natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The establishment of the ECB on 1 June 1998 brought an end to the tasks of the EMI, which was dissolved upon the establishment of the ECB in accordance with Article 123 EC.
Zriadenie ECB 1. júna 1998 ukončilo úlohu EMI, ktorý bol zrušený od vzniku ECB v súlade s článkom 123 ES.
It is in that context that, pursuant to Article 12.3 of the ESCB Statute, the ECB adopted its Rules of Procedure on 7 July 1998, the drafting of which was followed shortly after by the adoption of Decision 1999/284 on 3 November 1998.
V tomto kontexte ECB 7. júla 1998 prijala podľa článku 12 ods. 3 štatútu ESCB svoj rokovací poriadok, po ktorého vypracovaní bolo neskôr 3. novembra 1998 prijaté rozhodnutie 1999/284.
In the light of the ECB’s assertion, also contested by the applicant, that it is a third party in relation to the authors of the documents held in the archives of the Committee of Governors, which justifies a specific legal framework for access to those documents, as laid down in Article 23.3 of its Rules of Procedure, the applicant submits that the ECB exceeded its powers by regulating access to the archives of the Committee of Governors in its Rules of Procedure, in breach of Article 12.3 of the ESCB Statute which does not empower it to regulate ‘the affairs of third parties’.
Vzhľadom na tvrdenie ECB, okrem iného spochybnené žalobcom, podľa ktorého je treťou osobou vo vzťahu k autorom dokumentov archivovaných v archívoch výboru guvernérov, čo odôvodňuje osobitný právny režim na prístup k týmto dokumentom definovaný v článku 23 ods. 3 jej rokovacieho poriadku, žalobca tvrdí, že ECB prekročila svoje právomoci upravením prístupu k archívom výboru guvernérov v jej rokovacom poriadku a porušila tak článok 12 ods. 3 štatútu ESCB, ktorý ju nesplnomocňuje na právnu úpravu „záležitostí tretích osôb“.
Article 12.3 of the ESCB Statute provides that ‘[t]he Governing Council shall adopt Rules of Procedure which determine the internal organisation of the ECB and its decisionmaking bodies’.
Článok 12 ods. 3 štatútu ESCB stanovuje, že „rada guvernérov prijme rokovací poriadok, ktorý určí vnútornú organizáciu ECB a jej orgánov s rozhodovacími právomocami“.
In Netherlands v Council, cited in paragraph 72 above, paragraph 37, the Court of Justice stated that, so long as the Community legislature has not adopted general rules on the right of public access to documents held by the Community institutions, the institutions must take measures as to the processing of such requests by virtue of their power of internal organisation, which authorises them to take appropriate measures in order to ensure their internal operation in conformity with the interests of sound administration.
V rozsudku Holandsko/Rada, už citovanom v bode 72 vyššie (bod 37), Súdny dvor uviedol, že treba pripustiť, že pokiaľ normotvorca Spoločenstva neprijal všeobecnú právnu úpravu o práve na prístup verejnosti k dokumentom v dispozícii inštitúcií Spoločenstva, tieto inštitúcie musia prijať opatrenia, ktorých predmetom bude spracovanie takýchto žiadostí podľa ich vnútorných organizačných právomocí, splnomocňujúcich ich na prijatie primeraných opatrení na zabezpečenie ich vnútorného fungovania v záujme správneho úradného postupu.
In the present case, insofar as there was no general regulation, at the time the Rules of Procedure were adopted and when they were amended on 22 April 1999, of the right of public access to documents held by the Community institutions or bodies, the ECB was empowered to adopt, within the context of its Rules of Procedure, measures for dealing with requests for access to the documents then in its possession, whether established by the ECB or received by the ECB, and regardless of their origin or author.
