natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Otherwise, the measure in question would be based on mere suspicion, which would be contrary to Article 3 of Regulation No 17.
V opačnom prípade by išlo o opatrenie založené len na podozrení, čo by bolo v rozpore s článkom 3 nariadenia č. 17.
Apart from the adverse effect that that would have on the reputation of the addressee of the Decision, it might cause problems linked with civil actions that third parties might bring against it.
Okrem zásahu, aký by to mohlo mať na dobré meno osoby, ktorej je rozhodnutie určené, mohlo by jej to spôsobiť aj ťažkosti spojené s občianskoprávnymi konaniami, ktoré by mohli tretie osoby začať voči nej.
Furthermore, the illegality of Article 2 of the Decision is clear, since Hoechst gave up its sorbates business in 1996, when it transferred that business in its entirety to a third company wholly unconnected with its group, Celanese AG.
Navyše protiprávnosť článku 2 rozhodnutia by bola zjavná, pretože Hoechst v roku 1996 odčlenil všetky svoje činnosti na úseku v sektore sorbátov, pričom v roku 1997 previedol tieto činnosti na tretiu spoločnosť Celanese AG, ktorá nebola s jeho skupinou nijako spojená.
Hoechst concludes that Article 2 of the Decision must be annulled in so far as it relates to it.
Preto Hoechst navrhuje zrušiť článok 2 rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ho týka.
Arguments of the Commission
Tvrdenia Komisie
The Commission submits that, as in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, Article 2 of the Decision contains an express reservation, namely ‘in so far as they have not already done so’.
Komisia uvádza, že podobne ako vo veci, v ktorej bol vynesený rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 153 vyššie, obsahuje článok 2 rozhodnutia výslovnú výhradu, t. j. „ak tak už neurobili“.
The Court held in that case that, ‘[as regards the plea raised] by Hoechst … it [was] sufficient to note that Article 2 of the decision [was] expressly addressed to undertakings “which [were] still involved in the PVC sector”’ and that ‘[t]he argument in support of [that] claim [was] manifestly devoid of all foundation, (paragraph 1247).
Pripomína, že Súd prvého stupňa v citovanej veci konštatoval, „čo sa týka tvrdenia podniku Hoechst… stačí uviesť, že článok 2 rozhodnutia je určený výslovne podnikom, ktoré ‚stále pôsobia v sektore PVC‘“ a že „preto bola argumentácia na podporu tohto tvrdenia zjavne neopodstatnená“ (bod 1247).
In the present case, the Commission maintains that it was not required to establish definitively whether the infringement which had taken place at a certain time was still continuing at the time when the Decision was adopted or whether it had already come to an end.
V tomto prípade Komisia tvrdí, že nebola povinná s konečnou platnosťou určiť, či k porušovaniu, ku ktorému došlo v určitom období, dochádzalo aj v čase rozhodnutia, alebo sa už skončilo.
The Commission emphasises, moreover, that the parties had managed to act in the greatest secrecy for almost two decades (recital 306 to the Decision) and that Article 2 of the Decision was a preventive ‘cease and desist’ order (recital 307 to the Decision).
Komisia navyše zdôrazňuje, že dotknutým osobám sa darilo takto v úplnom utajení dopúšťať sa porušovania počas skoro dvoch desaťročí (odôvodnenie č. 306 rozhodnutia) a že článok 2 rozhodnutia bol preventívnym príkazom na ukončenie porušenia (odôvodnenie č. 307 rozhodnutia).
The fact that Hoechst had transferred its sorbates business did not prevent the Commission from addressing an injunction in terms such that the obligation to bring the infringements to an end affected the undertaking only ‘in so far as [it had] not already done so’.
Ukončenie činnosti podniku Hoechst v sektore sorbátov nebráni Komisii adresovať osobe príkaz, ktorý sa podľa svojho znenia týka podniku len v prípade, „ak tak už neurobi[l]“.
By way of preliminary observation, the Court notes that it is clear from the application that, by its 13th plea, Hoechst seeks annulment of Article 2 of the operative part of the Decision in so far as it concerns the applicant.
Na úvod treba uviesť, že zo žaloby jasne vyplýva, že Hoechst sa svojím trinástym žalobným dôvodom domáha zrušenia článku 2 výroku rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ho týka.
