natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I do not think the judgment in Kühne & Heitz can be interpreted in that way. In this regard I agree with the opinion of the Commission of the European Communities that the judgment must be interpreted as meaning that, where domestic law authorises the competent administrative body to withdraw a final administrative decision, that body is, in the circumstances specifically described in the judgment, required, by virtue of Article 10 EC, to withdraw the decision if the review of the decision shows that it has become incompatible with the interpretation of Community law given by the Court in the meantime. 22 51.
Domnievam sa, že takýto výklad už citovaného rozsudku Kühne & Heitz nie je vhodné nasledovať. V tejto súvislosti súhlasím s názorom Komisie Európskych spoločenstiev, podľa ktorého sa tento rozsudok má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ vnútroštátne právo oprávňuje príslušný správny orgán zrušiť právoplatné správne rozhodnutie podľa okolností presne uvedených v tomto rozsudku, je tento orgán tiež povinný na základe článku 10 ES pristúpiť k zrušeniu, ak z preskúmania tohto rozhodnutia vyplýva, že sa stalo nezlučiteľným s výkladom práva Spoločenstva, ktorý medzitým poskytol Súdny dvor. 22 53.
Thus, the distinction made by the Court between review and withdrawal of the final administrative decision has prompted the Court’s conclusion to be understood as meaning that the obligation which it lays down relates only to a review of the decision and that the competent administrative body must comply in full with the procedural rules governing the withdrawal of such a decision in national law.
Zastávam totiž názor, že Súdny dvor chcel tým, ako naformuloval znenie bodu 27 svojho rozsudku, spresniť, že opätovné preskúmanie sa v zmysle článku 10 ES a za uvedených okolností stáva pre príslušný správny orgán povinným, naopak zrušenie
It seems to me that, by wording paragraph 27 of the judgment in that way, the Court intended to make it clear that while, by virtue of Article 10 EC and in the circumstances mentioned, a review becomes obligatory for the competent administrative body,
Podľa tohto výkladu už citovaného rozsudku Kühne & Heitz je príslušný správny orgán nepochybne povinný v zmysle článku 10 ES preskúmať právoplatné správne rozhodnutie, ale mohol by toto rozhodnutie odmietnuť zrušiť, pokiaľ 21 — Tamže, bod 27.
22 — See the Commission’s observations, paragraph 40.
22 — Pozri pripomienky Komisie, bod 40.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 the contested final administrative decision is not, however, withdrawn automatically because withdrawal depends specifically on the outcome of the review.
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — Y. BOT — VEC C-2/06 namietaného právoplatného správneho rozhodnutia nie je automatické, keďže závisí práve na výsledku preskúmania.
body to withdraw its administrative decision to the full extent necessary to take account of the outcome of the review.
zrušil správne rozhodnutie v rozsahu, v akom je to z hľadiska výsledkov opätovného preskúmania nevyhnutné.
In my view, that is what was meant by the Court in specifying, in Kühne & Heitz, the purpose of the obligation of review, namely ‘to take account of the interpretation of the relevant provision of Community law given in the meantime by the Court’. 25 56.
Podľa mňa mal Súdny dvor na mysli práve toto, keď vo svojom už citovanom rozsudku Kühne & Heitz objasnil účel povinnosti opätovného preskúmania, ktorým je „zohľadniť výklad príslušného ustanovenia [práva Spoločenstva], ktorý medzičasom uskutočnil Súdny dvor“. 25 56.
In addition, the approach chosen by the Court in that judgment, consisting in giving an interpretation of Article 10 EC in close conjunction with the circumstances of the main proceedings, has given rise to doubts as to the scope of the judgment.
Okrem toho smerovanie, ktoré Súdny dvor v uvedenom rozsudku zvolil, a teda poskytnutie výkladu článku 10 ES, ktorý úzko súvisí so skutkovými okolnosťami sporu vo veci samej, mohlo vyvolať pochybnosti, pokiaľ ide o pôsobnosť tohto rozsudku.
Some commentators are uncertain as to whether the judgment establishes a principle or is only a sui generis decision, as could be suggested by the express, and repeated, reference to the circumstances of the main proceedings.
