natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Napokon, aj keď rozhodnutie PVC II prijaté Komisiou po zrušení rozhodnutia PVC I preberá z veľkej časti skutkové okolnosti rozhodnutia PVC I, odlišuje sa od neho predovšetkým v tom, že stanovuje, že dotknutá dohoda alebo zosúladený postup začali až približne v auguste 1980, zatiaľ čo rozhodnutie PVC I spresnilo, že dotknutá dohoda alebo zosúladený postup začali až približne v septembri 1976.
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Platí to rovnako, čo sa týka výšky pokút uložených pre Hoechst (1 milión ECU v rozhodnutí PVC I a 1,5 milióna eur v rozhodnutí PVC II).
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Z toho vyplýva, že tieto dve rozhodnutia nemôžu byť chápané ako zhodné.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Za týchto okolností sa treba domnievať, že Komisia sa dopustila pochybenia, keď použila rozhodnutie PVC I v rozhodnutí na účely preukázania opakovaného porušovania zo strany podniku Hoechst.
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
Pokiaľ ide o rozhodnutie PVC II, toto rozhodnutie bolo síce prijaté 27. júla 1994, teda počas prejednávaného porušenia, avšak bolo predmetom súdnych konaní, ktoré
2008 — CASE T-410/03 culminated, after the end of the infringement at issue in the present case, in the judgments of 15 October 2002 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 208 above, and of 20 April 1999 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above.
2008 — VEC T-410/03 po skončení dotknutého porušenia v tejto veci viedli k rozsudkom z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 208 vyššie, a z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bo de 153 vyššie.
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Treba však zdôrazniť, že na úrovni Spoločenstva a v súlade s článkom 256 prvým odsekom ES je rozhodnutie PVC II vykonateľné, pretože ukladá peňažný záväzok osobám iným než sú štáty, a to bez ohľadu na žalobu o neplatnosť podanú proti tomuto rozhodnutiu podľa článku 230 ES.
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Okrem toho je známe, že Hoechst nepožiadal o odklad výkonu rozhodnutia PVC II podľa článku 242 druhej vety ES.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Napokon treba uviesť, že rozsudky Súdu prvého stupňa a Súdneho dvora, ktoré rozhodnutie PVC II len potvrdili, boli vyhlásené pred prijatím rozhodnutia.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Z toho vyplýva, že Komisia mohla svoje konštatovanie o opakovanom porušovaní podniku Hoechst založiť na rozhodnutí PVC II.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Vzhľadom na tieto skutočnosti treba dospieť k záveru, že Komisia mohla pre konštatovanie opakovaného porušovania podniku Hoechst vychádzať z rozhodnutí Farbivá, Polypropylén a PVC II, ale nie z rozhodnutia PVC I.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Pochybenie, ktorého sa však dopustila Komisia vo vzťahu k rozhodnutiu PVC I, nemôže však spochybniť posúdenie, že v prejednávanej veci išlo o opakované porušovanie, ani výšku použitého zvýšenia.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Čo sa týka posúdenia, že išlo o opakované porušovanie, to sa dostatočne opiera o rozhodnutia Farbivá, Polypropylén a PVC II.
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
Čo sa týka výšky zvýšenia uplatneného v prejednávanej veci, nič v rozhodnutí nenasvedčuje, že konštatovanie Komisie, že opakované porušovanie vyplýva z viacerých predchádzajúcich, viedlo k zvýšeniu sumy pokuty za priťažujúcu okolnosť výraznejšiemu, ako by bolo zvýšenie v prípade, ak by sa zistilo jediné predchádzajúce
HOECHST v COMMISSION only a single previous infringement had been identified (see, to that effect, judgment of 25 October 2005 in Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 366).
HOECHST/KOMISIA porušenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2005, Danone/Komisia, už citovaný v bode 130 vyššie, bod 366).
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Napokon, čo sa týka tvrdenia podniku Hoechst, podľa ktorého je uplatnené zvýšenie neprimerané, aj v porovnaní s ostatnými podnikmi uvedenými v rozhodnutí, stačí pripomenúť, že Komisia pri stanovení výšky pokuty disponuje mierou voľnej úvahy a nie je povinná použiť presný matematický vzorec.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent.