On the substance, it must be held that Article 2 of the operative part of the Decision actually contains two orders.
Na základe toho treba konštatovať, že článok 2 výroku rozhodnutia v skutočnosti obsahuje dva príkazy.
First, that provision requires that the undertakings concerned immediately bring to an end the infringements referred to in Article 1 of the operative part of the Decision, in so far as they have not already done so.
Toto ustanovenie po prvé vyžaduje, aby sa dotknuté podniky uvedené v článku 1 výroku rozhodnutia okamžite zdržali porušovania, ak tak už neurobili.
On that point, in so far as Hoechst was no longer involved in the sorbates sector at the time of adoption of the Decision, the argument raised against that provision is manifestly devoid of all foundation, since although Hoechst was among the undertakings named in Article 1 of the operative part of the Decision, it was not concerned by the injunction in question (see, to that effect, Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, paragraph 1247).
V tejto súvislosti v rozsahu, v akom Hoechst už nevykonával činnosti v sektore sorbátov v čase prijatia rozhodnutia, je argumentácia použitá proti tomuto ustanoveniu zjavne neopodstatnená, keďže Hoechst, hoci patrí medzi podniky menované v článku 1 výroku rozhodnutia, uvedený príkaz sa ho v skutočnosti netýka (pozri v tomto zmysle rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 153 vyššie, bod 1247).
That circumstance also renders inoperative Hoechst’s arguments as to the slur on its reputation or the possibility that third parties might bring civil actions against it.
Táto okolnosť spôsobuje rovnako neplatné tvrdenia podniku Hoechst týkajúce sa zásahu do jeho dobrého mena, ako aj možnosti, že tretie osoby začnú proti nemu občianskoprávne konania.
Second, Article 2 of the operative part of the Decision requires that the named undertakings refrain from repeating any act or conduct described in Article 1 and from adopting any measure having equivalent object or effect.
Po druhé článok 2 výroku rozhodnutia požaduje, aby sa menované podniky odo dňa rozhodnutia zdržali akéhokoľvek úkonu alebo správania, ktoré má povahu porušenia uvedeného v článku 1, a akéhokoľvek úkonu alebo konania, ktoré má rovnaký predmet alebo účinok.
It must be borne in mind, in that regard, that the application of Article 3(1) of Regulation No 17 may include a prohibition on continuing certain activities, practices or situations which have been found to be unlawful, but also a prohibition on adopting similar future conduct.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že uplatnenie článku 3 ods. 1 nariadenia č. 17 môže obsahovať zákaz pokračovať v niektorých činnostiach, praktikách a situáciách, ktorých protiprávnosť bola konštatovaná, ale tiež zákaz uplatniť podobné správanie v budúcnosti.
Such obligations on undertakings must not however exceed the limits of what is appropriate and necessary to achieve the aim pursued (see Cement, paragraph 153 above, paragraphs 4704 and 4705 and the caselaw cited).
Takéto povinnosti uložené podnikom však nesmú prekračovať medze toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa (pozri rozsudok Ciment, už citovaný v bode 153 vyššie, body 4704 a 4705 a tam citovanú judikatúru).
In the present case, the Commission found, at Article 1 of the operative part of the Decision, that Hoechst, with other undertakings, had infringed Article 81(1) EC and, from 1 January 1994, Article 53(1) of the EEA Agreement, by participating, during what, moreover, was a very long period, in a complex, single and continuous
V tomto prípade Komisia v článku 1 výroku rozhodnutia konštatovala, že Hoechst spolu s ďalšími podnikmi porušili článok 81 ods. 1 ES a od 1. januára 1994, aj člá -nok 53 ods. 1 Dohody EHP tým, že sa počas dlhého obdobia zúčastnili na zložitej, jedinej a trvajúcej dohode a na zosúladených postupoch v sektore sorbátov, v rámci ktorých sa zaviazali určiť cenové ciele a kvóty pre sorbáty, prijať systém informovania
HOECHST v COMMISSION agreement and concerted practice in the sorbates sector, in which they had agreed to fix target prices and to allocate volume quotas, to define a reporting and monitoring system and not to supply technology to potential market entrants.
HOECHST/KOMISIA a kontroly a nedodávať technológie subjektom, ktoré by mohli vstúpiť na trh.
