natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is therefore only where a provision such as the first point of Paragraph 110(1) of the EnWG comes within the scope of those exceptions or derogations that it will be compatible with Directive 2003/54.
A preto len v prípade, že by sa na také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, vzťahovali výnimky alebo odchýlky, bolo by takéto ustanovenie zlučiteľné so smernicou 2003/54.
Firstly, Article 20(2) of Directive 2003/54 provides that the operator of a distribution system may refuse access where it lacks the necessary capacity, on condition that duly substantiated reasons are given for such refusal.
Po prvé, článok 20 ods. 2 smernice 2003/54 stanovuje, že prevádzkovateľ môže odmietnuť prístup do svojej sústavy, ak na to nemá potrebnú kapacitu; odmietnutie však musí náležite odôvodniť.
This possibility of refusing access to the system is, however, to be assessed on a case-by-case basis and does not authorise the Member States to lay down those derogations in a general manner without, in respect of each operator, a concrete assessment of the technical incapacity of the system to meet the demand for access from third parties.
Táto možnosť odmietnuť prístup do sústavy sa však posudzuje z prípadu na prípad a nedovoľuje členským štátom stanoviť všeobecné výnimky bez toho, aby sa u jednotlivých prevádzkovateľov posudzovala technická nespôsobilosť siete na vyhovenie žiadostiam tretích strán o prístup.
Secondly, Article 3(8) of Directive 2003/54 allows the Member States not to apply the provisions of Article 20 thereof where the application of those provisions would obstruct the performance of the obligations imposed on electricity undertakings in the general economic interest and in so far as the development of trade would not be affected to such an extent as would be contrary to the interests of the Community.
Po druhé, článok 3 ods. 8 smernice 2003/54 dovoľuje členským štátom neuplatňovať ustanovenia článku 20 smernice, pokiaľ by ich uplatňovanie mohlo brániť v plnení povinností, ktoré boli elektroenergetickým podnikom uložené vo všeobecnom hospodárskom záujme, a pokiaľ tým rozvoj obchodu nie je poznačený do tej miery, že by to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva.
It is appropriate to note that Article 3(2) and (3) of Directive 2003/54 applies to the public-service obligations which Member States may impose on electricity undertakings in the general economic interest.
Je namieste upresniť, že článok 3 ods. 2 a 3 smernice 2003/54 sa týka záväzkov verejnej služby, ktoré môžu členské štáty uložiť elektroenergetickým podnikom vo všeobecnom hospodárskom záujme.
It follows from recital (26) in the preamble to that directive that public-service requirements are to be interpreted on a national basis.
Z odôvodnenia č. 26 tejto smernice vyplýva, že požiadavky týkajúce sa služby vo verejnom záujme sa vykladajú na vnútroštátnej úrovni.
It follows from Article 3(8) of Directive 2003/54 that the Member States may decide to restrict third-party rights of access to transmission and distribution systems in order to ensure the supply of a public electricity service.
Z článku 3 ods. 8 smernice 2003/54 vyplýva, že členské štáty môžu s cieľom garantovať dodávky elektrickej energie v rámci služby vo verejnom záujme rozhodnúť o obmedzení práv tretích strán na prístup do prenosových a distribučných sústav.
However, in order to do so, the Member States must, on the one hand, ascertain whether an unrestricted right of access to the systems would obstruct the performance by the system operators of their public-service obligations and, on the other, determine whether that performance cannot be achieved by other means which do not impact adversely on the right of access to the systems, which is one of the rights enshrined in Directive 2003/54.
Aby to však mohli urobiť, musia jednak overiť, či právo na neobmedzený prístup do sústav môže prevádzkovateľom týchto sústav brániť v plnení záväzkov verejnej služby, a jednak zistiť, či plnenie týchto záväzkov nemožno zabezpečiť inými prostriedkami, ktoré by neporušovali právo na prístup do sústav, ktoré je jedným z práv zakotvených v smernici 2003/54.
It is appropriate to observe that the derogation from the principle of open access to energy supply systems contained in the first point of Paragraph 110(1) of the EnWG is not justified by the risk that the operators of systems coming within the scope of that provision would be prevented from performing their public-service obligations by the fact of that open access.
Je potrebné poznamenať, že odchýlka od zásady voľného prístupu do energetických zásobovacích sústav obsiahnutej v § 110 ods. 1 bode 1 EnWG nie je odôvodnená rizikom, že by prevádzkovateľom sústav patriacich do pôsobnosti uvedeného ustanovenia tento voľný prístup bránil v plnení záväzkov služby vo verejnom záujme.
