natgillin/translations-raw huggingface dataset:
50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
50, ďalej len „rozhodnutie Medené priemyselné potrubia“), ktoré spresnilo, že „napriek bodu 23 oznámenia [o spolupráci] z roku 2002, neupravuje oznámenie [o spolupráci] z roku 1996 nijakú konkrétnu výhodu pre toho, kto požiada o uplatnenie ustanovení o zhovievavosti a prezradí Komisii predtým neznáme skutočnosti, ktoré majú vplyv na závažnosť alebo dĺžku trvania kartelu,“ a že „z tohto dôvodu je vhodné považovať takú spoluprácu za poľahčujúcu okolnosť“ (odôvodnenie č. 384 rozhodnutia Medené priemyselné potrubia).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
V dôsledku toho Komisia znížila základnú čiastku pokuty stanovenej podniku (Outokumpu) z 38,98 na 22,22 milióna eur „pre jeho účinnú spoluprácu mimo rámca oznámenia [o spolupráci] z roku 1996“ (odôvodnenie č. 387 rozhodnutia Medené priemyselné potrubia).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Komisia uviedla v tejto súvislosti, že „Outokumpu nesm[el] byť potrestaný pre jeho spoluprácu tak, že by mu bola uložená vyššia pokuta, ako by musel zaplatiť, keby nespolupracoval“, a že „z tohto dôvodu [bola] základná čiastka pokuty podniku Outokumpu paušálne znížená na 22,22 milióna eur tak, aby bola vo výške hypotetickej pokuty, aká by bola uložená podniku Outokumpu za porušenie v dĺžke trvania štyroch rokov“ (odôvodnenie č. 386 rozhodnutia Medené priemyselné potrubia).
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
Hoechst dodáva, že hoci by sa malo vychádzať zo zásady, že oznámenie o spolupráci z roku 1996 napĺňa legitímne očakávania tretích osôb, ktoré treba chrániť, nemá
HOECHST v COMMISSION protected, that point is immaterial in the present case.
HOECHST/KOMISIA v prejednávanej veci žiadny význam.
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.
Len podnik Chisso by totiž mohol byť v postavení tretej osoby, ktorej je potrebné zabezpečiť takúto ochranu.
However, Chisso was not alleged to have been a leader and its oral contributions were not denied recognition as acts of cooperation.
Podniku Chisso však nikdy nebolo vytýkané, že by bol vodcom kartelu, a o ústnych príspevkoch Chisso nebolo nikdy tvrdené, že by neboli aktmi spolupráce.
On the contrary, Chisso had the possibility, and was recognised as having the right, to rely on the fact that the oral and written contributions which it made during the investigation would be taken into account as attenuating circumstances.
Naopak, Chisso mal možnosť a bolo mu priznané právo spoliehať sa na skutočnosť, že ústne a písomné príspevky, ktoré dobrovoľne predložil počas šetrenia, budú zohľadnené ako poľahčujúce okolnosti.
Nor would Chisso’s legitimate expectation have been frustrated if the Commission had applied those principles to Hoechst and if Hoechst had thus been exempted from a fine under one or other Leniency Notice (or under both).
Legitímna dôvera podniku Chisso by však nebola porušená ani vtedy, ak by Komisia uplatnila tieto zásady na podnik Hoechst a ak by to viedlo k jeho oslobodeniu od pokút, či už uplatnením jedného, alebo druhého oznámenia o spolupráci (alebo oboch).
In both cases, Hoechst’s acts of cooperation ought to have entailed an exemption from the fine whereas Chisso’s acts of cooperation, which came about subsequently, ought to have entailed a reduction in the fine.
V oboch prípadoch by úkony spolupráce podniku Hoechst museli viesť k jeho oslobodeniu od pokuty, zatiaľ čo úkony Chisso, poskytnuté neskôr, by museli viesť k zníženiu jeho pokuty.