V predmetnej veci, keďže tak pri prijatí rokovacieho poriadku, ako aj počas jeho zmeny 22. apríla 1999 neexistovala nijaká všeobecná právna úprava práva na prístup verejnosti k dokumentom v dispozícii inštitúcií alebo orgánov Spoločenstva, ECB bola v rámci jej rokovacieho poriadku splnomocnená na prijatie opatrení určených na spracovanie žiadostí o prístup k dokumentom, ktoré boli v tom čase v jej držbe a boli ňou vydané alebo prijaté nezávisle od pôvodu alebo autora týchto dokumentov.
The fact that the ECB defined specific rules, contained in its Rules of Procedure, governing access to the documents held in the archives of the Committee of Governors, by reason of the ECB’s purported status as a third party in relation to the authors of those documents, cannot therefore have given rise to an infringement of Article 12.3 of the ESCB Statute .
Skutočnosť, že ECB definovala osobitné pravidlá prístupu, obsiahnuté v jej rokovacom poriadku, k dokumentom uschovaným v archívoch výboru guvernérov z dôvodu jej údajného postavenia tretej osoby vo vzťahu k autorom týchto dokumentov, nemohla spôsobiť porušenie článku 12 ods. 3 štatútu ESCB.
In other words, even supposing that the ECB may actually be regarded as a third party in relation to the authors of the documents held in the archives of the Committee of Governors, it would still have acted in accordance with Article 12.3 of the ESCB Statute by defining a specific legal framework in its Rules of Procedure governing access to those documents.
Inými slovami, aj za predpokladu, že ECB môže byť účinne považovaná za tretiu osobu vo vzťahu k autorom dokumentov uschovaných v archíve výboru guvernérov, konala v súlade s článkom 12 ods. 3 štatútu ESCB, keď definovala osobitný právny režim prístupu k týmto dokumentom v jej rokovacom poriadku.
Moreover, it should be observed that, in Decision 93/731 and Decision 94/90, the Council and the Commission regulated access to the documents in their possession, including those established by other bodies, while providing none the less that requests for access to those documents had to be addressed directly to the authors of the documents, a provision which corresponds to the ‘authorship rule’.
Okrem toho si treba všimnúť, že v rozhodnutí 93/731 a rozhodnutí 94/90 Rada a Komisia upravili prístup k dokumentom v ich držbe vrátane tých, ktoré sú vydané inými subjektmi, pričom napriek tomu stanovili, že žiadosti o prístup k týmto posledne uvedeným dokumentom musia byť zaslané priamo ich autorom, čo zodpovedá pravidlu nazývanému „pravidlo autora“.
Accordingly, the plea alleging that Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure was adopted in infringement of Article 12.3 of the ESCB Statute must be rejected.
Za týchto okolností žalobný dôvod založený na tom, že článok 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB bol prijatý v rozpore s článkom 12 ods. 3 štatútu ESCB, musí byť zamietnutý.
For the sake of completeness, it should be pointed out that the ECB draws an untenable conclusion from its purported status as a third party in relation to the authors of the documents held in the archives of the Committee of Governors.
Navyše treba zdôrazniť, že ECB vyvodzuje zo svojho postavenia tretej osoby vo vzťahu k autorom dokumentov uschovaných v archívoch výboru guvernérov záver, ktorý nemožno prijať.
The ECB infers from that third-party status that it administers the documents of the Committee of Governors in the capacity of secretariat to the national central banks, which are the authors of those documents and to which the applicant should have addressed his request for access .
ECB z tohto postavenia tretej osoby vyvodzuje, že spravuje dokumenty výboru guvernérov ako sekretariát národných centrálnych bánk, ktoré sú autormi týchto dokumentov a ktorým mal žalobca zaslať žiadosť o prístup.
That inference is not compatible with the wording of Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure or of the decision adopted by the Governing Council in response to the applicant’s request .
Tieto úvahy nie sú zlučiteľné s obsahom článku 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB ani s rozhodnutím prijatým radou guvernérov v odpovedi na žiadosť žalobcu.
It is not disputed that the ECB defined, in Article 23.3 of its Rules of Procedure, a specific legal framework governing access to the documents held in the archives of the Committee of Governors, the implementation of which is entrusted to the Governing Council, no provision being made for the application of an authorship rule .