Niektorí sa mohli pýtať, či ide o rozsudok obsahujúci všeobecnú zásadu, alebo len o rozsudok týkajúci sa prejednávanej veci, ako sa dalo vyvodiť z výslovného a opakovaného odkazu na okolnosti sporu vo veci samej.
In the factual context of Kühne & Heitz I understand the Court’s differentiation between the review and the withdrawal of such a decision. Pursuant to that judgment, the competent administrative body must, when reviewing the administrative decision requiring the repayment of export refunds, determine whether there was a right to export refunds for each product exported, in the case in point poultrymeat parts, and, if so, in what amount. In practical terms, therefore, the review consists in applying to the facts of the case the interpretation given by the Court in Voogd Vleesimport en -export, 23namely that ‘a leg to which a piece of back remains attached must … be described as a leg, within the meaning of tariff subheadings 02.02 B II e) 3 of the old nomenclature and 0207 41 51 000 of the new, if that piece of back is not sufficiently large to give the product its essential character’, 24and in drawing the appropriate conclusions in relation to all the exported goods. 55.
Z kontextu veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Kühne & Heitz, je rozdielny význam, ktorý pojmom opätovné preskúmanie a zrušenie správneho rozhodnutia prikladá Súdny dvor, pochopiteľný. Na základe tohto rozsudku musí totiž príslušný správny orgán počas opätovného preskúmania správneho rozhodnutia, ktorým sa vyžaduje vrátenie zaplatených vývozných náhrad, určiť, či pre každý vyvážaný tovar, v tomto prípade pre každý kus hydiny, existovalo právo na vývozné náhrady a ak áno, v akej výške. Toto opätovné preskúmanie teda konkrétne spočíva v tom, že na skutkové okolnosti tejto veci sa použije výklad, ktorý Súdny dvor uviedol v rozsudku z 5. októbra 1994, Voogd Vleesimport en -export 23, a teda, že „stehno, na ktorom ostal prichytený kus chrbta sa musí… považovať za stehno v zmysle položky 02.02 B II e) 3 predchádzajúcej nomenklatúry a 0207 41 51 000novej, ak tento kus chrbta nie je dostatočne veľký na to, aby určoval podstatnú vlastnosť výrobku“ 24a že sa z toho vyvodia platné závery pre všetky vyvážané tovary. 55.
In a situation of that kind I think that Article 10 EC requires the administrative
Podľa môjho názoru v takejto situácii článok 10 ES ukladá správnemu orgánu, aby
Some of those doubts can be removed, to a certain extent, by the Court’s subsequent case-law.
Neskoršia judikatúra Súdneho dvora umožňuje v určitom rozsahu rozptýliť niektoré z týchto pochybností.
In referring to Kühne & Heitz on several occasions and in raising the ‘circumstances’ listed in it to the status of 23 — Case C-151/93 [1994] ECR I-4915.24 — Paragraph 20.
Zdá sa, že opakovaním odkazu na už citovaný rozsudok Kühne & Heitz a povýšením „okolností“ uvedených v tomto rozsudku na úroveň „podmienok“ Súdny dvor chcel, aby sa tento 23 — C-151/93, Zb. s. I-4915.24 — Bod 20.
by the Court, without the national court ruling at final instance having sought a preliminary ruling from the Court, contrary to the third paragraph of Article 234 EC.
KEMPTER prejudiciálneho konania, a tým porušil článok 234 tretí odsek ES. 29Už citované rozsudok považoval za referenčný bod judikatúry, ktorý je oddeliteľný od vlastných skutkových okolností a od vnútroštátneho práva v spore, z ktorého rozsudok vychádzal.
29Kapferer and i-21 Germany and Arcor bear witness to this categorisation as, in those cases, the Court refers to Kühne & Heitz in order to distinguish them from it, in a more or less clear-cut way. 30 58. Thus, in Kapferer, the Court refers to the
rozsudky Kapferer a i-21 Germany a Arcor potvrdzujú toto zaradenie, keď odkazujú na už citovaný rozsudok Kühne & Heitz, aby sa od neho lepšie odlíšili viac-menej rozhodným spôsobom. 30 58.
‘condition’ that the body concerned should be empowered to reopen a final decision.
Preto sa v už citovanom rozsudku Kapferer Súdny dvor odvoláva na „podmienku“, na základe ktorej musí mať dotknutý orgán právomoc zrušiť právoplatné rozhodnutie.