Hoechst concludes that if the Commission was not obliged to grant immunity from a fine under the 1996 Leniency Notice, it ought to have done so in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst na základe toho dospel k záveru, že ak Komisia nebola povinná priznať mu oslobodenie od pokút podľa oznámenia o spolupráci z roku 1996, mala tak spraviť analogickým uplatnením oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Hoechst further submits that, contrary to the Commission’s answer to a question put by the Court, the application of the 2002 Leniency Notice would have allowed it to obtain immunity.
Hoechst dodáva, že na rozdiel od odpovede Komisie na otázku Súdu prvého stupňa, by na základe uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 2002 mohol byť oslobodený od pokút.
First, in Hoechst’s contention, in October/November 1998 Chisso did not provide all the documents that could have been submitted.
Po prvé Hoechst tvrdí, že Chisso nepredložil v októbri/novembri 1998 všetky dokumenty, ktoré mohol predložiť.
That objection ought therefore not to be addressed solely to Hoechst.
Uvedená výhrada teda nemala byť určená len podniku Hoechst.
In addition, Hoechst states that the Commission officials responsible for the file did not immediately require the submission of the documents declared and submitted later.
Okrem toho Hoechst tvrdí, že úradníci Komisie poverení touto vecou nepožadovali okamžité predloženie dokumentov, ktoré boli oznámené a poskytnuté neskôr.
Nor did they require, at the time, a list of documents that would be submitted later.
V tom čase nepožadovali ešte ani vyhotovenie zoznamu dokumentov, ktoré budú predložené neskôr.
Second, it is absurd to consider that the material communicated by Hoechst on 29 October 1998 was not sufficient for the purpose of adopting a decision ordering investigations under Article 14(3) of Regulation No 17.
Po druhé bolo by nezmyselné sa domnievať, že skutočnosti predložené 29. októbra 1998 podnikom Hoechst nestačili na prijatie rozhodnutia Komisie, ktorým nariadila šetrenia podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17.
Hoechst emphasises, in that
Hoechst v tejto súvislosti zdôrazňuje,
2008 — CASE T-410/03 regard, that the Commission was in a position to prove the existence of the cartel without there being any need to order an investigation.
2008 — VEC T-410/03 že Komisia mohla preukázať existenciu kartelu bez toho, aby bolo potrebné nariadiť šetrenie.
As regards the fact that the Commission did not have specific information about the undertakings concerned (in particular the addresses of their offices), Hoechst observes that the Commission sent requests for information to those undertakings.
Čo sa týka skutočnosti, že Komisia nemala presné údaje o dotknutých podnikoch (predovšetkým kontaktné adresy do kancelárií), Hoechst uvádza, že Komisia zaslala dotknutým podnikom žiadosti o doplňujúce informácie.
It therefore already knew, at the time and on account of Hoechst’s cooperation, to whom to address such requests for information.
Takže v tom čase vedela, vďaka spolupráce podniku Hoechst, na koho sa má obrátiť so žiadosťami o doplňujúce informácie.
The Commission contends that the application of the ‘most favourable provision’ principle presupposes an amendment of the legal basis which determines the imposition of the fine.
Komisia tvrdí, že pre uplatnenie „zásady najpriaznivejšieho ustanovenia“ by bola potrebná zmena rozhodujúceho právneho základu na stanovovanie pokút.
No amendment of that type took place.
Pritom nedošlo k žiadnej takej zmene ani doplneniu.
In particular, Article 15(2) of Regulation No 17 was not amended by the 2002 Leniency Notice.
Predovšetkým článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 nebol zmenený oznámením o spolupráci z roku 2002.
That notice defines only the criteria for the grant of preferential treatment to certain undertakings wishing to cooperate with the Commission, but does not alter the legal framework which determines the fines to be imposed.
Toto oznámenie stanovuje len kritériá na priznanie preferenčného zaobchádzania niektorým podnikom, ktoré chcú spolupracovať s Komisiou bez toho, že by sa zmenil právny rámec, na ktorého základe sa stanovujú ukladané pokuty.