Hoechst does not challenge the Decision in that regard.
Hoechst v tejto súvislosti nenamieta proti rozhodnutiu.
In those circumstances, by enjoining the undertakings concerned to refrain in future, in the sorbates market, from any measure capable of having equivalent object or effect, the Commission did not exceed the powers conferred on it by Article 3(1) of Regulation No 17.
Za týchto podmienok Komisia tým, že dotknutým podnikom uložila príkaz neuplatniť v budúcnosti v rámci sektora sorbátov nijaké opatrenie, ktoré má rovnaký predmet alebo účinok, neprekročila právomoci, ktoré sú jej zverené v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 17.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
Skutočnosť, že Hoechst v čase prijatia rozhodnutia už nevykonával nijakú činnosť v sektore sorbátov alebo to, že Komisia uviedla v odôvodnení č. 298 rozhodnutia, že porušenie v rámci kartelu trvalo najneskôr do novembra 1996, nemôže tento záver spochybniť.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
Taký príkaz, ako je v tomto prípade, je totiž svojou povahou preventívny a nezávisí od aktuálnej situácie dotknutých podnikov v čase prijatia rozhodnutia.
For all of those reasons, the 13th plea must be rejected.
Na základe vyššie uvedených úvah je trinásty žalobný dôvod potrebné zamietnuť.
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
III — O dôvodoch smerujúcich k zníženiu pokuty podniku Hoechst
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
Súd prvého stupňa sa domnieva, že k preskúmaniu žalobných dôvodov smerujúcich k zníženiu pokuty Hoechst treba pristúpiť v inom poradí, ako boli uvedené v žalobe.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
Niektoré žalobné dôvody boli tiež zlúčené na účely posúdenia, keďže sa týkali tej istej vecnej problematiky.
A — The 12th plea, alleging that the procedure was excessively long
A — O dvanástom žalobnom dôvode založenom na neprimeranej dĺžke konania
Summary of the administrative procedure
Zhrnutie správneho konania
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Zo skutočností uvedených v rozhodnutí, ktoré neboli spochybnené podnikom Hoechst, vyplýva, že prvá žiadosť podľa článku 11 nariadenia č. 17 o doplňujúce informácie bola zaslaná Komisiou 26. mája 1999 podnikom Daicel, Nippon Synthetic a Ueno (odôvodnenie č. 6 rozhodnutia).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
Ďalšie žiadosti o doplňujúce informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17 boli následne zaslané najmä v období od mája do novembra 2002 (odôvodnenia č. 12 až 18 rozhodnutia).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
Dňa 20. decembra 2002 Komisia zaslala oznámenie o výhradách podnikom, ktorým bolo rozhodnutie určené (odôvodnenie č. 22 rozhodnutia).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
Dňa 24. apríla 2003 boli podniky, ktorým bolo rozhodnutie určené, vypočuté Komisiou (odôvodnenie č. 29 rozhodnutia).
On 1 October 2003 the Commission adopted the Decision.
Dňa 1. októbra 2003 Komisia prijala rozhodnutie.
Hoechst criticises the Commission for having breached the principle that the procedure must take place within a reasonable time.
Hoechst vytýka Komisii, že porušila zásadu dodržania primeranej lehoty.
It refers to Joined Cases C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P to C-252/99 P and C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [2002] ECR I-8375, paragraph 170, and submits that that principle forms part of the general principles of Community law and has its origin (through Article 6(2) EU) in Article 6(1) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Hoechst sa odvoláva na rozsudok Súdneho dvora z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P až C-252/99 P a C-254/99 P, Zb. s. I-8375, bod 170), pričom zdôrazňuje, že táto zásada patrí medzi všeobecné právne zásady Spoločenstva a zakladá sa (prostredníctvom článku 6 ods. 2 EÚ) na článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
V tejto súvislosti Hoechst spresňuje, že čas, ktorý uplynul od prvej žiadosti o informácie zaslanej podnikom Daicel, Nippon Synthetic a Ueno 26. mája 1999 do oznámenia o výhradách z 20. decembra 2002, prekročil 42 mesiacov.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.