26In addition, in i-21 Germany and Arcor 27 the Court states that it follows from paragraph 28 of Kühne & Heitz that ‘the administrative body responsible for the adoption of an administrative decision is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an obligation to review and possibly to reopen that decision if four conditions are fulfilled’. 28 60.
26Okrem toho v rozsudku z 19. septembra 2006, i-21 Germany a Arcor 27, Súdny dvor uvádza, že z bodu 28 už citovaného rozsudku Kühne & Heitz vyplýva, že „správny orgán príslušný na prijatie správneho rozhodnutia je na základe zásady spolupráce vyplývajúcej z článku 10 ES povinný opätovne preskúmať svoje rozhodnutie a prípadne ho zrušiť, ak sú splnené štyri podmienky“. 28 60.
Accordingly, in Kapferer the Court appears to be at the very least cautious with regard to the possibility of transposing the principles developed in Kühne & Heitz in relation to a final administrative decision to the context of a final judicial decision. 31Whilst the Court refers cautiously to the first condition laid down by that judgment, namely that the body concerned should be empowered under national law to reopen the 29 — As the Commission notes in paragraph 21 of its observations, it is possible to take the view that, in Kühne & Heitz, the Court instituted in favour of individuals, in addition to the State’s obligation to make reparation for the infringement of Community law by a national court ruling at final instance (which derives from Köbler), a second remedy to enable individuals to assert — in spite of the interpretation contrary to Community law of the relevant provisions and the breach of the obligation to seek a preliminary ruling — a right which they are guaranteed by Community law. 59.
V už citovanom rozsudku Kapferer sa teda Súdny dvor prejavuje viac-menej opatrne, pokiaľ ide o možnosť preniesť zásady vypracované v už citovanom rozsudku Kühne & Heitz v súvislosti s právoplatným správnym rozhodnutím na kontext súdneho rozhodnutia, ktoré nadobudlo charakter res iudicata. 31 Pokiaľ Súdny dvor opatrne odkazuje na prvú podmienku uvedenú v tomto rozsudku, čiže na existenciu právomoci dotknutého orgánu zrušiť na základe vnútroštátneho práva predtým prijaté rozhodnutie, je to preto, aby ihneď uviedol, že táto 29 — Ako zdôrazňuje Komisia v bode 21 svojich pripomienok, dá sa povedať, že Súdny dvor svojím už citovaným rozsudkom Kühne & Heitz ustanovil v prospech jednotlivca okrem povinnosti štátu na náhradu škody v prípade porušenia práva Spoločenstva vnútroštátnym súdom, ktorý rozhodoval v poslednom stupni (čo vyplýva z už citovaného rozsudku Köbler) aj druhý právny prostriedok nápravy, aby mu umožnil uplatniť právo, ktoré mu zaručuje právo Spoločenstva, napriek výkladu ustanovení použiteľných v rozpore s právom Spoločenstva a napriek porušeniu povinnosti podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. 59.
Nevertheless, Kühne & Heitz seems mainly intended to govern a specific case, namely that of an application for the review of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted 30 — I would also mention that the second question from the Finanzgericht Hamburg in the reference for a preliminary ruling in Case C-274/04 ED & F Man Sugar [2006] ECR I-3269 could have led the Court to set out its position in relation to Kühne & Heitz. However, in view of its reply to the first question, the Court found it unnecessary to reply to the second. 31 — That caution is expressed in the following passage from the judgment: ‘even assuming that the principles laid down in [Kühne & Heitz] could be transposed into a context which, like that of the main proceedings, relates to a final judicial decision’ (paragraph 23). 26 — Paragraph 23.27 — Joined Cases C-392/04 and C-422/04 [2006] ECR I-8559.28 — Paragraph 52 (emphasis added).