In that regard, the Commission refers, by analogy, to LR AF 1998 v Commission, paragraph 422 above (paragraph 233).
Komisia odkazuje v tejto súvislosti analogicky na rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 422 vyššie (bod 233).
The Commission also submits that, even though it is bound in the exercise of its discretion by the Leniency Notice in force, it is so bound only while those rules are applicable.
Komisia tiež spresňuje, že hoci je pri výkone svojej diskrečnej právomoci platným oznámením o spolupráci, je ním zároveň viazaná dovtedy, kým sú uvedené pravidlá platné.
The Commission emphasises at this point that those rules create a legitimate expectation on the part of the undertakings concerned.
Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, že tieto pravidlá zakladajú legitímnu dôveru dotknutých podnikov.
In this case, the undertakings’ legitimate expectation that they would be given favourable treatment as a consequence of their cooperation was based solely on the Leniency Notice then in force, namely the 1996 Leniency Notice.
V prejednávanej veci bola legitímna dôvera podnikov, čo sa týka priaznivého zaobchádzania vyplývajúceho zo spolupráce, založená výlučne na oznámení o spolupráci platnom v tom čase, čo bolo oznámenie o spolupráci z roku 1996.
In so far as the 1996 Leniency Notice did not create a legitimate expectation solely on the part of Hoechst, the application of the 2002 Leniency Notice is precluded.
Keďže oznámenie o spolupráci z roku 1996 nevyvolalo legitímnu dôveru iba na strane podniku Hoechst, odvolávanie sa na oznámenie o spolupráci z roku 2002 je vylúčené.
Nor does the present case concern actual criminal provisions, but provisions capable of justifying the imposition of a penalty.
Okrem toho v prejednávanej veci nejde o hmotné ustanovenia trestného práva, ale o ustanovenia, na základe ktorých je možné uložiť sankciu.
The ‘most favourable provisions’ principle cannot apply with respect to a Leniency Notice.
„Zásada najpriaznivejšieho ustanovenia“ sa nemôže uplatniť na oznámenia o spolupráci.
Both the former and the new
Staré aj nové
HOECHST v COMMISSION provisions proceed from the principle that immunity can be granted only to a single undertaking.
HOECHST/KOMISIA ustanovenia sa zakladajú na zásade, že oslobodenie od pokút môže byť priznané len jednému podniku.
An application of the ‘most favourable provision’ principle would have the consequence that, where two undertakings entered into unlawful agreements and sought immunity, one undertaking having been the first to cooperate under the 1996 Leniency Notice and the other the first to do so under the 2002 Leniency Notice, both undertakings would have to be granted immunity.
Dôsledkom uplatnenia „zásady najpriaznivejšieho ustanovenia“ by bolo, že ak dva podniky uzavreli protiprávne dohody a žiadajú oslobodenie od pokút, tak jeden z nich začal spolupracovať ako prvý podľa oznámenia o spolupráci z roku 1996 a druhý podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002, bolo by nevyhnutne potrebné poskytnúť oslobodenie od pokút obom podnikom.
That would lead to a complete lack of penalty for both parties to the agreement, which cannot be the object of a Leniency Notice.
To by spôsobilo, že by dvaja účastníci kartelu neboli vôbec potrestaný, čo v žiadnom prípade nemôže byť predmetom oznámenia o spolupráci.
Furthermore, the present case may be distinguished from the case in which the Commission adopted Decision 1999/210 (paragraph 481 above).
Navyše táto vec sa líši od veci, v ktorej bolo prijaté rozhodnutie 1999/210 (bod 481 vyššie).
At the time, the Commission applied the 1996 Leniency Notice by analogy in the pending proceedings during which the undertakings concerned had cooperated before the publication of that notice.
V tom čase Komisia uplatnila analogicky oznámenie o spolupráci z roku 1996 v prebiehajúcich konaniach, v ktorých došlo k spolupráci pred uverejnením uvedeného oznámenia.
