natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Council of State finds that ‘if, having regard to the situation of the local or regional authority, and in particular to an insufficiency in its assets […] the prefect legitimately refuses to take certain measures with a view to ensuring that the judgment is enforced in full, the State as holder of public authority may be liable for any injury caused to a creditor of the local or regional authority if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Conseil d’Etat anser att om ”prefekten lagligt har kunnat vägra att vidta vissa åtgärder för att garantera att domstolsavgörandet verkställs i sin helhet med hänsyn till institutionens situation, särskilt att tillgångarna är otillräckliga, […] ska den skada som uppstår för den offentliga institutionens fordringsägare vara statens ansvar, om skadan är av onormal och särskild karaktär”.
Here the liability arises only out of the financial situation of the debtor authority.
Lägg märke till att den utlösande faktorn för ansvaret endast är den skuldsatta institutionens finansiella situation.
Liability has not been made to depend on fault, and the burden of proof resting on the creditor is lighter, as the creditor has to show only the factual situation that gives rise to liability, the causal link, and the damage.
Valet av en ordning med strikt ansvar minskar bevisbördan för fordringsägaren eftersom denne endast behöver bevisa utlösande faktum, orsakssamband och skada.
In the view of the Commission’s expert there are two similarities between this scheme of liability and a guarantee system.
Kommissionens expert hävdar också att det finns två likheter mellan denna ansvarsordning och en garantiordning.
First, the liability arises out of something that is not objectively imputable to the State, namely the situation of the debtor organisation: liability of this kind is triggered by the insolvency of the debtor, like a guarantee.
För det första kan den utlösande faktorn inte objektivt sett hänföras till staten, eftersom den gäller gäldenärens situation: denna ansvarsordning bygger på samma faktum som garantimekanismen, nämligen gäldenärens insolvens.
Second, the injury to which the Council of State refers appears, in the absence of any indication to the contrary, to be the failure to pay the debt itself, which is likewise the trigger for a guarantee.
För det andra förefaller den skada som Conseil d’Etat hänvisar till i avsaknad av andra indikationer vara att själva skulden inte regleras, vilket är ett faktum som även utlöser en garanti.
It is true that the Council of State restricts the liability of the State to injury ‘of an abnormal and specific kind’.
Conseil d’Etat begränsar förvisso statens ansvar till att gälla onormala och särskilda skador.
As regards the ‘abnormal’ character of the injury, the Commission’s expert takes the view that one can proceed by elimination.
När det gäller onormala skador menar kommissionens expert att man kan resonera enligt uteslutningsmetoden.
Either the debt is a small one, in which case it is fair to suppose that it will not leave a national publicly owned establishment, or La Poste in particular, in a position of insolvency; or the debt is a large one, in which case the injury will necessarily be abnormal.
Antingen är skulden mindre viktig och man kan med fog anta att den inte kommer att försätta en nationell offentlig institution (i synnerhet La Poste) i konkurs, eller så är skulden mycket stor, vilket skulle innebära att skadan är onormal.
As regards the ‘specific’ character of the injury, it may be supposed that creditors making large claims on publicly owned establishments will not be numerous.
När det gäller särskilda skador kan man anta att det inte finns särskilt många fordringsägare till kraftigt skuldsatta offentliga institutioner.
Thus the restriction imposed by the Council of State is a restriction in appearance rather than in fact, because it is fair to suppose that the claims involved will always be large, so that the injury will always be abnormally serious.
Den begränsning Conseil d’Etat inför är alltså i själva verket inte någon gräns, eftersom man kan anta att det endast är situationer med stora skulder som egentligen kommer att beröras, vilket alltid kommer att innebära en onormalt stor skada.
This is the interpretation accepted by the best academic opinion.
Detta är för övrigt den tolkning som ges i den mest välunderrättade doktrinen.