Navyše Komisia musí pri stanovení výšky pokuty zabezpečiť dostatočne odstrašujúci účinok svojich úkonov.
A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
Opakované porušovanie je okolnosť, ktorá je dôvodom na značné zvýšenie základnej čiastky pokuty.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
Opakované porušovanie je totiž dôkaz toho, že predchádzajúca uložená pokuta nemala dostatočne odstrašujúci účinok.
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
V prejednávanom prípade nie je možné sa na základe ničoho domnievať, že by bolo neprimerané zvýšenie základnej čiastky pokuty o 50 % s cieľom viesť podnik Hoechst k dodržiavaniu pravidiel hospodárskej súťaže podľa Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok Michelin/Komisia, už citovaný v bode 339 vyššie, bod 293).
It must therefore be held that the characterisation of the applicant’s conduct as a repeated infringement in the present case and the rate of increase applied are well founded.
Takže sa treba domnievať, že kvalifikácia opakovaného porušovania stanovená v prejednávanej veci, ako aj uplatnené zvýšenie sú dôvodné.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
Ostatné argumenty predložené podnikom Hoechst nemôžu spochybniť tento záver.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.
Čo sa týka skutočnosti, že stará činnosť podniku Hoechst v sektore prídavných látok v potravinách nemala nič spoločné s činnosťami v sektore PVC, treba zdôrazniť, že usmernenia sa vzťahujú na opakované porušovanie „toho istého typu“ tým istým podnikom.
Hoechst’s argument in that regard cannot therefore be upheld.
Tvrdenie podniku Hoechst nemôže byť preto v tejto súvislosti zohľadnené.
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Čo sa týka skutočnosti, že Komisia v inej veci ešte pred rozhodnutím podnikla kroky na zavedenie spoločnej zodpovednosti skupiny, pričom uložila zvýšenia o 10 % za rok pre obdobie od rozhodnutia ukladajúceho pokutu v jednej veci a skončením porušenia v druhej veci, treba pripomenúť, že skoršia rozhodovacia prax Komisie neslúži sama osebe ako právny rámec pre ukladanie pokút v oblasti hospodárskej súťaže, keďže tento rámec je stanovený len v nariadení č. 17 a v usmerneniach (pozri rozsudok Michelin/Komisia, už citovaný v bode 339 vyššie, bod 292 a tam citovanú judikatúru), a že okrem toho hospodárske subjekty nemôžu mať legitímnu dôveru v zachovanie existujúcej situácie, ktorá môže byť zmenená Komisiou v rámci jej miery voľnej úvahy (pozri rozsudky Delacre a i./Komisia, už citovaný v bode 372 vyššie, bod 33 a tam citovanú judikatúru, a Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 344 vyššie, bod 171).
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Napokon ako Komisia zdôrazňuje, odkaz na oznámenie o spolupráci z roku 1996 neznamená, že by opakované porušovanie podniku Hoechst prestalo byť priťažujúcou okolnosťou.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
Takže je neúčinné tvrdenie predložené podnikom Hoechst, podľa ktorého by zvýšenie za opakované porušovanie nebolo spravodlivé, keď dotknutý podnik úplne spolupracuje počas správneho konania.
For all of those reasons, the seventh plea must be rejected.
Pre všetky tieto dôvody je siedmy žalobný dôvod potrebné zamietnuť.
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
F — O desiatom žalobnom dôvode založenom na analogickom uplatnení oznámenia o spolupráci z roku 2002 podľa „zásady najpriaznivejšieho ustanovenia“
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
V bode 12.2.3 rozhodnutia, týkajúcom sa uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 1996, Komisia uvádza, že Hoechst považuje za uplatniteľné v prejednávanom prípade oznámenie Komisie z roku 2002 o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch
HOECHST v COMMISSION
HOECHST/KOMISIA kartelov (Ú. v. ES C 45, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s.
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
V prvom rade Komisia zamieta tvrdenia predložené podnikom Hoechst, pričom zdôrazňuje, že bod 28 oznámenia o spolupráci z roku 2002 stanovuje, že uvedené oznámenie sa uplatní až od 14. februára 2002 pre všetky veci, v ktorých sa nijaký podnik neodvolával na oznámenie o spolupráci z roku 1996.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
Pritom v prejednávanej veci viaceré podniky — medzi nimi aj Hoechst — kontaktovali Komisiu na základe oznámenia o spolupráci z roku 1996.