In the present case, according to the Commission, such an approach was not indicated, since the 2002 Leniency Notice itself contains, at paragraph 28, clear guidelines concerning the treatment of transitional cases.
V prejednávanej veci nie je podľa Komisie taký prístup vhodný, pretože samotné oznámenie o spolupráci z roku 2002 obsahuje v bode 28 jasné usmernenia na riešenie prechodných prípadov.
Those guidelines ensure that all the undertakings concerned are treated equally.
Tieto usmernenia zabezpečujú rovnosť zaobchádzania so všetkými dotknutými podnikmi.
As regards the industrial copper tubes decision, referred to at paragraph 491 above and relied on by Hoechst, the Commission states that it did not apply the ‘most favourable provision’ principle with respect to the 2002 Leniency Notice.
Čo sa týka rozhodnutia Medené priemyselné potrubia, spomenutého v bode 491 vyššie, ktorého sa Hoechst dovoláva, Komisia spresňuje, že neuplatnila „zásadu najpriaznivejšieho ustanovenia“, pokiaľ ide o oznámenie o spolupráci z roku 2002.
It merely considered, in accordance with Section 3, sixth indent, of the Guidelines, that a circumstance which, under the new regime, justified a particular reward constituted effective cooperation by the undertaking in the proceedings, outside the scope of the 1996 Leniency Notice.
V súlade s bodom 3 šiestou zarážkou usmernení sa len domnievala, že okolnosť, ktorá odôvodňuje podľa nového režimu poskytnutie osobitnej výhody, predstavuje účinnú spoluprácu podniku v konaní, mimo rámca oznámenia o spolupráci z roku 1996.
The Commission further submits, in answer to a question put by the Court, that even on the hypothesis that the 2002 Leniency Notice was applicable in this case, Hoechst would not have benefited from immunity, or indeed from a greater reduction of the fine imposed on it.
V odpovedi na otázku Súdu prvého stupňa Komisia dodáva, že aj keby sa v prejednávanej veci uplatnilo oznámenie o spolupráci z roku 2002, Hoechst by nemohol byť oslobodený od pokuty a ani by mu uložená pokuta nemohla byť viac znížená.
As regards immunity from a fine, first, the Commission observes that Hoechst did not provide, in October/November 1998, all the evidence available to it, contrary to paragraph 13(a) of the 2002 Leniency Notice.
Čo sa týka oslobodenia od pokút, Komisia po prvé tvrdí, že jej Hoechst neposkytol v októbri/novembri 1998 každý dôkaz týkajúci sa porušovania, ktorý má, a to v rozpore s bodom 13 písm. a) oznámenia o spolupráci z roku 2002.
For the same reasons, paragraph 13(b) of that notice could not apply, since the Commission did not receive a descriptive list accurately reflecting the nature and content of the relevant evidence.
Z toho istého dôvodu sa bod 13 písm. b) uvedeného oznámenia nemohol uplatniť, keďže Komisia nedostala opisný zoznam dôkazov obsahujúci presnú povahu relevantných dôkazov.
In addition, Hoechst ought to have undertaken to disclose that evidence at a ‘later agreed date’.
Okrem toho Hoechst sa mal zaviazať predložiť tieto dôkazy k „neskoršiemu dohodnutému dátumu“.
Accordingly, in the Commission’s submission, in autumn 1998 Hoechst did not satisfy the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice.
Preto podľa Komisie Hoechst na jeseň 1998 nesplnil podmienky uvedené v bode 13 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
On the basis of the finding that Hoechst provided in March and April 1999 all the evidence available to it, it cannot have satisfied the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice until then.
Vychádzajúc z konštatovania, že Hoechst predložil v marci a apríli 1999 všetky dôkazy ktoré mal, až v tom čase splnil všetky podmienky stanovené v bode 13 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
In fact, the Commission already had sufficient evidence to find an infringement of Article 81 EC, which, in light of paragraph 10 of the 2002 Leniency Notice, prevented Hoechst from benefiting from immunity from a fine.
