natgillin/translations-raw huggingface dataset:
According to these documents, the value of LBB was set at some DEM 3,5 billion in 1993 (excluding IBB itself, but taking account of LBB's higher core capital ratio as a result of the special-purpose reserve) and, by a further expert, at just under DEM 6 billion at 31 December 1997.
LBB:s värde uppskattades 1993 sålunda till ca 3,5 miljarder tyska mark (exkl. IBB självt, men med hänsyn till LBB:s ökade andel primärt kapital som en följd av den särskilda reserven) och till knappt 6 miljarder tyska mark av en annan revisor per 31 december 1997.
Germany also suggested, in the alternative, that the method used by the Commission in Decision 2000/392/EC was faulty in that it assumed comparability with liquid ordinary capital investment.
Dessutom menade Tyskland att metoden i beslut 2000/392/EG var felaktig, därför att den utgår ifrån att det är möjligt att jämföra med investeringar i likvida aktiekapital.
This approach failed to take account of the particularities of the transaction at issue in these proceedings.
På det sättet tas ingen hänsyn till särdragen i denna transaktion.
It was proper to use comparable equity instruments as a basis for calculating even the starting amount.
Det vore rimligt att som utgångspunkt för beräkningen ha jämförbara instrument för eget kapital.
While this might be difficult, as the Commission had explained in the WestLB case, the difficulties would not be overcome by using a completely unsuitable equity capital instrument, almost as a ‘way around’ the problem.
Såsom kommissionen påpekade redan i fråga om WestLB torde det dock vara svårt. Dessa svårigheter kan dock inte undanröjas av att man tillgriper ett fullständigt olämpligt instrument för eget kapital för att så att säga ”komma runt” problemet.
It was also mistaken to use average return as a benchmark.
Dessutom var det fel att ha en genomsnittlig avkastning som måttstock.
Only a return below the range available to investors for assessment purposes was no longer acceptable to a private investor.
Bara en avkastning som ligger under den marginal som investerarna har som spelrum var oacceptabel för en privat investerare.
Lastly, it was erroneous to deduct only net refinancing costs instead of total refinancing costs.
Slutligen var det också fel att bara dra av nettofinansieringskostnaderna i stället för de fulla refinansieringskostnaderna.
Any tax savings by the company were immaterial from the investor's point of view.
Företagets eventuella skattebesparingar var ur investerarens synvinkel försumbara.
A further consideration showed that this approach was unacceptable since with non-liquid provision of capital the earnings function of the capital was still available to the investor and could be re-invested by him to obtain at least the risk-free rate of interest, and he would thus achieve ‘double’ earnings.
En annan bedömning visade också att detta tillvägagångssätt var oacceptabelt, därför att om icke-likvida medel förs över förfogar investeraren fortfarande över kapitalets utbytesfunktion, så att han kan investera det på nytt och skulle få åtminstone den riskfria räntan, alltså ”dubbel” avkastning.
Germany also argued that the limitation period had expired (pursuant to Article 15(1) of Regulation (EC) No 659/1999) and that the Commission therefore had no power to order recovery of any aid.
Tyskland menade vidare att kommissionen saknade befogenheter kräva tillbaka eventuellt stöd, eftersom tidsfristen hade löpt ut (artikel 15.1 i förordning (EG) nr 659/1999).
The basic resolution on WBK's transfer had been adopted on 16 June 1992, i.e. more than ten years before the decision initiating the investigation procedure was served on 4 July 2002.
Principbeslutet om WBK-överförandet fattades redan den 16 juni 1992, dvs. mer än tio år innan det förfarande inleddes som delgavs den 4 juli 2002.
The resolution expressed the basic intention to merge the Land’s bank holdings and WBK into one holding company (later BGB), provided that WBK's promotional activities could continue and that the assumption of sovereign tasks and the tax exemption were guaranteed.
Den principiella avsikten hade varit att samla delstatens bankintressen och WBK i ett holdingbolag (sedermera BGB), såvida WBK:s investeringsverksamhet kunde fortsätta samt att funktionen som offentlig myndighet och skattefriheten garanterades.
The resolution had been in the public domain since then, and the Commission had been informed of its date in 1999.
Beslutet hade sedan dess varit känt för allmänheten, och kommissionen hade 1999 blivit informerad om beslutsdatum.
In a number of decisions, the Commission had already taken the declaration of intent by the relevant body, even subject to conditions, as marking the point at which the aid was implemented.
Enligt Tyskland hade kommissionen redan i flera beslut framhållit att den ansåg de ansvariga organens avsiktsförklaring – t.o.m. på vissa villkor – som den tidpunkt då stödet hade beviljats.