That derogation can be justified only by the geographical or legal configuration of the area in which those systems are operated.
Táto odchýlka totiž môže byť odôvodnená len geografickým alebo právnym usporiadaním oblasti, v ktorej sú sústavy prevádzkované.
Nor is it alleged by the German Government that the Federal Republic of Germany adopted the first point of Paragraph 110(1) of the EnWG for the purpose of implementing Article 3(8) of Directive 2003/54.
Nemecká vláda tiež netvrdí, že Spolková republika Nemecko prijala § 110 ods. 1 bod 1 EnWG na účely prebratia článku 3 ods. 8 smernice 2003/54.
Thirdly, Article 26(1) of Directive 2003/54 provides that Member States which can demonstrate that there are substantial problems for the operation of small isolated systems may apply for derogations from certain provisions of Directive 2003/54, including Article 20 thereof.
Po tretie, článok 26 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty, ktoré môžu preukázať, že z hľadiska prevádzky malých izolovaných sústav vznikajú vážne problémy, môžu požiadať o výnimku z niektorých ustanovení smernice 2003/54, najmä z článku 20.
Such derogations, however, require the agreement of the Commission, which takes the form of a decision published in the Official Journal of the European Union.
Tieto výnimky si však vyžadujú súhlas Komisie, ktorý má podobu rozhodnutia uverejneného v Úradnom vestníku Európskej únie.
Derogations of this kind have been granted to the Republic of Cyprus, by decision of 25 September 2006 (OJ 2006 L 270, p.
Takéto výnimky boli udelené Cyperskej republike rozhodnutím z 25. septembra 2006 (Ú. v. EÚ L 270, s.
72), and to the Republic of Malta, by decision of 28 November 2006 (OJ 2006 L 332, p. 32).
72) a Maltskej republike rozhodnutím z 28. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 332, s. 32).
It must be stated that the Federal Republic of Germany has neither sought nor obtained from the Commission a decision on derogation under Article 26(1) of Directive 2003/54.
Je nutné konštatovať, že Spolková republika Nemecko nepožiadala Komisiu o rozhodnutie o výnimke na základe článku 26 ods. 1 smernice 2003/54 ani od nej takéto rozhodnutie nezískala.
It follows that a provision such as the first point of Paragraph 110(1) of the EnWG does not come within the scope of any of the exceptions or derogations from the principle of open access to electricity transmission or distribution systems laid down by Directive 2003/54.
Z toho vyplýva, že také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, nespadá do pôsobnosti žiadnej z výnimiek alebo odchýlok od zásady voľného prístupu do elektrických prenosových alebo distribučných sústav, ktoré stanovuje smernica 2003/54.
It follows from all the foregoing that Article 20(1) of Directive 2003/54 must be interpreted as precluding a provision such as the first point of Paragraph 110(1) of the EnWG, which exempts certain operators of energy supply systems from the obligation to provide third parties with open access to those systems on the grounds that they are located on a geographically connected operation zone and that they predominantly serve to supply the energy needs of the undertaking itself and of connected undertakings.
Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.
‘Article 20(1) of Directive 2003/54/EC of the European Parliament and of the Council of 26 June 2003 concerning common rules for the internal market in electricity and repealing Directive 96/92/EC must be interpreted as precluding a provision such as the first point of Paragraph 110(1) of the Law on electricity and gas supply, referred to as ‘the Law on energy management’ (Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschaftsgesetz)) of 7 July 2005, which exempts certain operators of energy supply systems from the obligation to provide third parties with open access to those systems on the grounds that they are located on a geographically connected operation zone and that they predominantly serve to supply the energy needs of the undertaking itself and of connected undertakings.’
Článok 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 zákona o zásobovaní elektrinou a plynom, tzv. zákona o racionálnom hospodárení s energiou [Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)], zo 7. júla 2005, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.
Case C-462/06
Vec C-462/06
(Reference for a preliminary ruling from the Cour de cassation (France))
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation (Francúzsko)]
(Regulation (EC) No 44/2001 — Section 5 of Chapter II — Jurisdiction over individual contracts of employment — Section 2 of Chapter II — Special jurisdiction — Article 6(1) — More than one defendant)
„Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Oddiel 5 kapitola II — Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv — Oddiel 2 tejto kapitoly — Osobitné právomoci — Článok 6 bod 1 — Pluralita žalovaných“
Opinion of Advocate General Poiares Maduro delivered on 17 January 2008 . .
