natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Ako bolo pripomenuté v bode 69 tohto rozsudku, za okolností, akými sú okolnosti konania vo veci samej, článok 15 druhá zarážka smernice 75/442 stanovuje použitím spojky „alebo“, že náklady zneškodnenia odpadu majú znášať „predchádzajúci držitelia“ alebo „výrobca výrobku, z ktorého odpady pochádzajú“.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
V tejto súvislosti podľa článku 249 ES členské štáty, ktoré sú adresátmi smer -nice 75/442, hoci majú možnosť voľby formy a metód, sú viazané vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, a to finančné znášanie nákladov spojených so zneškodnením odpadu.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
V dôsledku toho sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby ich vnútroštátne právo umožnilo uložiť predmetné náklady predchádzajúcim držiteľom alebo výrobcovi výrobku, z ktorého odpad pochádza.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Ako poznamenala generálna advokátka v bode 135 svojich návrhov, článok 15 smernice 75/442 nebráni tomu, aby členské štáty stanovili za uplatnenia medzinárodných záväzkov prevzatých v danej oblasti, akými sú dohovor o občianskoprávnej zodpovednosti a dohovor o FIPOL, že vlastník lode a nájomca lode môžu zodpovedať za škody spôsobené únikom ropných látok do mora iba do výšky súm obmedzených v závislosti od tonáže lode a/alebo iba za osobitných okolností spojených s ich nedbanlivostným konaním.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Toto ustanovenie tiež nebráni tomu, aby za uplatnenia týchto medzinárodných záväzkov, fond na kompenzáciu škôd, akým je FIPOL, so zdrojmi obmedzenými pre každú škodovú udalosť, prebral namiesto „držiteľov“ v zmysle článku 1 písm. c) smernice 75/442 náklady spojené so zneškodnením odpadu vzniknutého únikom ropných látok do mora v dôsledku nehody.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Ak sa však ukáže, že náklady spojené so zneškodnením odpadu vzniknutého pri úniku ropných látok do mora v dôsledku nehody neznáša uvedený fond, alebo že nemôžu byť znášané z dôvodu prekročenia obmedzenia na odškodnenie stanoveného pre túto škodovú udalosť a že za uplatnenia stanovených obmedzení a/alebo výnimiek zo zodpovednosti vnútroštátne právo členského štátu vrátane vnútroštátneho práva, ktoré vyplýva z medzinárodných dohovorov, bráni tomu, aby tieto náklady znášal vlastník lode a/alebo jej nájomca, hoci by boli považovaní za „držiteľov“ v zmysle článku 1 písm. c) smernice 75/442, takéto vnútroštátne právo bude musieť na zabezpečenie riadneho prebratia článku 15 tejto smernice umožniť, aby predmetné náklady znášal výrobca výrobku, z ktorého pochádza takto vzniknutý odpad.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Podľa zásady, že náhradu škody hradí znečisťovateľ, však takýto výrobca môže byť povinný znášať tieto náklady iba vtedy, ak svojou činnosťou prispel k nebezpečenstvu vzniku znečistenia, ku ktorému došlo pri stroskotaní lode.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
V tejto súvislosti povinnosť členského štátu prijať všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie smernicou stanoveného výsledku je záväznou povinnosťou stanovenou článkom 249 ods. 3 ES a smernicou samotnou.
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Túto povinnosť prijať všetky všeobecné alebo osobitné opatrenia majú všetky orgány členských štátov vrátane súdov v rámci ich príslušnosti (pozri rozsudky z 13. novembra 1990, Marleasing, C-106/89, Zb. s. I-4135, bod 8, a Inter-Environnement Wallonie, už citovaný, bod 40).