This was also the position adopted by the Commission in the decision on rescue aid for BGB, even though the resolution concerned, adopted on 22 May 2002, had still required the approval of Parliament and of the Commission.
Detta var också den bedömning som kommissionen gjorde då det gäller beslutet om undsättningsstöd till BGB, även om beslutet av den 22 maj 2002 fortfarande hade behövt godkännas av parlamentet och kommissionen.
Moreover, in Germany's view, the limitation period had not been interrupted pursuant to the second sentence of Article 15(2) of Regulation (EC) No 659/1999, which states that only action taken by the Commission can interrupt the period.
Tyskland menade dessutom att tidsfristen inte heller hade avbrutits enligt artikel 15.2 andra meningen i förordning (EG) nr 659/1999. Enligt denna kan tidsfristen bara avbrytas genom kommissionens åtgärder.
The first such Commission action was the letter regarding the initiation of the procedure dated 4 July 2002, and not the requests for information, which were not measures taken by the Commission or the relevant Commission Member.
Detta skedde först genom skrivelsen om inledandet av förfarandet av den 4 juli 2002, inte genom begäran om upplysningar som inte var åtgärder som vidtogs av kommissionen eller den behörige kommissionsledamoten.
Account should moreover be taken of the fact that the limitation period existed in the interests of legal certainty, not only in relations between the Commission and the Member States but also for the recipients of state aid.
Därvid skall man också ta hänsyn till att preskriptionstiden skall garantera rättssäkerheten och förvisso inte bara i förhållandet mellan kommissionen och medlemsstaterna, utan också stödmottagarnas rättssäkerhet.
As Germany was asked for the first time in the decision initiating the procedure to forward a copy of the letter to the aid recipient, which it did on 9 July 2002, the limitation period was interrupted only as of that date.
Det var vid beslutet om inledandet av förfarandet som Tyskland för första gången uppmanades att sända en kopia av skrivelsen till stödmottagaren, vilket skedde den 9 juli 2002, och därför avbröts preskriptionstiden först då.
Since the measure subject to state aid monitoring was the resolution of 16 June 1992, it constituted, if it were aid at all, existing aid pursuant to Article 15(3) of Regulation (EC) No 659/1999.
Då beslutet av den 16 juni 2002 var den åtgärd som gav upphov till undersökningen om det handlade om statligt stöd, kunde det enligt artikel 15.3 i förordning (EG) nr 659/1999 möjligen vara fråga om ett befintligt stöd.
V. COMMENTS FROM OTHER INTERESTED PARTIES
V. SYNPUNKTER FRÅN ANDRA BERÖRDA PARTER
After the decision initiating the procedure had been published in the Official Journal, the Commission received comments from the Berliner Volksbank (‘BV’) and the Bundesverband deutscher Banken (‘BdB’) in October and November respectively.
Efter det att beslutet om inledandet av förfarandet offentliggjordes i EGT mottog kommissionen i oktober och november yttranden från Berliner Volksbank (”BV”) och Bundesverband deutscher Banken (”BdB”).
The BV took the view that the transfer of WBK was aid because the capital had been made available on terms which a market-economy investor would not have accepted.
BV menade att överförandet av WBK var en stödåtgärd, därför att kapital hade ställts till förfogande till villkor som en privat investerare i en marknadsekonomi inte skulle ha accepterat. Betalningarna hade gjorts från LBB till IBB, som självt drivs som en avdelning inom LBB.
Payments were made by LBB to IBB, which was itself managed as a division of LBB; moreover, the agreed interest rate of 0,25 % lay well below the normal market rates, as illustrated by Decisions 2000/392/EC (WestLB), 95/547/EC and 98/490/EC (Crédit Lyonnais), where a likely return on capital of at least 12 % was taken as a basis.
Dessutom låg den överenskomna räntesatsen på 0,25 % långt under den marknadsmässiga räntan, vilket framgår av t.ex. besluten 2000/392/EG (WestLB), 95/547/EG och 98/490/EG (Crédit Lyonnais), där man utgår ifrån en förväntad avkastning på eget kapital på minst 12 %.
This aid led to a serious distortion of Community-wide competition, but with particularly serious consequences in Berlin, where BGB, including LBB (and Berliner Bank and Berliner Sparkasse), led the market in personal and corporate retail banking.
Detta stöd ledde till en allvarlig snedvridning av konkurrensen inom hela gemenskapen, påverkade dock i första hand konkurrensen i Berlin, där BGB tillsammans med LBB är marknadsledande inom privat- och företagssektorn (tillsammans med Berliner Bank och Berliner Sparkasse).