According to the commentary by P. Bon already cited, ‘in that case, which very likely corresponds to the case under consideration, given the flagrant disproportion between the sum that the court has ordered the municipality to pay and the smallness of the municipality’s resources, the prefect is in an impossible situation, because he is not likely to be able to release sufficient resources to enable the municipality to pay the whole of the debt.
I P. Bons analys (se hänvisning ovan) konstateras att ”enligt detta antagande, som sannolikt motsvarar det aktuella fallet med hänsyn till den flagranta skillnaden mellan beloppet för det betalningsföreläggande som domstolen utdömt för kommunen och kommunens blygsamma resurser, hamnar prefekten på sätt och vis i en återvändsgränd, eftersom det är tveksamt om han kan frigöra tillräckliga resurser för att göra det möjligt för kommunen att betala samtliga sina skulder.
But equity demands that after so many years the two applicant companies should be compensated […] it turns the State into a forced insurer of the damage caused by the incompetence [of the municipality]’.
Rättvisan kräver förvisso att de båda klagande företagen ska få ersättning efter så många år”. ”[D]ärmed förvandlas staten till en försäkringsgivare som är huvudansvarig för de skador som orsakas av denna oförmåga [kommunens]”.
The Commission’s expert observes that the correct term is not ‘forced insurer’ but rather ‘forced guarantor’.
Kommissionens expert anser att en lämplig beteckning inte vore ”försäkringsgivare” utan snarare ”huvudansvarig garant”.
In their report on the judgment in Société fermière de Campoloro, C. Landais and F. Lenica, who were in charge of documentation at the Council of State at the time the judgment was delivered, stress the singularity of this second case, and refuse to interpret it as transferring to the State the burden of the debts of local and regional authorities’.
I sin krönika över domen i målet Société fermière de Campoloro understryker C. Landais och F. Lenica, som var ansvariga för Conseil d’Etats dokumentationstjänst när domen lästes upp, hur speciellt detta andra fall är och vägrar att tolka det som att ansvaret för offentliga institutioners skulder ska överföras till staten.
The Commission’s expert points out that this interpretation is debated precisely because on a reading of the judgment it has to be envisaged.
Kommissionens expert framhåller emellertid att det är denna tolkning som måste tas i beaktande när man läser domen, även om den är omdiskuterad.
The end of the commentary is revealing: the commentators speak of a loan or an exceptional subsidy.
Analysens avslutning är för övrigt avslöjande: kommentatorerna föreställer sig ett lån eller ett extraordinärt stöd.
It will be observed that commentators who refuse to consider this scheme of liability to be equivalent to a guarantee mechanism ultimately invoke other components of a guarantee mechanism, such as subsidies.
Följaktligen noterar man att de som vägrar att likna den antagna ansvarsordningen vid en garantimekanism i slutändan hänvisar till egenskaper som utmärker en garantimekanism (stöd).
The Commission’s expert also rejects the assessment made by D. Labetoulle in an article on strict liability in administrative law which is cited by the French Government in its observations.
Kommissionens expert håller inte heller med om Daniel Labetoulles bedömning i dennes artikel om strikt ansvar inom förvaltningsrätten, som de franska myndigheterna hänvisar till i sina synpunkter.
Labetoulle observes that the Council of State held in Campoloro only that in the event of a decision taken legitimately by the prefect the State ‘may be liable’.
Denna författare påpekar att Conseil d’Etat i Campoloromålet endast anser att prefektens lagliga beslut ”kan utlösa statens ansvar”.
He deduces that liability is not automatic.
Därav drar Labetoulle slutsatsen att detta inte sker med automatik.
According to the Commission’s expert, this interpretation is not convincing.
Enligt kommissionens expert går det inte att ansluta sig till denna tolkning.
The Council of State found that the prefect’s decision could render the State liable (est susceptible d’engager la responsabilité)‘if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Det Conseil d’Etat i själva verket säger är att prefektens beslut kan utlösa statens ansvar om ”skadan är av onormal och särskild karaktär”.