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Z toho vyplýva, že uplatňujúc vnútroštátne právo, pokiaľ ide o ustanovenia skoršie alebo neskoršie než smernica alebo ustanovenia vyplývajúce z medzinárodných dohovorov, ktoré členský štát podpísal, vnútroštátny súd, ktorý je povolaný na ich výklad, musí ich čo v najväčšej možnej miere vykladať v zmysle znenia a účelu smernice, aby bol dosiahnutý výsledok, ku ktorému smeruje smernica, a prispôsobiť sa tak článku 249 tretiemu odseku ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Marleasing, už citovaný, bod 8).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Okrem toho v rozpore s tým, čo uvádzali spoločnosti Total na pojednávaní, Spoločenstvo nie je viazané dohovorom o občianskoprávnej zodpovednosti a dohovorom o FIPOL.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
Na jednej strane Spoločenstvo nepristúpilo k týmto medzinárodným predpisom a na druhej strane Spoločenstvo nemôže byť považované za substitúta svojich
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
260), ktorého ustanovenie odseku 3 sa obmedzuje, ako to zdôraznila francúzska vláda na pojednávaní, na zavedenie všeobecnej povinnosti spolupráce medzi zmluvnými stranami tohto dohovoru.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Okrem toho, pokiaľ ide o rozhodnutie 2004/246, ktoré splnomocňuje členské štáty v záujme Spoločenstva podpísať alebo ratifikovať protokol z roku 2003 k dohovoru o FIPOL, alebo k nemu pristúpiť, postačuje konštatovať, že predmetné rozhodnutie a predmetný protokol z roku 2003 sa nemôžu uplatňovať na skutkový stav konania vo veci samej.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Je pravda, že smernica 2004/35 vo svojom článku 4 ods. 2 výslovne stanovuje, že sa neuplatňuje na nehodu ani na činnosť vo vzťahu, ku ktorým zodpovednosť alebo náhrada škody patria do pôsobnosti niektorého z medzinárodných dohovorov uvedených v jej prílohe IV, ktorá uvádza dohovor o občianskoprávnej zodpovednosti a dohovor o FIPOL.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Zákonodarca Spoločenstva, ako to ukazuje desiate odôvodnenie tejto smernice, považoval za potrebné výslovne zohľadniť príslušné medzinárodné dohovory, ktoré komplexnejšie a prísnejšie upravujú vykonávanie ktorejkoľvek z činností patriacich do pôsobnosti tejto smernice.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Napriek tomu je potrebné konštatovať, že smernica 75/442 neobsahuje analogické ustanovenie ani v jej kodifikovanom znení vyplývajúcom zo smernice 2006/12.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je na tretiu otázku potrebné odpovedať, že na účely uplatnenia článku 15 smernice 75/442 na únik ropných látok do mora v dôsledku nehody, ktorý spôsobil znečistenie pobrežia členského štátu:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— vnútroštátny súd môže považovať predajcu týchto ropných látok a nájomcu lode, ktorá ich dopravuje, za pôvodcov uvedeného odpadu v zmysle článku 1 písm. b) smernice 75/442 a zároveň za „predchádzajúcich držiteľov“ na účely uplatnenia článku 15 druhej zarážky prvej časti tejto smernice, pokiaľ vzhľadom na údaje, ktoré má sám posúdiť, dôjde k záveru, že tento predajca a nájomca prispel k nebezpečenstvu vzniku znečistenia spôsobeného pri tomto stroskotaní, najmä ak opomenul prijať opatrenia, aby predišiel takejto udalosti, akými sú opatrenia týkajúce sa výberu lode,
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— ak sa ukáže, že náklady spojené so zneškodnením odpadu vzniknutého pri úniku ropných látok do mora v dôsledku nehody neznáša FIPOL, že nemôžu byť znášané z dôvodu prekročenia obmedzenia na odškodnenie stanoveného pre túto škodovú udalosť alebo že za uplatnenia stanovených obmedzení a/alebo výnimiek zo zodpovednosti vnútroštátne právo členského štátu vrátane vnútroštátneho práva, ktoré vyplýva z medzinárodných dohovorov, bráni tomu, aby tieto náklady znášal vlastník lode a/alebo jej nájomca, hoci by boli považovaní za „držiteľov“ v zmysle článku 1 písm. c) smernice 75/442, takéto vnútroštátne právo bude musieť na zabezpečenie riadneho prebratia článku 15 tejto smernice umožniť, aby predmetné náklady znášal výrobca výrobku, z ktorého pochádza takto vzniknutý odpad.
A substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Council Directive 75/442/EEC of 15 July 1975 on waste, as amended by Commission Decision 96/350/EC of 24 May 1996, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Látka, ako je látka, ktorej sa týka konanie vo veci samej, a to ťažký vykurovací olej predávaný ako palivo, nepredstavuje odpad v zmysle smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch, zmenenej a doplnenej rozhodnutím Komisie 96/350/ES z 24. mája 1996, ak je využitý alebo predaný za hospodársky výhodných podmienok a ak môže byť skutočne používaný ako palivo bez potreby predchádzajúceho spracovania.
Hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Ropné látky, ktoré unikli do mora v dôsledku stroskotania, zmiešané s vodou, ako aj s usadeninami a unášané pozdĺž pobrežia členského štátu, kde zostali vyplavené, predstavujú odpad v zmysle článku 1 písm. a) smernice 75/442, zmenenej a doplnenej rozhodnutím 96/350, ak nemôžu byť využité alebo predané bez predchádzajúceho spracovania.
For the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Na účely uplatnenia článku 15 smernice 75/442, zmenenej a doplnenej rozhodnutím 96/350, na únik ropných látok do mora v dôsledku nehody, ktorý spôsobil znečistenie pobrežia členského štátu:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— vnútroštátny súd môže považovať predajcu týchto ropných látok a nájomcu lode, ktorá ich dopravuje, za pôvodcov uvedeného odpadu v zmysle článku 1 písm. b) smernice 75/442, zmenenej a doplnenej rozhodnutím 96/350, a zároveň za „predchádzajúcich držiteľov“ na účely uplatnenia článku 15 druhej zarážky prvej časti tejto smernice, pokiaľ vzhľadom na údaje, ktoré má sám posúdiť, dôjde k záveru, že tento predajca a nájomca prispel k nebezpečenstvu vzniku znečistenia spôsobeného pri tomto stroskotaní, najmä ak opomenul prijať opatrenia, aby predišiel takejto udalosti, akými sú opatrenia týkajúce sa výberu lode,
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the International Oil Pollution Compensation Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from inter- national agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— ak sa ukáže, že náklady spojené so zneškodnením odpadu vzniknutého pri úniku ropných látok do mora v dôsledku nehody neznáša Medzinárodný fond na kompenzáciu škôd vzniknutých v dôsledku znečistenia ropnými látkami, alebo že nemôžu byť znášané z dôvodu prekro -čenia obmedzenia na odškodnenie stanoveného pre túto škodovú udalosť a že za uplatnenia stanovených obmedzení a/alebo výnimiek zo zodpovednosti vnútroštátne právo členského štátu vrátane vnútroštátneho práva, ktoré vyplýva z medzinárodných dohovorov, bráni tomu, aby tieto náklady znášal vlastník lode a/alebo jej nájomca, hoci by boli považovaní za „držiteľov“ v zmysle článku 1 písm. c) smernice 75/442, zmenenej a doplnenej rozhodnutím 96/350, takéto vnútroštátne právo bude musieť na zabezpečenie riadneho prebratia článku 15 tejto smernice umožniť, aby predmetné náklady znášal výrobca výrobku, z ktorého pochádza takto vzniknutý odpad.
In accordance with the ‘polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Podľa zásady, že náhradu škody hradí znečisťovateľ, však takýto výrobca môže byť povinný znášať tieto náklady iba vtedy, ak svojou činnosťou prispel k nebezpečenstvu vzniku znečistenia, ku ktorému došlo pri stroskotaní lode.