Je totiž nepochybné, že ECB v článku 23 ods. 3 svojho rokovacieho poriadku definovala osobitný právny režim na prístup k dokumentom uschovaným v archívoch výboru guvernérov, ktorého vykonanie je zverené rade guvernérov bez toho, aby bolo upravené uplatnenie pravidla autora.
This explain show it was that the Governing Council actually came to take a decision on the substance of the application made by the applicant for a reduction of the period of confidentiality, without referring him to the national central banks.
Rada guvernérov sa tak účinne vyslovila o dôvodnosti žiadosti žalobcu o skrátení obdobia dôvernosti bez odkázania dotknutej osoby na národné centrálne banky.
In any event, that line of argument put forward by the ECB, which is at odds with the rules applied and the decision adopted in that case, has no bearing on the outcome of the present case and is not such as to call into question the conclusion arrived at in paragraph 201 above.
V každom prípade táto argumentácia ECB, odporujúca uplatnenej právnej úprave a rozhodnutiu prijatému v tejto veci, nemá vplyv na riešenie predmetného sporu a nie je spôsobilá spochybniť záver uvedený v bode 201 vyššie.
— The plea alleging the illegality of Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure on grounds of infringement of the right of access to documents and the fundamental principle of transparency
— O žalobnom dôvode založenom na nezákonnosti článku 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB, dôvode vychádzajúcom z porušenia práva na prístup k dokumentom a základnej zásady transparentnosti
The applicant claims, first, that Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure deprives the articles on which his right of access to the documents of the ECB is based — Articles 1 EU and 6 EU and Articles 110(2) EC and 255(1) EC — of any practical effect.
Žalobca v prvom rade uvádza, že článok 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB zbavuje akéhokoľvek potrebného účinku články 1 EÚ a 6 EÚ, ako aj článok 110 ods. 2 ES a článok 255 ods. 1 ES, ktoré zakladajú jeho právo na prístup k dokumentom ECB.
However, it is apparent from a mere reading of those provisions that the applicant’s assertion is wholly unfounded.
Z jednoduchého výkladu už citovaných ustanovení napriek tomu vyplýva, že toto tvrdenie žalobcu vôbec nie je dôvodné.
By the Treaty of Amsterdam, which entered into force on 1 May 1999, the Member States incorporated into the EC Treaty a new article, concerning access to documents, namely Article 255 EC.
Treba pripomenúť, že Amsterdamskou zmluvou, ktorá nadobudla účinnosť 1. mája 1999, členské štáty zahrnuli do Zmluvy o ES nový článok o prístupe k dokumentom, a to článok 255 ES.
Article 255 EC states as follows:
Tento článok znie takto:
General principles and limits on grounds of public or private interest governing this right of access to documents shall be determined by the Council, acting in accordance with the procedure referred to in Article 251, within two years of the entry into force of the Treaty of Amsterdam.
Všeobecné zásady a obmedzenia, ktoré vychádzajú z verejného alebo súkromného záujmu a upravujú právo na prístup k dokumentom, stanoví Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251, do dvoch rokov po nadobudnutí platnosti Amsterdamskej zmluvy.
Each institution referred to above shall elaborate in its own Rules of Procedure specific provisions regarding access to its documents.’
Každý orgán uvedený vyššie zapracuje do svojho rokovacieho poriadku osobitné ustanovenia týkajúce sa prístupu k svojim dokumentom.“
It is apparent from the very wording of Article 255 EC that it refers only to the right of access to documents of the European Parliament, of the Council and of the Commission .
Zo samotných ustanovení článku 255 ES vyplýva, že tento článok odkazuje iba na právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie.
In addition, pursuant to the fourth subparagraph of Article 110(2) EC, only ‘Articles 253, 254 and 256 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Okrem toho podľa článku 110 ods. 2 štvrtého pododseku ES iba „články 253, 254 a 256 platia pre nariadenia a rozhodnutia prijaté ECB“.