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
Oznámenie o spolupráci z roku 2002 nie je teda uplatniteľné (odôvodnenia č. 431 a 432 rozhodnutia).
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Ďalej, čo sa týka „zásady najpriaznivejšieho ustanovenia“, uvedenej podnikom Hoechst, Komisia po prvé tvrdí, že oznámenia o spolupráci sa nedotýkajú právneho rámca stanoveného článkom 15 nariadenia č. 17.
Since the ‘most favourable provision’ principle requires a modification of the legal framework determining the amount of fines, that principle does not apply in this case (recital 434 to the Decision).
Vzhľadom na to, že „zásada najpriaznivejšieho ustanovenia“ vyžaduje zmenu právneho rámca na stanovenie pokút, táto zásada nie je uplatniteľná v prejednávanom prípade (odôvodnenie č. 434 rozhodnutia).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
Navyše dotknuté podniky, ktoré ponúkli Komisii spoluprácu, nadobudli legitímnu dôveru v skutočnosť, že táto spolupráca bude spočívať výlučne na oznámení z roku 1996, ktoré bolo v tom čase ako jediné platné (odôvodnenie č. 435 rozhodnutia).
Second, the Commission emphasises that the approach taken in Commission Decision 1999/210/EC of 14 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (Case IV/F — 3/33.708 — British Sugar plc, Case IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, Case IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, Case IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (OJ 1999 L 76, p. 1) cannot to be transposed to this case, as the situations are different. The Commission points out on that point that in the British Sugar/Tate & Lyle case no leniency regime was yet in force when the Commission decided to apply, by analogy, the provisions of the 1996 Leniency Notice (recital 436 to the Decision). II - 1015
Po druhé Komisia zdôrazňuje, že prístup sledovaný v rozhodnutí 1999/210/ES Komisie zo 14. októbra 1998 týkajúce sa konania o uplatnení článku 85 Zmluvy ES (vec IV/F-3/33.708 — Bristish Sugar plc, vec IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, vec IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, vec IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (Ú. v. ES L 76, 1999, s. 1), nie je možné použiť v tomto prípade, pretože tieto situácie sú rozdielne. V tejto súvislosti Komisia spresňuje, že v prípade veci British Sugar/Tate & Lyle ešte neexistoval režim zhovievavosti, keď rozhodla o analogickom uplatnení ustanovení oznámenia o spolupráci z roku 1996 (odôvodnenie č. 436 rozhodnutia). II - 1015
Third, it is not possible to conclude that the 2002 Leniency Notice is, overall, more favourable to undertakings than the 1996 Leniency Notice.
Po tretie nie je možné sa domnievať, že oznámenie o spolupráci z roku 2002 je vo všeobecnosti priaznivejšie ako oznámenie o spolupráci z roku 1996.
Whether or not the resulting amendments procure an advantage to a given undertaking is highly dependent in its individual situation (recital 437 to the Decision).
Či zmena prinesie určitému podnik výhodu záleží od jeho konkrétnej situácie (odôvodnenie č. 437 rozhodnutia).
Hoechst claims that it ought to have obtained immunity, in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst tvrdí, že mal byť oslobodený od pokút na základe analogického uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 2002.
It submits that it has already set out those arguments in its response to the statement of objections.
Hoechst zdôrazňuje, že svoje tvrdenia uviedol už v odpovedi na oznámenie o výhradách.
Hoechst observes that it had already begun to cooperate in autumn 1998, when only the 1996 Leniency Notice existed.
Hoechst uvádza, že začal spolupracovať už na jeseň 1998, kedy existovalo len oznámenie o spolupráci z roku 1996.
However, it is necessary to take into account the fact that, according to the general principles of criminal law, the most favourable rules should be applied.