What is uncertain is not the principle of the existence of liability, or the fact that liability is incurred if the conditions that give rise to it are met, but the existence of injury presenting certain features.
Osäkerheten ligger inte i huruvida det finns ett ansvar och om detta kan åberopas när de grundläggande kriterierna är uppfyllda, utan i huruvida det föreligger en skada som har vissa egenskaper.
As has been explained, once the injury is specific and abnormal, nothing stands in the way of liability.
Som vi har sett är det emellertid inget som hindrar att det föreligger ett ansvar om skadan är av onormal och särskild karaktär.
Thus by its very nature the liability does indeed arise automatically, and has all the characteristics of a guarantee.
Följaktligen finns det faktiskt en automatik i fråga om själva principen om ansvar och denna automatik uppvisar alla de egenskaper som utmärker en garanti.
Finally, the Commission’s expert observes that none of the commentators on the Campoloro judgment has envisaged the possibility that the claim might go unpaid.
Slutligen framhåller kommissionens expert att ingen av dem som kommenterar rättspraxis från Campolorodomen tänker sig att fordran kan förbli obetald.
The Commission’s expert concludes that the Council of State’s judgment in Campoloro installed a scheme of liability which has the characteristics of a guarantee mechanism.
Kommissionens expert drar slutsatsen att Conseil d’Etat genom sin dom i Campoloromålet har skapat en ansvarsordning som uppvisar de egenskaper som utmärker en garantimekanism.
Settlement of the Campoloro case by the European Court of Human Rights (ECHR)
Avgörandet i Campoloromålet från Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter (Europadomstolen)
In a judgment of 6 December 2006 — Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, the ECHR settled the Campoloro case by making the State liable for all of the sums due to the applicant companies by Santa-Maria-Poggio Commune.
Europadomstolen avgjorde Campoloromålet i en dom av den 6 december 2006, Société de gestion du port de Campoloro och Société fermière de Campoloro mot Frankrike och gav staten ansvar för kommunen Santa-Maria-Poggios skulder till de klagande företagen.
The case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to loss.
Detta mål visar att franska statens ansvar i det fallet fungerar som en underförstådd garanti för offentliga myndigheters skulder och att detta ansvar inte är kopplat till något skadevillkor.
Before the Court, the French authorities attempted to base their case on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality.
Inför domstolen försökte de franska myndigheterna dels stödja sig på avsaknaden av en utlösande faktor som kunde hänföras till staten, dels på avsaknaden av en statlig garanti för offentliga institutioner som är offentligrättsliga juridiska personer.
‘[The French Government]’, we read, ‘considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments’; ‘The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune.
Man kan läsa att ”[den franska regeringen] anser att endast objektiva skäl som uteslutande berör kommunens faktiska oförmåga att frigöra tillräckliga medel har försenat det komplicerade verkställandet av domstolsavgörandena”, ”regeringen vidhåller alltså att den uteblivna verkställigheten av domstolsavgörandena inte beror på att de nationella, statliga eller kommunala myndigheterna frivilligt har avstått från att vidta åtgärder.
The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal entity’; ‘The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970).
Avsaknaden av medel är inte en förevändning utan en faktisk omständighet på grund av likviditetsbristen hos den skuldsatta offentligrättsliga juridiska personen.””Den uteblivna verkställigheten av skulden beror uteslutande på kommunens ekonomiska svårigheter och dessa omständigheter förefaller inte vara av sådant slag att kommunen undslipper sina skyldigheter och inte heller att ansvaret för denna skuld överförs till staten (CE, kommunen Batz sur Mer, den 25 september 1970).
There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned.
I den inhemska rätten finns ingen rättslig grund för att låta staten träda in i en kommuns ställe för att reglera dess skulder.
Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
Ett sådant övertagande skulle inte längre kunna baseras på artikel 6.1 i konventionen eftersom en sådan lösning skulle strida mot själva begreppet juridisk person, som förutsätter ett oberoende och egna tillgångar.”