V tomto období bola Komisia skoro úplne neaktívna počas viac ako 31 mesiacov, konkrétne od žiadosti o informácie z 25. októbra 1999 od žiadosti zaslanej 14. mája 2002, alebo v každom prípade až do stretnutia s podnikom Daicel 21. februára 2002.
In view of the punitive nature of the fine, it can be acceptable for the investigation and the deliberations to take such a long time only where there are exceptional circumstances.
So zreteľom na sankčnú povahu pokuty nie je taká dlhá doba šetrenia a rozhodovania prípustná, iba že by šlo o výnimočné okolnosti.
Hoechst contends, however, that such circumstances are not present in the present case.
Hoechst sa však domnieva, že také okolnosti v tejto veci nenastali.
Hoechst infers that the duration of the administrative procedure exceeded the limits of what is reasonable.
Hoechst z toho vyvodzuje, že správne konanie presiahlo primeranú dĺžku.
In those circumstances, referring to Case C-185/95 P Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 48 et seq., Hoechst submits that reasons of procedural economy require that the complaint alleging that the length of the proceedings was excessive has the effect that the Decision must be annulled in so far as it fixes the amount of the fine.
Za týchto okolností Hoechst poukazuje na rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia (C-185/95 P, Zb. s. I-8417, bod 48 a nasl.), pričom tvrdí, že na základe dôvodov hospodárnosti konania je potrebné, aby výhrada založená na neprimeranej dĺžke správneho konania viedla k zrušeniu rozhodnutia v rozsahu, v akom stanovuje výšku pokuty.
1) do not preclude a complaint based on the excessive duration of the proceedings.
61) nie je v rozpore s výhradou založenou na neprimeranej dĺžke konania.
Hoechst emphasises, in that regard, that the rules on limitation periods do not protect an undertaking from excessively long proceedings, since the commencement of an investigation interrupts the limitation period (Article 2 of Regulation No 2988/74).
Hoechst v tejto súvislosti zdôrazňuje, že pravidlá o premlčaní nechránia podnik pred neprimerane dlhým konaním, keďže začiatok šetrenia prerušil premlčaciu lehotu (článok 2 nariadenia č. 2988/74).
The Commission submits, first of all, that Hoechst’s plea is bound to fail merely because it refers to the amount of the fine and not to the Decision in its entirety.
Na úvod Komisia tvrdí, že žalobný dôvod predložený podnikom Hoechst nemôže byť úspešný už len na základe skutočnosti, že sa týka výšky pokuty a nie rozhodnutia v celom rozsahu.
The Commission observes, in that regard, that only the rule on limitation periods in Regulation No 2988/74 is decisive.
Komisia v tejto súvislosti spresňuje, že rozhodujúce je len pravidlo o premlčaní podľa nariadenia č. 2988/74.
If the fact of exceeding a reasonable period, in particular where it entails breach of the rights of defence of the parsons concerned, were a ground for annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that would not apply where it is the amount of the fines imposed in that decision that is disputed, since the Commission’s power to impose fines is governed by Regulation No 2988/74, which establishes a limitation period in that regard.
Ak by prekročenie primeranej lehoty, najmä ak spôsobí porušenie práv na obhajobu, odôvodňovalo zrušenie rozhodnutia o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, nie je to tak v prípade, keď sa namieta proti výške pokút uložených Komisiou týmto rozhodnutím, keďže právomoc Komisie ukladať pokuty upravuje nariadenie č. 2988/74, ktoré tiež v tomto ohľade stanovuje premlčaciu lehotu.
The Commission submits, next, in a desire to be exhaustive, that even if it is proved that the reasonable time has been exceeded, that constitutes a ground for annulment of the decision only if the breach of that principle adversely affected the rights of defence of the undertakings concerned (Joined Cases T-5/00 and T-6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission [2003] ECR II-5761, paragraph 74).
Komisia len pre úplnosť uvádza, že prekročenie primeranej lehoty, aj keby bolo preukázané, môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia len vtedy, ak porušenie tejto zásady zasiahlo do práva na obhajobu dotknutých podnikov (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, T-5/00 a T-6/00, Zb. s. II-5761, bod 74).
In this case, Hoechst has not explained in what way its defence was impeded by what it alleges to have been the Commission’s dilatory treatment of the case.
Pritom v prejednávanej veci Hoechst nevysvetlil, čím sa jeho obhajobe prekážalo údajne pomalým vybavením veci Komisiou.