By comparison, BV was a small competitor with market shares of 5-7 % and was thus particularly affected by the negative impact of the aid.
Gentemot dem är BV en liten konkurrent med marknadsandelar på 5-7 % och därför särskilt drabbat av stödets negativa effekter.
It closed its statement by calling on the Commission to order recovery of the aid.
Yttrandet avslutas med en begäran om att kommissionen skall kräva tillbaka stödet.
The BdB began by stating that the proceedings at issue formed part of a series of investigations by the Commission involving the transfer of Land housing promotion institutions to the Landesbanks, which carried on competitive business.
BdB påpekade först att det aktuella förfarandet ingick i en serie utredningar från kommissionens sida, nämligen överförandet av delstaternas Wohnungsbauförderungsanstalten till delstatsbankerna med deras konkurrensutsatta verksamhet.
In LBB's case too, contrary to the statements by Germany, the higher own funds requirements under the Solvency Directive were decisive.
Det innebar, i motsats till vad Tyskland påstod, att de skärpta kraven på eget kapital i kapitaltäckningsdirektivet hade varit avgörande också i fråga om LBB.
Evidence that this was the case were the timing of the transfer and the comments by the relevant Member of the Land Government at the time, who referred to the European own funds requirements, which were expected to become stricter.
Detta framgick redan av tidpunkten för överförandet liksom också av uttalanden av den dåvarande ansvarige senatorn, som hade nämnt de strängare europeiska föreskrifterna för eget kapital som vid den tiden var att vänta. Därför fanns det ingen stödrättsligt relevant skillnad mellan det aktuella överförandet av WBK till LBB och överförandet av WfA till WestLB.
In this respect, there was no relevant difference in state aid terms between the transfer of WBK to LBB at issue here and the transfer of WfA to WestLB, which meant that the method used by the Commission in Decision 2000/392/EC could be applied here.
Detta innebar att den metod som kommissionen hade tillämpat i beslut 2000/392/EG kunde användas här också.
The BdB went on to comment that it was not only the special-purpose reserve which was at issue here but also the transfer of WBK's capital of DEM 187,5 million, which was assigned to LBB's subscribed capital; this constituted a financial advantage as it influenced the rating and the terms for raising external capital.
BdB påpekade vidare att det inte bara handlade om den särskilda reserven utan också om överförandet av WBK:s kapital på 187,5 miljoner tyska mark, som sköts till LBB:s tecknade kapital, vilket var en ekonomisk fördel då det påverkade kreditbedömningen och positivt påverkade villkoren för anskaffning av främmande kapital.
However, of much greater significance was the increase in core capital recognised for supervisory purposes as a result of the transfer.
Av betydligt större betydelse var emellertid den tillsynsrättsligt godkända höjningen av det primära kapitalet som överförandet medförde.
As this had been available in full as liable capital, despite the special-purpose reserve's being used primarily for promotional activities, its purpose was not the issue.
Eftersom detta hade stått till förfogande som garantikapital trots att den särskilda reserven i första hand skulle användas till stöduppgifter, var förbehållet för utnyttjandet av kapitalet inte avgörande.
The key factor was the economic advantage of the business expansion function, especially since the core capital had powerful leverage (lending capacity increased by 12,5 times for 100 % risk-weighted assets such as lending to companies and by 25 times for 50 % risk-weighted assets such as loans to public authorities).
Avgörande var däremot den ekonomiska fördelen med funktionen att utvidga affärsverksamheten, i synnerhet som just det primära kapitalet hade en kraftig hävstångseffekt (utlåningskapaciteten ökade 12,5 ggr för lån med 100 % riskvikt, t.ex. lån till företag0 och 25 ggr för lån med 50 % riskvikt, t.ex. lån till offentliga institutioner).
If additional capital were raised, with a core capital of (hypothetically) €1 billion and a risk weighting of 50 %, loans amounting to as much as €50 billion could be given.
Vid anskaffning av sekundärt kapital skulle man till och med kunna bevilja lån på 50 miljarder euro, om man räknar med ett primärt kapital på (hypotetiskt) 1 miljard euro och med en riskvikt på 50 %.
For the calculation of what constituted a normal market remuneration, the BdB referred to the tried-and-tested method applied by the Commission in Decision 2000/392/EC and the benchmark of 12 % for a normal market return, to which, in a second stage, premiums and discounts had been applied to take account of the particularities of the transaction.