It appears that the applicant based his arguments relating to the right of access to the documents of the ECB on an erroneous version of the fourth subparagraph of Article 110(2) EC, according to which ‘Articles 253 to 256 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Zdá sa, že žalobca založil svoju argumentáciu vzťahujúcu sa na prístup k dokumentom ECB na nesprávnom znení článku 110 ods. 2 štvrtého pododseku ES, podľa ktorého „články 253 až 256 platia pre nariadenia a rozhodnutia prijaté ECB“.
That material error, which may have found its way into certain non-official consolidated versions of the EC Treaty, results, in all likelihood, from a misapplication of Article 12(2) of the Treaty of Amsterdam, according to which the cross-references to articles in the EC Treaty were to be adapted in accordance with the renumbering laid down in Article 12(1) of the Treaty of Amsterdam.
Táto konkrétna chyba, ktorá sa mohla vyskytnúť v niektorých konsolidovaných neoficiálnych verziách Zmluvy o ES, vyplýva najpravdepodobnejšie z nesprávneho uplatnenia článku 12 ods. 2 Amsterdamskej zmluvy, podľa ktorej sa krížové odkazy na články v Zmluve o ES upravia v súlade s novým prečíslením upraveným v odseku 1 tohto článku.
It is clear from the Treaty of Amsterdam that that Treaty did not amend Article 108a of the EC Treaty (now Article 110 EC) which was worded as follows: ‘Articles 190 to 192 shall apply to regulations and decisions adopted by the ECB’.
Z Amsterdamskej zmluvy jasne vyplýva, že nezmenila článok 108 a Zmluvy ES (teraz článok 110 ES), ktorý znel takto: „články 190, 191 a 192 platia pre nariadenia a rozhodnutia prijaté ECB“.
The Treaty of Amsterdam thus did not add to that list of articles the new Article 191a of the EC Treaty (now Article 255 EC) concerning the right of access to documents.
Amsterdamská zmluva teda nepridala do tohto zoznamu článkov nový článok 191 a Zmluvy ES (teraz článok 255 ES) o práve na prístup k dokumentom.
In those circumstances, the cross-reference to Article 110 EC means, pursuant to Article 12(2) of the Treaty of Amsterdam, ‘Articles 253, 254 and 256’.
Za týchto podmienok krížový odkaz na článok 110 ES znamená podľa článku 12 ods. 2 Amsterdamskej zmluvy „články 253, 254 a 256“.
It is not disputed that the material error referred to above was officially remedied with the agreement of all the signatory States and that since the procès-verbal of rectification to the Treaty of Amsterdam, signed in Rome on 16March 1999, there is no longer any doubt that Article 255(1) EC does not apply to the ECB .
Je nepochybné, že vyššie uvedená konkrétna chyba bola úradne napravená dohodou všetkých signatárskych štátov a že od zápisnice o oprave Amsterdamskej zmluvy podpísanej v Ríme 16. marca 1999 už nie je sporné, že článok 255 ods. 1 ES sa neuplatňuje na ECB.
Accordingly, the applicant’s arguments concerning the alleged direct effect of Article 255 EC are wholly irrelevant, given that the Court has clearly stated that that provision is not directly applicable insofar as it is not unconditional and its implementation is dependent on the adoption of subsequent measures (Case T-191/99 Petrie and Others v Commission [2001] ECR II-3677, paragraph 35).
Za týchto okolností sú úvahy žalobcu o údajnom priamom účinku článku 255 ES irelevantné, keďže Súd prvého stupňa jasne spresnil, že toto ustanovenie nebolo priamo uplatniteľné vzhľadom na to, že nebolo nepodmienečné ani jeho vykonanie nezávisí od prijatia neskorších opatrení (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2001, Petrie a i./Komisia, T-191/99, Zb. s. II-3677, bod 35).
In addition, even if Article 255 EC is read ‘in the light of Articles 1 EU and 6 EU’, as suggested by the applicant, no uncertainty arises as to the finding that Article 255 EC does not apply to the ECB .