Furthermore, the excessive duration of that phase of the administrative procedure is not in itself capable of adversely affecting the rights of the defence, since the persons concerned are not the subject of a formal accusation of infringement of the competition rules until they receive the statement of objections, and therefore have no need to defend themselves (Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraph 78).
Navyše neprimeraná dĺžka tejto časti konania nemohla sama osebe ovplyvniť práva na obhajobu, pretože až do prijatia oznámenia o výhradách neboli dotknuté podniky predmetom nijakého formálneho obvinenia z porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, takže ani nemali potrebu sa obhajovať (rozsudok Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, už citovaný v bode 216 vyššie, bod 78).
Last, the Commission maintains that the ‘total’ duration of the proceedings did not exceed a reasonable time (Case T-67/01 JCB Service v Commission [2004] ECR II-49, paragraph 43).
Napokon sa Komisia domnieva, že „celková“ dĺžka konania nepresiahla primeranú lehotu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. januára 2004, JCB Service/Komisia, T-67/01, Zb. s. II-49, bod 43).
It must be observed, first of all, that, as the Commission submits, the present plea seeks, according to the actual wording of the application, to obtain ‘annulment of the Decision in so far as it fixes the amount of the fine’.
Na úvod treba uviesť, ako Komisia zdôrazňuje, že tento žalobný dôvod sa podľa znenia žaloby týka dosiahnutia „zrušenia rozhodnutia v rozsahu, v akom stanovuje výšku pokuty“.
This plea therefore seeks, in substance, to obtain annulment of or, at least, a reduction in the amount of the fine imposed on Hoechst.
Tento žalobný dôvod sa teda v podstate snaží o dosiahnutie zrušenia pokuty uloženej podniku Hoechst alebo aspoň jej zníženie.
While the fact that a reasonable period is exceeded may, in certain circumstances, justify annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that does not apply where what is being disputed is the amount of the fines imposed by
Hoci prekročenie primeranej lehoty môže za určitých okolností odôvodniť zrušenie rozhodnutia konštatujúceho porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, nie je to tak v prípade, keď sa namieta proti výške pokút uložených Komisiou týmto rozhodnutím,
2008 — CASE T-410/03 that decision, since the Commission’s power to impose fines is governed by Regulation No 2988/74, which establishes a limitation period for that purpose (Case T-213/00 CMA CGM and Others v Commission [2003] ECR II-913, paragraph 321).
2008 — VEC T-410/03 keďže právomoc Komisie ukladať pokuty upravuje nariadenie č. 2988/74, ktoré v tejto súvislosti stanovuje aj premlčaciu lehotu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 2003, CMA CGM a i./Komisia, T-213/00, Zb. s. II-913, bod 321).
The second recital in the preamble to Regulation No 2988/74 states that the limitation period was introduced to ensure legal certainty.
Z druhého odôvodnenia nariadenia č. 2988/74 totiž vyplýva, že zásada premlčania bola zavedená na zabezpečenie právnej istoty.
According to that recital, ‘for the matter to be covered fully, it is necessary that provision for limitation be made not only as regards the power to impose fines or penalties, but also as regards the power to enforce decisions imposing fines, penalties or periodic penalty payments; … such provisions should specify the length of limitation periods, the date on which time starts to run and the events which have the effect of interrupting or suspending the limitation period; in this respect the interests of undertakings and associations of undertakings on the one hand, and the requirements imposed by administrative practice, on the other hand, should be taken into account’.
Podľa tohto odôvodnenia, „aby bola táto problematika plne pokrytá, je potrebné, aby bola právne upravená premlčacia lehota, nielen pokiaľ ide o právomoc ukladať pokuty a sankcie, ale aj pokiaľ ide o právomoc vykonávať rozhodnutia, na základe ktorých sú pokuty, sankcie alebo periodické sankcie uložené;… takéto ustanovenia by mali špecifikovať dĺžku trvania premlčacej lehoty, deň začatia plynutia lehoty a okolnosti, ktoré ovplyvnia prerušenie alebo pozastavenie premlčacej lehoty; [a] v tomto smere by mali byť zohľadnené záujmy podnikov a združení podnikov na jednej strane a požiadavky uložené správnou praxou na strane druhej“.