Bez ohľadu na to sa zdá, že už citovaný rozsudok Kühne & Heitz má hlavne upravovať špecifický prípad návrhu na opätovné preskúmanie správneho rozhodnutia, ktoré nadobudlo právoplatnosť po vyčerpaní všetkých vnútroštátnych opravných prostriedkov a ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva podľa výkladu, ktorý medzitým poskytol Súdny dvor, pričom vnútroštátny súd, ktorý rozhodoval v poslednom stupni, nepodal Súdnemu dvoru návrh na začatie 30 — Poukazujem tiež na to, že druhá otázka, ktorú položil Finanzgericht Hamburg v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania, na základe ktorého bol vyhlásený rozsudok zo 6. apríla 2006, ED & F Man Sugar (C-274/04, Zb. s. I-3269), mohla viesť Súdny dvor k zaujatiu stanoviska k už citovanému rozsudku Kühne & Heitz. Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku však Súdny dvor nepovažoval za potrebné odpovedať na druhú otázku. 31 — Tento opatrný prístup je vyjadrený v nasledujúcej časti rozsudku: „za predpokladu, že by zásady vyplývajúce z [rozsudku Kühne & Heitz] boli uplatniteľné na kontext, ktorý sa tak ako vo veci samej týka súdneho rozhodnutia, ktoré nadobudlo právoplatnosť“ (bod 23). 26 — Bod 23.27 — C-392/04 a C-422/04, Zb. s. I-8559.28 — Bod 52 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — Y. BOT — VEC C-2/06 podmienka nie je v prípade veci, z ktorej vychádza už citovaný rozsudok Kapferer, splnená.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
Po tomto rozsudku i-21 a Arcor márne žiadali o vrátenie zaplatených poplatkov.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
Obrátili sa preto na Verwaltungsgericht, ktorý zamietol ich žaloby s odôvodnením, že ich rozhodnutia o uložení poplatku sa stali právoplatnými a že v predmetnom prípade nie je namieste spochybniť odmietnutie správneho orgánu zrušiť tieto rozhodnutia.
As regards i-21 Germany and Arcor, that judgment clearly expresses the Court’s intention not to transpose the principles of Kühne & Heitz to a situation where the party seeking the withdrawal of a final administrative decision did not exercise his right to bring an action against that decision. The factual and legal context of the abovementioned judgment must be briefly set out in order to grasp the difference in approach as compared with Kühne & Heitz. An account of the context is all the more necessary as the relevant national provision in i-21 Germany and Arcor, as in the present case, is Paragraph 48(1) of the VwVfG. 64.
Pokiaľ ide o už citovaný rozsudok i-21 Germany a Arcor, jasne vyjadruje vôľu Súdneho dvora neprenášať zásady uvedené v už citovanom rozsudku Kühne & Heitz na situáciu, v ktorej osoba, ktorá navrhuje zrušenie právoplatného správneho rozhodnutia nevyužila svoje právo namietať proti tomuto rozhodnutiu. Pre lepšie pochopenie rozdielu v prístupe oproti už citovanému rozsudku Kühne & Heitz je vhodné stručne pripomenúť skutkový stav a právny rámec, do ktorého patrí tento rozsudok. Tento opis je potrebný o to viac, že v prípade, z ktorého vyplynul už citovaný rozsudok i-21 Germany a Arcor, ako aj v prejednávanej veci je relevantným ustanovením vnútroštátneho práva § 48 ods. 1 VwVfG. 64.
Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
Spoločnosti i-21 a Arcor sa domnievali, že Verwaltungsgericht sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, a to nielen s ohľadom na vnútroštátne právo, ale aj s ohľadom na právo Spoločenstva a podali opravný prostriedok „Revision“ na Bundesverwaltungsgericht.
The Bundesverwaltungsgericht wished to ask the Court two questions.
Tento vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru dve otázky.
First, it asked whether Article 11(1) of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services 32 precluded the imposition
V prvom rade navrhol, aby rozhodol, či článku 11 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997 o spoločnom rámci pre všeobecné povolenia a individuálne licencie v oblasti telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] 32odporuje uloženiu poplatku za individuálne licencie, ak sa pri výpočte
In proceedings for the annulment of a fee assessment notice which was challenged
Dvom telekomunikačným podnikom, i-21 a Arcor, boli uložené poplatky za ich individuálnu telekomunikačnú licenciu.
Court’s decision in Kühne & Heitz. 34 of a fee for individual licences calculated by taking into account the regulatory authority’s general administrative costs connected with the implementation of those licences over a period of 30 years, to which the Court replied in the affirmative. 68.