While the French Government attempted specifically to invoke the differences — highlighted above — between the liability scheme and the guarantee mechanism, these arguments were not in the end accepted by the Court.
Trots att den franska regeringen försökte framhäva de ovannämnda skillnaderna mellan ansvarsordningen och garantimekanismen godtog domstolen i slutändan inte dessa argument.
To reinforce the point being made, the applicants’ arguments — which were, in contrast, accepted by the Court — need also to be reproduced.
För att göra bilden komplett bör även de klagandes argument återges, vilka domstolen däremot godtog:
‘The applicants note that, in its judgment of 18 November 2005, the Council of State held that the legislature intended to give the representative of the State, in the event of a local or regional authority’s not being able to implement a judicial decision, the power to take the place of that authority’s decision-making bodies in order to release or create the resources enabling the judicial decision concerned to be fully implemented.
De klagande hänvisar alltså till statens oförmåga att vidta positiva åtgärder som skulle ha gjort det möjligt för kommunen att uppfylla sin betalningsskyldighet.””De klagande konstaterar att Conseil d’Etat i sin dom av den 18 november 2005 ansåg att lagstiftaren hade haft för avsikt att ge statens representant befogenhet att träda in i en lokal myndighets ställe för att frigöra eller skapa resurser som gör det möjligt att fullt ut verkställa det rättsliga avgörandet, om denna myndighet inte kan garantera verkställandet av ett lagakraftvunnet betalningsföreläggande.
It is on the basis of these omissions on the part of the French State that the applicants demand both acknowledgement of Article 6-1’s having been breached and the resulting compensation — an initiative that no more contradicts the concept of legal personality than it does the concepts of independence and of a distinct set of assets’.
Det är på grund av den franska statens egen uraktlåtenhet som de klagande begär att det ska fastställas att artikel 6.1 har överträtts och att ett skadestånd ska utdömas för detta, vilket inte strider mot begreppet juridisk person och inte heller mot begreppen oberoende och egna tillgångar.”
The Court finally noted that a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights had taken place and added that: ‘These judgments need, therefore, to be implemented, and the Court would point out that a State authority cannot use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision (Bourdov, cited above, Section 30)’.
Domstolen konstaterade slutligen att det hade skett en kränkning av artikel 6.1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, bland annat av följande skäl: ”Dessa domstolsavgöranden bör alltså verkställas och domstolen påminner om att ingen statlig myndighet får hänvisa till bristande resurser för att inte betala en skuld som bygger på ett rättsligt avgörande (Bourdov, artikel 30).”
The Court ended by charging the whole of the debtor communes’ debt to the State: ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant state to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibidem) until the day on which this judgment has been given’.
Slutligen gav domstolen staten ansvaret för de skuldsatta kommunernas totala skulder: ”Därför anser domstolen att den svarande staten ska garantera betalningen till de klagande, eller i förekommande fall till deras efterföljande rättighetsinnehavare, för de fordringar som de har rätt till enligt avgörandena i kammarrätten i Bastia den 10 juli 1992 (ibidem), inklusive upplupen ränta fram till dagen för denna dom.”
The Commission’s expert deduces from this case law that the State must cover the debts of the public authorities.
Av denna rättspraxis drar kommissionens expert slutsatsen att staten måste täcka offentliga myndigheters skulder.
The Commission considers this to have three important implications:
Av detta kan tre viktiga slutsatser dras:
liability functions as an implied guarantee.
Ansvaret fungerar som en underförstådd garanti.
Firstly, the French State is required to pay the whole of the debt, and no distinction has been made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State.
Den franska staten döms att betala skulden i sin helhet och det görs inte någon fördelning mellan vad som kan hänföras till den skuldsatta lokala myndighetens insolvens och vad som kan hänföras till eventuella försummelser av staten.