Pritom Komisia už mala dôkazy na zistenie porušenia v článku 81 ES, čo bránilo tomu, aby bol Hoechst, s ohľadom na bod 10 oznámenia o spolupráci z roku 2002, oslobodený od pokút.
Second, in the absence of detailed information concerning the persons who had taken part in the cartel, and also of the location of the offices, the Commission was unable, according to paragraph 8(a) of the 2002 Leniency Notice, to adopt a decision ordering an investigation in the sense of Article 14(3) of Regulation No 17.
Po druhé na základe neexistencie presných údajov o osobách zastupujúcich podniky zúčastnených na karteli, ani adresy ich kancelárií, Komisia nemohla podľa bodu 8 písm. a) oznámenia o spolupráci z roku 2002 prijať rozhodnutie o vykonaní šetrení v zmysle článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17.
That applies a fortiori because the other undertakings involved were Japanese and because Hoechst stated, furthermore, that there was no indication that the only other European operator had participated in the cartel.
To platilo o to viac, že ostatné dotknuté podniky boli japonské a že Hoechst okrem toho uviedol, že nič nenasvedčovalo, že sa na karteli zúčastnil ešte iný európsky hospodársky subjekt.
Third, the Commission refers to recital 456 to the Decision and contends that at the meeting of 29 October 1998 Hoechst provided an imprecise version of the facts and that it misleadingly emphasised the moderate nature of the cartel.
Po tretie v bode 456 rozhodnutia sa Komisia domnieva, že Hoechst poskytol na stretnutí z 29. októbra 1998 nepresné znenie skutočností a že klamlivo trval na tom, že kartel bol miernej povahy.
That description cannot be regarded as ‘evidence’ enabling the Commission to find an infringement of Article 81 EC within the meaning of paragraph 8(b) of the 2002 Leniency Notice.
Tento opis nemohol byť považovaný za „dôkaz“, ktorý by Komisii umožňoval zistiť porušenie článku 81 ES, v zmysle bodu 8 písm. b) oznámenia o spolupráci z roku 2002.
As regards a reduction in the fine, the Commission emphasises that it cannot be greater than 50% under the 2002 Leniency Notice and that it may even be smaller.
Pokiaľ ide o zníženie pokuty, Komisia zdôrazňuje, že podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 nemôže toto zníženie prekročiť 50 %, ale môže byť menšie.
That reduction takes account of the date and the degree of added value of the evidence in question.
Toto zníženie zohľadnilo čas a stupeň pridanej hodnoty dotknutých dôkazov.
On that basis, the Commission maintains that Hoechst’s
Na základe toho sa Komisia domnieva, že malo byť klamlivé vyhlásenie podniku Hoechst o miernej
HOECHST v COMMISSION misleading statement as to the moderate nature of the cartel was used against it and that a reduction of under 50% was granted to it.
HOECHST/KOMISIA povahe kartelu zohľadnené proti nemu a že mu malo byť priznané zníženie o menej ako 50 %.
As a preliminary point, any application ‘by analogy’ of the 2002 Leniency Notice must be rejected, since Hoechst’s cooperation during the proceedings was governed by the 1996 Leniency Notice.
Na úvod je potrebné upustiť od „analogického“ uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 2002, keďže spolupráca podniku Hoechst sa v tomto konaní riadila oznámením o spolupráci z roku 1996.
The present situation may be distinguished, in that regard, from the cases referred to by Hoechst in which the 1996 Leniency Notice was applied by analogy to situations which had commenced before the adoption of that notice but which were not subject to any other legal rule.
Táto situácia sa v tejto súvislosti líši od prípadov predložených podnikom Hoechst, v ktorých sa oznámenie o spolupráci z roku 1996 mohlo analogicky uplatniť na prípady, ktoré začali pred prijatím uvedeného oznámenia, ktoré však nepodliehali žiadnemu právnemu pravidlu.