Návrhy prednesené 17. januára 2008 — generálny advokát M. Poiares Maduro .
I - 3967Judgment of the Court (First Chamber), 22 May 2008 . . . . . . . . . . . .
Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. mája 2008 . . . . . . . . . . .
Judicial cooperation in civil matters — Jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters — Regulation No 44/2001 — Jurisdiction over individual contracts of employment — More than one defendant
Súdna spolupráca v občianskych veciach — Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach — Nariadenie č. 44/2001 — Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv — Pluralita žalovaných
(Council Regulation No 44/2001, Art. 6(1))
(Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 6 bod 1)
The rule of special jurisdiction provided for in Article 6(1) of Regulation No 44/2001 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters cannot be applied to a dispute falling under Section 5 of Chapter II of that regulation concerning the jurisdiction rules applicable to individual contracts of employment.
Pravidlo o osobitnej právomoci stanovené v článku 6 bode 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa nemôže uplatniť na spor, na ktorý sa vzťahuje oddiel 5 kapitoly II tohto nariadenia týkajúci sa pravidiel o právomoci uplatniteľných vo veciach individuálnych pracovných zmlúv.
As regards the possibility that only an employee may rely on Article 6(1) of the regulation, that would run counter to the wording of both that provision and Section 5 of Chapter II of that regulation.
Čo sa týka možnosti, že len zamestnanec sa môže dovolávať článku 6 bod 1 nariadenia, narazila by na znenie tohto ustanovenia ako aj oddielu 5 kapitoly II tohto nariadenia.
The transformation by the Community courts of the rules of special jurisdiction, aimed at facilitating sound administration of justice, into rules of unilateral jurisdiction protecting the party deemed to be weaker would go beyond the balance of interests which the Community legislature has established in the law as it currently stands.
Ak by totiž súd Spoločenstva premenil pravidlá osobitnej právomoci, ktorých cieľom je uľahčiť riadny výkon spravodlivosti, na jednostranné pravidlá o právomoci, ktoré chránia účastníka považovaného za slabšieho, išlo by to nad rámec vyváženosti záujmov, ktoré pri súčasnom stave práva Spoločenstva normotvorca Spoločenstva zaviedol.
Furthermore, such an interpretation would be difficult to reconcile with the principle of legal certainty, which is one of the objectives of the regulation and which requires, in particular, that rules of jurisdiction be interpreted in such a way as to be highly predictable.
Navyše takýto výklad by bol len ťažko zlučiteľný so zásadou právnej istoty, ktorá je jedným z cieľov tohto nariadenia a ktorá najmä vyžaduje, aby pravidlá o právomoci boli vysoko predvídateľné.
It is apparent from Article 18(1) of that regulation and, moreover, from a literal interpretation of Section 5, supported by the ‘travaux préparatoires’ relating to the regulation, that the court having jurisdiction in proceedings concerning an individual contract of employment must be designated in accordance with the jurisdiction rules laid down in that section, rules which, on account of their specific and exhaustive nature, cannot be amended or supplemented by other rules of jurisdiction laid down in that regulation unless specific reference is made thereto in Section 5.
Tak z článku 18 ods. 1 tohto nariadenia, ako aj z doslovného výkladu uvedeného oddielu 5, potvrdeného prípravnými prácami, ktoré sa ho týkajú, vyplýva, že súd príslušný na rozhodnutie o spore týkajúcom sa individuálnej pracovnej zmluvy sa určí podľa pravidiel o právomoci uvedených v tomto oddiele, ktoré z dôvodu ich osobitnej a vyčerpávajúcej povahy môžu byť zmenené alebo doplnené inými pravidlami o právomoci uvedenými v tomto nariadení len v prípade, že tento oddiel výslovne upravuje taký odkaz.
(see paras 19-24, 32, 33, 35, operative part)
(pozri body 19 — 24, 32, 33, 35 a výrok)
OPINION OF ADVOCATE GENERALPOIARES MADURO delivered on 17 January 2008 1
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTAM. POIARES MADURO prednesené 17. januára 2008 1
By the present reference for a preliminary ruling the Cour de cassation (Court of Cassation) (France) asks the Court for an interpretation of Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters, 2which is the successor to and replaces the Brussels Convention. 3
Týmto návrhom podal Cour de cassation (Francúzsko) návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, ktorý sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach 2, tento text nadväzuje na Bruselský dohovor a nahradzuje ho 3.