Treba však zohľadniť skutočnosť, že podľa všeobecných zásad trestného práva sa má uplatniť najpriaznivejšia právna úprava.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
Treba uplatniť oznámenie o spolupráci z roku 2002, ak je priaznivejšie ako oznámenie o spolupráci z roku 1996.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002, každý podnik, ktorý sa zúčastnil na karteli, takže aj „vodca“, mohol podať žiadosť o oslobodenie od pokút.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Hoechst zdôrazňuje, že do oznámenia o spolupráci z roku 2002 už nebolo prevzaté ustanovenie o vylúčení možnosti výrazného zníženia pokuty voči vodcom kartelu, ako bolo stanovené v bode B oznámenia o spolupráci z roku 1996.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
Okrem toho oznámenie o spolupráci z roku 2002 je priaznivejšie pre prvý spolupracujúci podnik v tom zmysle, že od neho nevyžaduje, aby predložil dôkazy, na ktorých základe by Komisia mohla prijať rozhodnutie nariaďujúce šetrenia podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17.
For the application for immunity to succeed, it is not even necessary to submit all the evidence
Aby žiadosť o oslobodenie od pokút bola úspešná, nie je ani nevyhnutné poskytnúť všetky
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has.
HOECHST/KOMISIA dôkazy, ktoré má podnik k dispozícii.
Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
Oznámenie takých dôkazov môže byť navyše podľa ustálenej praxe Komisie ústne, ak podnik tvrdí, že mu hrozí povinnosť predložiť doklady v Spojených štátoch.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
V tomto prípade informácie, ktoré predložil Hoechst 29. októbra 1998, by stačili na to, aby mu bolo priznané oslobodenie od pokút na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Hoechst teda ako prvý predložil Komisii formálnu žiadosť o priznanie oslobodenia od pokút a tiež ako prvý predložil Komisii potrebné ústne prehlásenia.
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
Ak by bolo uplatniteľné oznámenie o spolupráci z roku 2002, Komisia by v takom prípade zaslala podniku Hoechst na začiatku roka 1999 list, v ktorom by mu predbežne priznala oslobodenie od pokút.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
Žiadosť podniku Hoechst o oslobodenie od pokút by teda bola úspešná na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002, čo je v rozpore s tvrdením Komisie uvedeným v bode 437 rozhodnutia.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst ďalej tvrdí, že ako všeobecná zásada práva sa uplatní „zásada najpriaznivejšieho ustanovenia“ tak v konaniach trestnej povahy, ako aj správnej povahy.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Hoechst predkladá v tejto súvislosti komparatívnu štúdiu, ktorá bola predložená počas správneho konania.
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
Hoechst okrem toho zdôrazňuje, že Komisia uznala túto zásadu v rozhodnutí British Sugar/Tate & Lyle, bod 481 vyššie, keď konkrétne uviedla, že „oznámenie [o spolupráci z roku 1996] je priamo uplatniteľné len na úkony spolupráce, ku ktorým došlo II - 1017
2008 — CASE T-410/03 place after the publication of the notice in the Official Journal on 18 July 1996’ and that ‘[i]n all other cases of cooperation, the notice will be applicable by analogy, meaning in this context essentially an extension ratione temporis. Such analogous application means that favourable treatment in line with [the 1996 Leniency Notice] will depend on fulfilment of all the substantive requirements of cooperation as set out in that Notice’.
2008 — VEC T-410/03 po uverejnení oznámenia v úradnom vestníku 18. júla 1996“ a že „vo všetkých ostatných prípadoch spolupráce bude oznámenie uplatnené obdobne, čo znamená, že každé priaznivé zaobchádzanie v zmysle oznámenia [o spolupráci z roku 1996] bude závisieť od rozsahu, v akom boli splnené podmienky spolupráce, ako sú stanovené v oznámení“.
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
Súd prvého stupňa potvrdil tieto zásady v rozsudku z 12. júla 2001, Tate & Lyle a i./Komisia (T-202/98, T-204/98 a T-207/98, Zb. s. II-2035, bod 157 a nasl.). 491
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p.
Hoechst ďalej tvrdí, že v rozhodnutí Komisie 2004/421/ES zo 16. decembra 2003 týkajúce sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody EHP voči Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA a d’Europa Metalli SpA (vec COMP/E-1/38.240 — Priemyselné potrubia) (Zhrnutie v Ú. v. ES L 125, 2004, s.