In so far as Hoechst’s plea may be taken to raise, in reality, the question as to which provision was applicable at the material time, it is sufficient to state that such a question cannot arise.
Pokiaľ ide o to, že žalobný dôvod podniku Hoechst je možné v skutočnosti pochopiť tak, že sa týka temporálnej kolízie zákonov, stačí uviesť, že taká kolízia nemôže existovať.
Paragraph 28 of the 2002 Leniency Notice clearly provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases in which no undertaking has sought to ‘take advantage of [the 1996 Leniency Notice]’. In this case, the undertakings concerned, including Hoechst, sought to take advantage of the 1996 Leniency Notice.
Bod 28 oznámenia o spolupráci z roku 2002 totiž jasne stanovuje, že uvedené oznámenie sa uplatňuje od 14. februára 2002 pre všetky prípady, v ktorých žiaden podnik „sa nedovolával oznámenia o spolupráci z roku 1996“. [neoficiálny preklad] V prejednávanom prípade sa však dotknuté podniky, teda Hoechst, dovolávali oznámenia o spolupráci z roku 1996.
It must be observed, moreover, that the cooperation on the part of the undertakings concerned began at the end of 1998, that is to say at a time when only the 1996 Leniency Notice was applicable, but continued after publication of the 2002 Leniency Notice, as the Commission’s last request for information was issued on 13 December 2002.
Napokon treba uviesť, že spolupráca dotknutých podnikov začala na konci roka 1998, t. j. v čase, keď bolo platné len oznámenie o spolupráci z roku 1996, ale pokračovala po uverejnení oznámenia o spolupráci z roku 2002, pričom posledná žiadosť o informácie bola Komisiou zaslaná 13. decembra 2002.
It should be emphasised, furthermore, that it was only at the stage of the adoption of the Decision that the Commission definitively ruled on the cooperation of the undertakings concerned and, in particular, on the question of which undertaking, if any, could benefit from immunity from a fine.
Okrem toho treba zdôrazniť, že až v štádiu prijatia rozhodnutia Komisia rozhodla s konečnou platnosťou o spolupráci dotknutých podnikov, a predovšetkým o otázke, ktorý podnik by mohol prípadne byť oslobodený od pokút.
Accordingly, the acts of cooperation of the undertakings concerned, in the context of the 1996 Leniency Notice, produced their effects after the adoption of the 2002 Leniency Notice.
Takže úkony spolupráce dotknutých podnikov v rámci oznámenia o spolupráci z roku 1996 spôsobili účinky až po prijatí oznámenia o spolupráci z roku 2002.
However, in the case of
Čo sa týka právnych situácií, ktoré ešte nenadobudli svoje účinky,
2008 — CASE T-410/03 legal situations which have not yet exhausted their effects, a new rule applies immediately to the future effects of a situation which arose under the former rule ‘in the absence of transitional provisions’ (Case C-512/99 Germany v Commission [2003] ECR I-845, paragraph 46).
2008 — VEC T-410/03 nové pravidlo sa rovno uplatní na budúce účinky situácie, ku ktorej došlo, keď bolo účinné staré pravidlo, „ak neexistujú prechodné ustanovenia“ (rozsudok Súdneho dvora z 21. januára 2003, Nemecko/Komisia, C-512/99, Zb. s. I-845, bod 46).
As such transitional provisions were in place in this case, it is necessary to take those provisions into account and to consider that the 1996 Leniency Notice was applicable.
Keďže také prechodné ustanovenia v prejednávanej veci existovali, treba ich preto zohľadniť a považovať oznámenie o spolupráci z roku 1996 za uplatniteľné.
That conclusion also enables the principles of legal certainty and legitimate expectations to be satisfied.
Tento záver navyše umožní vyhovieť zásadám právnej istoty a legitímnej dôvery.