KEMPTER rozhodol v už citovanom rozsudku Kühne & Heitz. 34 jeho výšky vychádzalo zo všeobecných administratívnych nákladov regulačného orgánu spojených s využívaním týchto licencií na obdobie 30 rokov, pričom na túto otázku Súdny dvor odpovedal kladne. 68.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
V druhom rade sa Bundesverwaltungsgericht pýtal, či sa majú článok 10 ES a článok 11 smernice 97/13 vykladať v tom zmysle, že ukladajú povinnosť zrušiť rozhodnutia o uložení poplatku, ktoré neboli v lehote stanovenej vnútroštátnym právom napadnuté, a to v prípade, že to vnútroštátne právo umožňuje, ale nevyžaduje.
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
Vec, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Kühne & Heitz, sa však značne odlišuje od vnútroštátnych konaní. Podnik Kühne & Heitz NV totiž vyčerpal všetky opravné prostriedky, ktoré mal k dispozícii, zatiaľ čo i-21 a Arcor, podniky vo veci samej, nevyužili svoje právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiam o uložení poplatku, ktoré im boli adresované. 67.
It is clear from the orders for reference that the national court wished the Court to state its position on the question whether Article 10 EC and Article 11(1) of Direct- ive 97/13 had the effect of limiting the national regulatory authority’s discretion with regard to the withdrawal of assessment notices, 33 having regard in particular to the
Z návrhov na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že súd žiadal, aby Súdny dvor rozhodol, či článok 10 ES a článok 11 ods. 1 smernice 97/13 majú za následok obmedzenie diskrečnej právomoci vnútroštátneho regulačného orgánu, pokiaľ ide o zrušenie rozhodnutí o uložení poplatku, 33a to najmä na základe toho, ako Súdny dvor
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
V dôsledku toho nie je už citovaný rozsudok Kühne & Heitz, napriek názoru spoločnosti i-21, relevantný pre určenie, či v situácii, akou je situácia vo veci samej, je správny orgán povinný opätovne preskúmať rozhodnutia, ktoré sa stali právoplatnými.“ 34 — Bundesverwaltungsgericht v tejto súvislosti uviedol, že pokiaľ ide o samotné vnútroštátne právo, opravným prostriedkom „Revision“ nebolo možné vyhovieť.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
Podľa tohto kolégia nešlo o prípad, v ktorom by zachovanie rozhodnutí o uložení poplatku bolo „jednoducho neudržateľné“ a v ktorom by bola diskrečná právomoc správneho orgánu obmedzená v takom rozsahu, že by nemal inú možnosť ako ich zrušiť.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.
33 — Pripomínam, že podľa nemeckej judikatúry má správny orgán podľa § 48 ods. 1 zákona o správnom konaní v zásade diskrečnú právomoc zrušiť protiprávny správny akt, ktorý nadobudol právoplatnosť.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
Pokiaľ je však zachovanie dotknutého aktu „jednoducho neudržateľné“, z dôvodov verejného poriadku, dobrej viery, spravodlivosti, rovnakého zaobchádzania alebo zjavnej protiprávnosti, táto právomoc sa môže zrušiť.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — Y. BOT — VEC C-2/06 vnútroštátnemu súdu ukazuje smer, ktorým sa má vydať pri zisťovaní, či sa kritériá vychádzajúce z nemeckej judikatúry umožňujúce posúdiť pojem „jednoducho neudržateľné“ neuplatňujú rozdielne podľa toho, či ide o vnútroštátne právo alebo právo Spoločenstva.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Keďže na prípad, v ktorom nebol v lehote stanovenej vnútroštátnym právom podaný opravný prostriedok proti správnemu rozhodnutiu, ktorého zrušenie sa navrhuje, sa nedá použiť riešenie uvedené v už citovanom rozsudku Kühne & Heitz, otázka, či príslušný správny orgán je alebo nie je povinný pristúpiť k takémuto zrušeniu v celom rozsahu, vyplýva z ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré sa vzťahujú na túto oblasť, a teda z § 48 ods. 1 VwVfG. Za týchto okolností je zásada procesnej autonómie členských štátov v celom rozsahu dodržaná, hoci je obmedzená zásadami efektivity a ekvivalencie. Práve táto posledná zásada bude napokon v tomto prípade zohrávať rozhodujúcu úlohu. 71.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Medzi uvedené kritériá patrí kritérium zjavnej protiprávnosti správneho aktu vo vzťahu k právnym predpisom vyššej právnej sily.