted with the disposal of category 1 and 2 material.
Innan Verbandsordnung ändrades den 2 februari 2010 med retroaktiv verkan från och med den 1 januari 2009 hade ZT endast anförtrotts bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material.
The old Verbandsordnung did not specify any obligation to maintain an epidemic reserve.
Enligt den tidigare Verbandsordnung föreskrevs ingen skyldighet att tillhandahålla reservkapacitet.
There was thus no clearly defined obligation to maintain an epidemic reserve within the meaning of the first Altmark criterion.
Det förelåg därför ingen klart definierad skyldighet att tillhandahålla reservkapacitet i den mening som avses i det första Altmarkkriteriet.
With the amended Verbandsordnung there is now besides the obligation to dispose of category 1 and 2 material also an explicit obligation for the ZT to maintain an epidemic reserve.
Genom den ändrade Verbandsordnung föreligger nu inte bara skyldigheten att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material, utan ZT är även uttryckligen skyldigt att tillhandahålla reservkapacitet.
The Commission show in what follows that neither the ZT’s obligation to dispose of category 1 and 2 material nor its obligation to maintain an epidemic reserve can justify the annual contributions as State compensation payments within the meaning of the first Altmark criterion.
Kommissionen kommer här nedan att visa att varken ZT:s skyldighet att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material eller ZT:s skyldighet att tillhandahålla reservkapacitet kan motivera att de årliga bidragen utbetalas som statliga kompensationsbetalningar i den mening som avses i det första Altmarkkriteriet.
Obligation to dispose of category 1 and 2 material
Skyldighet att bortskaffa kategori 1- och kategori 2-material
Not a service of general economic interest
Ingen tjänst av allmänt ekonomiskt intresse
The BVerwG held that under Regulation (EC) No 1069/2009 and § 3(1) TierNebG the disposal of category 1 and 2 material is a public service obligation and hence a service of general economic interest.
Enligt BVerwG utgör bortskaffande av kategori 1- och kategori 2-material med stöd av förordning (EG) nr 1069/2009 och § 3 första stycket i TierNebG en skyldighet att utföra uppdrag i allmänhetens tjänst och utgör därför en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
The BVerwG attached particular importance to the fact that under German law the disposal of the material is an obligatory public task, and proceeded from the assumption that to that extent the ZT is exercising public powers.
BVerwG lägger särskild vikt vid att bortskaffandet av material enligt tysk lagstiftning utgör en obligatorisk offentlig uppgift och utgår från att ZT bedriver myndighetsutövning i detta avseende.
The BVerwG held that the public service obligation also included the provision of an epidemic reserve [43].
BVerwG anser att uppdraget i allmänhetens tjänst även omfattar tillhandahållande av reservkapacitet [43].
Germany shares this view and also argues that the disposal of category 1 and 2 material and providing the epidemic reserve serve to protect human health.
Tyskland delar denna uppfattning och hävdar dessutom att bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material samt tillhandahållandet av reservkapacitet syftar till att skydda människors hälsa.
As the disposal of category 1 and 2 material is a public service obligation, the BVerwG and Germany considered the annual contributions justified as they represented State compensation for the costs that the ZT incurred as a result of the obligation.
Eftersom bortskaffandet av kategori 1- och kategori 2-material utgör en skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, anser BVerwG och Tyskland att detta motiverar att de årliga bidragen utbetalas som statlig kompensation för de kostnader som uppstår för ZT till följd av dessa skyldigheter.
As explained in paragraph 13 of the Union guidelines on State aid that is granted as compensation for performing public services [44] (‘Union SGEI guidelines’), the Court of Justice has consistently held that Member States have a wide margin of discretion regarding the nature of services that can be classified as services of general economic interest, except in sectors where there are specific Union rules governing this.
Som anges i punkt 13 i Europeiska unionens rambestämmelser för statligt stöd i form av ersättning för offentliga tjänster (nedan kallade unionens rambestämmelser om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse) [44], har medlemsstaterna enligt domstolens fasta rättspraxis ett stort utrymme för egna bedömningar när det gäller vilken typ av tjänster som ska klassificeras som tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, dock med undantag för sektorer där det finns unionsregler som reglerar detta.
The Court of Justice has emphasised that an activity is of general economic interest only if it exhibits special characteristics as compared with the general economic interest of other economic activities [45].
Domstolen har i sin rättspraxis understrukit att ett allmänt ekonomiskt intresse endast föreligger om det utmärker sig i förhållande till det intresse som är förenat med andra ekonomiska verksamheter [45].
In GEMO the Court of Justice then had to deal with the question of whether farmers and slaughterhouses should bear the full disposal costs of fallen stock and slaughterhouse waste or whether the State could bear the costs on the grounds that this was a service of general economic interest.
I målet GEMO prövade domstolen frågan om jordbrukare och slakterier ska betala samtliga kostnader för bortskaffandet av avlivade eller självdöda djur och slaktavfall eller om staten får stå för en del av kostnaden med motiveringen att det rör sig om en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
In its ruling the Court held that farmers and slaughterhouses should bear the entire costs [46].
I domen i detta mål slog domstolen fast att samtliga kostnader ska betalas av jordbrukarna och slakterierna [46].
The Court of Justice found that the financial burden entailed by the disposal of fallen stock and slaughterhouse waste is a cost item that is inevitably bound up with the economic activity of farmers and slaughterhouses.
Domstolen slog fast att kostnaden för destruktion av avlivade eller självdöda djur och slaktavfall ska anses som en kostnad som sammanhänger med den ekonomiska verksamhet som jordbrukare och slakterier bedriver.
Their activities generate products and residues that are unusable and above all harmful for the environment, and disposal is incumbent on the polluters.
Den verksamhet som utvecklats av dessa företag ger upphov till oanvändbara produkter och rester som dessutom är skadliga för miljön. Destruktion av dessa produkter och rester ankommer på de produktionsansvariga.
Intervention by State bodies with the aim of releasing farmers and slaughterhouses from this burden creates an economic advantage that is liable to distort competition.
Åtgärden från offentliga myndigheters sida i syfte att befria jordbrukare och slakterier från denna ekonomiska börda framstår som en ekonomisk förmån som kan snedvrida konkurrensen. Även om staten övertar bortskaffningskostnaderna i syfte att främja folkhälsan, förändrar det inget i fråga om förekomsten av en ekonomisk förmån för jordbrukare och slakterier.
Even if the State were pursuing a health policy objective by taking over responsibility for the disposal costs, that would not change the fact that it constituted an economic advantage for farmers and slaughterhouses, as it is established case-law that Article 107(1) TFEU does not make distinctions according to the reasons for and goals of State intervention measures but defines them by their effects [47].
Enligt fast rättspraxis görs det i artikel 107.1 i EUF-fördraget nämligen ingen åtskillnad mellan orsakerna till eller målen för de statliga ingripandena, vilka i stället bedöms mot bakgrund av resultatet [47].