Okrem iného čítanie článku 255 ES „vo svetle článkov 1 EÚ a 6 EÚ“, ako uvádza žalobca, nemôže vyvrátiť zistenie o neuplatnení článku 255 ES na ECB.
It should be added that the second paragraph of Article 1 EU, according to which ‘[t]his Treaty marks a new stage in the process of creating a never closer union among the peoples of Europe, in which decisions are taken as openly as possible and as closely as possible to the citizen’ lacks direct effect since that provision is not to be regarded as ‘clear’ within the meaning of the judgment in Case 26/62 Van Gend en Loos [1963] ECR 1 (Petrie and Others v Commission, cited in paragraph 214 above, paragraph 35).
Treba doplniť, že článok 1 druhý odsek EÚ, podľa ktorého „táto zmluva predstavuje novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy, v ktorom sa prijímajú rozhodnutia čo najotvorenejšie a čo najbližšie k občanovi“, nemá priamy účinok, keďže dotknuté ustanovenie nebolo považované za „jasné“ v zmysle rozsudku Súdneho dvora z 5. februára 1963 Van Gend en Loos (26/62, Zb. s. 1) (rozsudok Petrie a i./Komisia, už citovaný v bode 214 vyššie, bod 35).
As regards Article 6 EU, it should be pointed out that the Treaty of Maastricht inserted into the body of the Treaties the principle that the Union is bound to respect fundamental rights . Article 6 EU seeks to guarantee those rights ‘as general principles of Community law’.
Pokiaľ ide o článok 6 EÚ, treba pripomenúť, že Maastrichtská zmluva zahrnula do zmlúv zásadu podriadenia Únie dodržiavaniu základných práv. Článok 6 EÚ má za cieľ zabezpečiť tieto práva „ako základné zásady práva Spoločenstva“.
Second, the applicant submits specifically that Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure runs directly counter to the caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance, which has recognised the fundamental principle of transparency (Rothmans v Commission, paragraph 150 above, paragraph 55), the principle of the right to information and the right of access to documents as an inseparable part of the democratic principle (Case T-14/98 Hautala v Council [1999] ECR II-2489, paragraphs 82 and 87).
Žalobca však v druhom rade uvádza, že článok 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB je v priamom rozpore s judikatúrou Súdu prvého stupňa a Súdneho dvora, ktorý uznal základnú zásadu transparentnosti (rozsudok Rothmans/Komisia, už citovaný v bode 150 vyššie, bod 55), zásadu práva na informácie, ako aj právo na prístup k dokumentom ako neoddeliteľný prvok zásady demokracie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. júla 1999, Hautala/Rada, T-14/98, Zb. s. II-2489, body 82 a 87).
The ECB contests the existence in Community law of a fundamental legal principle which provides for a general right of access to its documents and to those of the Community institutions.
ECB spochybňuje v práve Spoločenstva existenciu základnej právnej zásady upravujúcej všeobecné právo na prístup k jej dokumentom a dokumentom inštitúcií Spoločenstva.
Although arguments based on such a principle have been raised on numerous occasions before the Community judicature, none of the Community Courts has considered it appropriate to examine them.
Aj keď argumentácie založené na takejto zásade boli opakovane predložené súdom Spoločenstva, žiadny z nich nepovažoval za potrebné ich preskúmať.
In that regard, it should be pointed out that, in Case C-353/99 P Council v Hautala [2001] ECR I-9565, the Court of Justice stated that, in Netherlands v Council, cited in paragraph 72 above, it had stressed the importance of the right of public access to documents held by public authorities and noted that Declaration No 17 connects that right with the ‘democratic nature of the institutions’.
V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozsudku zo 6. decembra 2001 Rada/Hautala (C-353/99 P, Zb. s. I-9565) Súdny dvor uviedol, že vo svojom rozsudku Holandsko/Rada, už citovanom v bode 72 vyššie, zdôraznil význam práva na prístup verejnosti k dokumentom v dispozícii orgánov verejnej moci a pripomenul, že vyhlásenie č. 17 spája s týmto právom „demokratický charakter inštitúcií [neoficiálny preklad]“.