Vid beräkningen av vad som var en marknadsmässig ersättning hänvisade BdB till den beprövade metod som tillämpas i kommissionens beslut 2000/392/EG och till benchmarkingen för en marknadsmässig avkastning på 12 % och till de tillägg och avdrag som därefter gjordes för särdragen i transaktionen.
In any event, neither the 0,25 % paid to IBB nor the sale to BGB of the silent partnership and the claims to profits in 1994 and 1998 could be regarded as normal market remuneration.
I varje fall kunde varken de betalade 0,25 % till IBB eller försäljningen till BGB av det passiva innehavet 1994 och vinstanspråken 1998 ses som en marknadsmässig ersättning.
For one thing, it was not appropriate for payment to be made only on the amount taken up and, for another, IBB belonged to LBB, with the result that LBB had almost paid itself, rather than the Land.
För det första vore det inte rimligt att vid betalningen bara beakta det utnyttjade beloppet och för det andra hör IBB till LBB så att LBB har betalat nästan till sig själv och inte till delstaten.
Moreover, Germany's argument that the guarantee function of the special-purpose reserve had been properly remunerated by the establishment of an atypical silent partnership holding in LBB for BGB in 1994 was not convincing, since important data on values were not available and, in principle, it was erroneous to confine the assessment to the aid donor's point of view.
Dessutom övertygade inte Tysklands argument att den särskilda reservens garantifunktion hade kompenserats enligt gällande regler då BGB skaffade sig ett atypiskt passivt innehav i LBB 1994, eftersom viktiga uppgifter om värden saknades och det rent principiellt var fel att se frågan snävt ur stödgivarens perspektiv.
Of relevance to the state aid assessment was the transfer of WBK to LBB on 31 December 1992, the advantages conferred thereby on LBB and the resulting distortions of competition, and not whether the aid debt had been discharged subsequently.
Stödrättsligt relevant var överförandet av WBK till LBB efter den 31 december 1992, de fördelar som detta gav LBB och den snedvridning av konkurrensen som detta medförde, däremot inte om stödskulden därefter uppfylldes.
Moreover, the transfer of LBB to BGB was an internal transaction since BGB was also majority-owned by the Land.
Överförandet av LBB till BGB var dessutom bara en koncernintern angelägenhet, eftersom en majoritet i BGB också kontrollerades av delstaten.
The same applied to the transfer to BGB of the remaining claims to 24,99 % of profits in 1998.
Samma gällde för överförandet av vinstanspråken till BGB då det gällde de återstående 24,99 % år 1998.
In any event there had been no complete abolishment of the aid element since 1998.
I alla händelser undanröjdes inte stödinslaget totalt till 1998.
Subsequently, and a long time after the period for submitting comments laid down in Regulation (EC) No 659/1999 had expired, the BdB supplemented these remarks, stating in particular that the sales value calculated for LBB and for the silent partnership in LBB for the purpose of setting up BGB had not included IBB, with the result that the guarantee function of IBB's special-purpose reserve could not, in the BdB's view, have been taken into account in the sales value of the silent partnership in LBB.
Långt efter utgången av den tidsfrist som enligt förordning (EG) nr 659/1999 tredje part kan utnyttja för att yttra sig, kompletterade BGB den här punkten med att bl.a. påpeka att IBB inte ingick i det försäljningsvärde som beräknades för LBB och det passiva innehavet i LBB då BGB etablerades. Därför föreföll det enligt BdB uteslutet att garantifunktionen i IBB:s särskilda reserv ingick i försäljningsvärdet för det passiva innehavet i LBB.
On the limitation period of ten years pursuant to Article 15(1) of Regulation (EC) No 659/1999, the BdB stated that it had begun only with the Act establishing IBB on 31 December 1992 and could have come to an end at the earliest on 31 December 2002.
Beträffande fristen på 10 år för återkrävande av stöd enligt artikel 15.1 i förordning (EG) nr 659/1999 förklarade BdB att denna frist inleddes först med lagen om grundandet av IBB med utgången av den 31 december 1992 och således kunde löpa ut tidigast den 31 december 2002.
However, the period had been interrupted pursuant to Article 15(2) of Regulation (EC) No 659/1999 by action taken by the Commission.
Dessutom hade denna tidsfrist avbrutits genom kommissionens åtgärder enligt artikel 15.2 i förordning (EG) nr 659/1999.
This provision was broad in scope and covered any action taken by the Commission in connection with its investigations, including requests for information.
Innebörden i denna bestämmelse var vidsträckt och innefattade alla åtgärder som kommissionen vidtar inom ramen för undersökningarna, t.ex. en begäran om uppgifter.