The terms used are worth emphasising, since the Court does not refer to a possible liability on the part of the State but holds that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Observera de formuleringar som används, där domstolen inte nämner något eventuellt statligt ansvar utan anser att det är statens sak att ”garantera” utbetalningen.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Detta tyder mer på en garanti än på ett ansvar.
What is more, the Court does not at any time seek an operable event imputable to the State and looks no further than the debtor’s insolvent status.
Dessutom försöker domstolen aldrig fastställa någon utlösande faktor som kan hänföras till staten utan riktar in sig på gäldenärens insolvens.
Finally, the Court transfers the whole of the offending communes’ debt to the State.
Slutligen gör domstolen en slutgiltig överföring av de dömda kommunernas hela skuld till staten.
These various factors tend to show that this system of liability operates in reality as a guarantee mechanism.
Dessa olika faktorer pekar på att ansvarsordningen i verkligheten fungerar som en garantimekanism.
It will be noted, however, that the applicants must first obtain a judicial decision recognising their claim.
Det bör emellertid påpekas att de klagande först måste få ett domstolsavgörande om ett erkännande av deras fordran.
Moreover, this guarantee is implied because it is not set out in any legislation.
För övrigt är garantin underförstådd eftersom den inte är inskriven i någon rättsakt.
This demonstrates that a judicial mechanism under national law can be interpreted as an implied guarantee,
Detta visar att en juridisk mekanism i den inhemska rätten kan tolkas som en underförstådd garanti.
this liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
Detta ansvar omfattar skulder hos offentliga myndigheter, trots att dessa är juridiska personer.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable.
De franska myndigheterna har uttryckligen hänvisat till förekomsten av en juridisk person och av egna tillgångar för att bestrida den franska statens ansvar.
This argument was rejected by the Court,
Domstolen har avvisat det argumentet.
the scope of the state guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
Tillämpningsområdet för den statliga garantin utsträcks alltså till offentliga myndigheter som inrättas av staten.
The guarantee is therefore intimately connected with the debtor’s public law legal form.
Garantin är alltså starkt kopplad till gäldenärens offentligrättsliga ställning.
It must be pointed out that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established tradition of case law.
Det bör påpekas att Europadomstolens lösning i Campoloromålet inte är isolerad utan följer av en starkt bekräftad utveckling av rättspraxis.
Thus, in its judgment of 13 May 1980 in Artico v Italy, the ECHR decided that, where a failure to act is imputable to an entity other than the State, it is for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoys the right conferred on him by that Article.
I sin dom av den 13 maj 1980 i målet Artico mot Italien beslutade Europadomstolen att när en konkurs är hänförlig till en annan person än staten är det staten som i egenskap av garantigivare enligt artikel 6.1 ska vidta åtgärder för att garantera att klaganden faktiskt kan utöva de rättigheter som denna tillerkänns genom den artikeln.
In Case No 59498/00 of 19 March 1997, Bourdov v Russia, the Court also held that an authority of the State cannot use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
I sin dom av den 19 mars 1997 i mål nr 59498/00, Bourdov mot Ryssland, konstaterade domstolen också att ”en statlig myndighet inte kan hänvisa till brist på medel för att inte betala sin skuld”.
Examination of the observations of the French authorities
Genomgång av de franska myndigheternas synpunkter
Observation relating to the difference between regional or local authorities and publicly owned establishments
Skillnaden mellan lokala myndigheter och offentliga institutioner
According to the French authorities, the case made out by the Commission’s expert is by no means conclusive and is limited to comparing various interpretations of the Campoloro judgment; above all, it draws no distinction between publicly owned establishments and local authorities, although this difference is central to the issue of whether a claim can remain unpaid.
Enligt de franska myndigheterna är bevisföringen från kommissionens expert inte alls avgörande och begränsas till en rad hänvisningar till olika tolkningar av Campoloromålet. Framför allt görs det ingen åtskillnad mellan offentliga institutioner och lokala myndigheter, trots att denna skillnad är central för att avgöra om det är möjligt att inte betala en fordran.