The Court went on to consider that the Court of First Instance had rightly held that Article 4(1) of Decision 93/731 had to be interpreted as meaning that the Council was obliged to examine whether it was appropriate to grant partial access to the information not covered by the exceptions and had rightly annulled the contested decision, ‘without its being necessary to consider whether, as the Council and the Spanish Government submit[ted], the Court of First Instance was wrong in basing itself on the existence of a principle of the right to information’ (Council v Hautala, paragraph 31).
Súdny dvor sa ďalej domnieval, že Súd prvého stupňa správne rozhodol, že článok 4 ods. 1 rozhodnutia 93/731 sa má vykladať v tom zmysle, že Rada mala povinnosť preskúmať, či sa má umožniť čiastočný prístup k údajom, na ktoré sa nevzťahujú výnimky, a zrušil sporné rozhodnutie, a to „bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či, ako to tvrdili Rada a španielska vláda, Súd prvého stupňa nesprávne vychádzal z existencie zásady práva na informácie“ (rozsudok Rada/Hautala, už citovaný, bod 31).
In any event, even supposing that the right of access to the documents held by the Community public authorities, including the ECB, may be regarded as a fundamental right protected by the Community legal order as a general principle of law, the plea of illegality in respect of Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure, based on the alleged infringement of such a principle, cannot be upheld.
V každom prípade aj za predpokladu, že právo na prístup k dokumentom v dispozícii orgánov verejnej moci Spoločenstva vrátane ECB môže byť považované za základné právo chránené právnym poriadkom Spoločenstva ako všeobecná zásada práva, námietka nezákonnosti článku 23 ods. 3 rokovacieho poriadku ECB, dôvod vychádzajúci z porušenia takejto zásady, nemôže byť prijatá.
It should be pointed out that fundamental rights cannot be understood as ‘unfettered prerogatives’ and that it is ‘legitimate that these rights should, if necessary, be subject to certain limits justified by the overall objectives pursued by the Community, on condition that the substance of these rights is left untouched’ (Case 4/73 Nold v Commission [1974] ECR 491, paragraph 14).
Treba pripomenúť, že základné práva nemožno považovať za „absolútne privilégiá“ a že je „legitímne vyhradiť vo vzťahu k týmto právam uplatnenie určitých obmedzení odôvodnených cieľmi všeobecného záujmu sledovanými Spoločenstvom, pokiaľ sa nezasahuje do podstaty týchto práv“ (rozsudok Súdneho dvora zo 14. mája 1974, Nold/Komisia, 4/73, Zb. s. 491, bod 14).
As regards the right of access to documents, reasons related to the protection of the public interest or a private interest may legitimately restrict that right .
Pokiaľ ide o právo na prístup k dokumentom, dôvody spojené s ochranou verejného záujmu alebo súkromného záujmu ho môžu legitímne obmedziť.
It should thus be pointed out that the code of conduct mentions that access to a document cannot be granted in cases where its disclosure could adversely affect the protection of the public interest from the point of view of ‘monetary stability’.
Treba teda uviesť, že etický kódex sa zmieňuje o tom, že prístup k dokumentu nemožno priznať v prípade, ak by jeho zverejnenie mohlo zasiahnuť ochranu verejného záujmu predpokladaného z hľadiska „menovej stability [neoficiálny preklad]“.
Article 4(1)(a) of Regulation No 1049/2001 states, in particular, that the institutions are to refuse access to a document where disclosure would undermine the protection of the public interest as regards ‘the financial, monetary or economic policy of the Community or a Member State’.
Článok 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1049/2001 najmä stanovuje, že inštitúcie odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana verejného záujmu týkajúceho sa „finančnej, menovej alebo hospodárskej politiky Spoločenstva alebo niektorého členského štátu“.