A basis for the further interpretation of this provision was Regulation (EEC) No 2988/74 of the Council of 26 November 1974 concerning limitation periods in proceedings and the enforcement of sanctions under the rules of the European Economic Community relating to transport and competition, pursuant to which interruption is linked to ‘action taken … for the purpose of the preliminary investigation or proceedings in respect of an infringement’.
Hur bestämmelsen i övrigt skall tolkas framgår av rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler, enligt vilken syftet med avbrottet är ”att få till stånd en förundersökning eller ett förfarande beträffande en överträdelse”.
For the rest, Germany had itself asked the Commission to wait for clarification of the issues in WestLB and, for that reason alone, could not invoke the limitation period.
Dessutom hade Tyskland själv bett kommissionen att avvakta utredningen av tvistefrågorna i fallet WestLB och detta var i sig enligt BdB en anledning till att preskriptionstiden inte kunde åberopas.
GERMANY'S RESPONSE TO THE COMMENTS OF OTHER INTERESTED PARTIES
TYSKLANDS REAKTION PÅ SYNPUNKTERNA FRÅN ANDRA BERÖRDA PARTER
In its comments dated 16 December 2002, Germany essentially referred to its own comments on the decision initiating the procedure and its argument that no state aid was involved in this case.
I sitt svar av den 16 december 2002 hänvisade Tyskland principiellt till sitt eget ställningstagande till beslutet om inledandet av förfarandet och till sitt uttalande att det inte handlade om stöd i det här fallet.
Otherwise, it restricted itself to a brief response to the individual points made in the two sets of comments.
I övrigt innehöll svaret bara en sammanfattning till de enskilda punkterna i båda ställningstagandena.
Regarding the BV's and the BdB's classification of WBK's transfer as aid, Germany stated that it was not enough to look only at the monthly remuneration.
Vad beträffar BV:s och BdB:s bedömning att överföringen av WBK var en stödåtgärd förklarade Tyskland att det inte räckte att se till den månatliga ersättningen.
Rather, reference values such as — depending on the capital injection — return (on a loan), including collateralisation, dividends or capital growth should be considered.
Det handlade snarare om referensvärden, t.ex. – beroende på kapitaltillskott – räntor (på ett lån), säkerhet, avkastning eller kapitalökning.
However, in the relevant period (1992/93) LBB was an institution with high earning capacity, and the transfer of WBK's assets to LBB's liable equity capital was therefore a sound business decision.
LBB var vid den aktuella tidpunkten ett lönsamt företag och därför var överförandet av WBK:s tillgångar till LBB:s eget kapital ekonomiskt meningsfullt.
WestLB and LBB, contrary to what was claimed by the BdB and the BV, were therefore in no way comparable with one another.
Därför kunde man inte – i motsats till vad BdB och BV påstod –på något sätt jämföra WestLB och LBB med varandra.
Apart from this, it was inappropriate for the BdB to speak of the method used in WestLB as tried and tested in view of the (at the time) pending court proceedings in that case.
Beträffande det tidigare rättegångsförfarandet mot WestLB var det dessutom fel att tala om den i det fallet använda metoden som en beprövad metod, vilket BdB gjorde.
Contrary to what was argued by the BdB, it was undisputed and clearly stated in the decision initiating the procedure that, besides the use of the special-purpose reserve's guarantee function by LBB, the transfer of WBK also increased LBB's equity capital shown in the balance sheet by DEM 187,5 million and that this amount had been recognised as liable equity capital for supervisory purposes.
I motsats till vad BdB påstår är det obestridligt och finns klart uttryckt i beslutet om inledandet av förfarandet, att överförandet av WBK liksom LBB:s utnyttjande av den särskilda reservens garantifunktion innebar att LBB:s bokförda egna kapital ökade med 187,5 miljoner tyska mark och att detta också tillsynsrättsligt godkändes som garantikapital.
The question of the extent to which equity capital shown in the balance sheet conferred a financial advantage did not arise here, unlike in WestLB, since it was not necessary to distinguish between recognised and unrecognised parts of the capital.
I motsats till fallet med WestLB var i det här fallet frågan om i vilken mån det bokförda egna kapitalet var att uppfatta som en fördel inte relevant, eftersom man inte behövde skilja mellan tillsynsrättsligt godkända och icke godkända delar av kapitalet.
No aid was involved in the increase in equity capital shown in the balance sheet or the transferred reserves (see paragraphs 40 to 64).
Något stöd har inte lämnats för att öka det bokförda egna kapitalet eller de överförda reserverna (se punkterna 40-64).