Case C-284/06
Vec C-284/06
(Reference for a preliminary ruling from the Bundesfinanzhof)
(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
(Tax legislation — Freedom of establishment — Directive 90/435/EEC — Corporation tax — Common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States — Company with a share capital — Distribution of revenue and of increases in share capital — Withholding tax — Tax credit — Treatment of resident shareholders and nonresident shareholders)
„Daňová právna úprava — Sloboda usadiť sa — Smernica 90/435/EHS — Daň z príjmov právnických osôb — Spoločný systém zdaňovania uplatňovaný v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch — Kapitálová spoločnosť — Rozdelenie zisku a majetkových výnosov — Zrážková daň — Daňový kredit — Zaobchádzanie s akcionármi rezidentmi a akcionármi nerezidentmi“
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 31 January 2008 . . . .Judgment of the Court (Fourth Chamber), 26 June 2008 . . . . . . . . . .
Návrhy prednesené 31. januára 2008 — generálny advokát P. Mengozzi . . . . Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. júna 2008 . . . . . . . . . .
Procedure — Oral procedure — Reopening (Art. 234 EC; Rules of Procedure of the Court, Art. 61)
Konanie — Ústna časť konania — Opätovné otvorenie (Článok 234 ES; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 61)
Approximation of laws — Common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States — Directive 90/435
Aproximácia právnych predpisov — Spoločný systém zdaňovania uplatňovaný v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch — Smernica 90/435
(Council Directive 90/435, Art. 5(1))
(Smernica Rady 90/435, článok 5 ods. 1)
(EC Treaty, Art. 52 (now, after amendment, Art. 43 EC); Council Directive 90/435, Art. 4)
[Zmluva ES, článok 52 (zmenený, teraz článok 43 ES); smernica Rady 90/435, článok 4]
Similarly, only the court making the reference may define the factual context in which the questions which it asks arise or, at very least, explain the factual assumptions on which the questions are based.
Súdny dvor môže v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku bez návrhu, na návrh generálneho advokáta, ako aj na návrh účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania, ak usúdi, že nemá dostatok informácií alebo že vec má byť rozhodnutá na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili.
Consequently, when certain facts are not set out by the national court in the order for reference, a party cannot argue that certain factual premises on which the Advocate General’s analysis is based are incorrect or incomplete so as to justify the reopening of the oral procedure, having regard to the requirements laid down in Article 61 of the Rules of Procedure of the Court.
Tvrdenie, podľa ktorého generálny advokát nezohľadnil vo svojich návrhoch niektoré ustanovenia vnútroštátneho práva, o ktorých sa nezmienil vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, však nemôže vzhľadom na požiadavky uvedeného článku odôvodniť opätovné otvorenie ústnej časti konania.
The Court may of its own motion, or on a proposal from the Advocate General, or at the request of the parties, order the reopening of the oral procedure in accordance with Article 61 of the Rules of Procedure if it considers that it lacks sufficient information, or that the case must be dealt with on the basis of an argument which has not been debated between the parties.
Rovnako prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil skutkový rámec, do ktorého patria otázky, ktoré kladie, alebo aby prinajmenšom vysvetlil skutkové predpoklady, na ktorých sa tieto otázky zakladajú.
However, the argument that the Advocate General did not take account in his Opinion of the provisions of certain provisions of national law not mentioned by the national court in its order for reference cannot justify the reopening of the oral procedure, having regard to the requirements laid down in that article.
Ak teda vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania nespomenie niektoré skutkové okolnosti, účastník konania sa nemôže na to, aby odôvodnil opätovné otvorenie ústnej časti konania, vzhľadom na požiadavky uvedené v článku 61 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora dovolávať toho, že niektoré skutkové predpoklady, z ktorých vychádza posúdenie generálnym advokátom, sú nepresné, resp. neúplné.
(see paras 37-40, 42, 44-47)
(pozri body 37 — 40, 42, 44 — 47)
In proceedings brought under Article 234 EC, it is not for the Court to specify the relevant provisions of national law applicable to the main proceedings.
V rámci konania začatého podľa člán -ku 234 ES totiž Súdnemu dvoru neprináleží spresňovať vnútroštátne ustanovenia uplatniteľné vo veci samej.