Article 2 of Regulation No 44/2001 states:
Článok 2 nariadenia č. 44/2001 stanovuje:
‘Subject to this Regulation, persons domiciled in a Member State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that Member State.’
„Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“
Article 6 of Regulation No 44/2001, which forms part of Section 2, entitled ‘Special Jurisdiction’, provides that a person domiciled in a Member State may be sued in another Member State:
Vnútroštátny súd sa vlastne snaží zistiť, či sa má považovať oddiel 5, ktorý bol zavedený nariadením č. 44/2001 a týka sa pracovných zmlúv, za úplne a výlučne upravujúci pravidlá o právomoci, ktoré sú spojené s týmito zmluvami, alebo naopak, či pravidlá o právomoci uvedené v tomto oddiele týkajúcom sa pracovných zmlúv môžu byť doplnené pravidlom osobitnej právomoci uvedeným v oddiele 2 článku 6 bodu 1 daného nariadenia.
More specifically, the referring court wishes to ascertain whether Section 5 on employment contracts, introduced by Regulation No 44/2001, must be regarded as governing exhaustively and exclusively the rules on jurisdiction concerning such contracts or whether, on the contrary, the rules on jurisdiction laid down in the section on employment contracts may be supplemented by the rules on special jurisdiction laid down in Article 6(1) of Section 2 of that regulation.
Článok 6 nariadenia č. 44/2001, ktorý je uvedený v oddiele 2, nazvanom „Osobitná právomoc“, stanovuje, že osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:
3 — Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (consolidated version), OJ 1998 C 27, p. 1.
3 — Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] z 27. septembra 1968 (konsolidované znenie) (Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1).
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-462/06
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-462/06
‘An employer domiciled in a Member State may be sued: where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled, provided the claims are so closely connected that it is expedient to hear and determine them together to avoid the risk of irreconcilable judgments resulting from separate proceedings;
ak ide o jedného z viacerých žalovaných na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach; na súdoch členského štátu, v ktorom má bydlisko, alebo
(2) in another Member State:
v inom členskom štáte
More specifically, Article 18(1) of Regulation No 44/2001 provides: if the employee does not or did not habitually carry out his work in any one country, in the courts for the place where the business which engaged the employee is or was situated.’
Vo veciach individuálnych pracovných zmlúv sa právomoc určí podľa tohto oddielu bez vplyvu na článok 4 a článok 5 bod 5.“
In matters relating to individual contracts of employment, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to Article 4 and point 5 of Article 5.’
Článok 19 nariadenia, ktorý sa tiež nachádza v oddiele 5, stanovuje:
Mr Rouard, the defendant in the main proceedings, was engaged in 1977 by the company Laboratoires Beecham Sévigné, now Laboratoires Glaxosmithkline, the seat
Pán Rouard, odporca v dovolacom konaní vo veci samej, bol zamestnaný v roku 1977 spoločnosťou Laboratoires Beecham
GLAXOSMITHKLINE AND LABORATOIRES GLAXOSMITHKLINE companies, which, in addition, belong to the same group.
GLAXOSMITHKLINE A LABORATOIRES GLAXOSMITHKLINE ktorá stanovila zachovanie niektorých zmluvných práv, ktoré už predtým nadobudol na základe prvej zmluvy, potvrdzuje jeho jednotný a neprerušený zamestnanecký vzťah s oboma týmito spoločnosťami, ktoré navyše patria do tej istej skupiny.
Since the French courts have jurisdiction in respect of Laboratoires Glaxosmithkline, the seat of which is in France, those courts, he submits, also have jurisdiction, pursuant to Article 6(1) of Regulation No 44/2001, in respect of Glaxosmithkline even though that company is established in the United Kingdom.
Preto francúzske súdy, ktoré majú právomoc voči spoločnosti Laboratoires Glaxosmithkline, majú v zmysle článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 právomoc aj voči spoločnosti Glaxosmithkline, hoci má sídlo v Spojenom kráľovstve.
He was sent by that company on various postings to third countries.
Pre túto spoločnosť vykonával rôzne činnosti na území tretích štátov.
In 1984 he was sent to Morocco under a new employment contract concluded with Beecham Research UK, established in the United Kingdom, which belongs to the same group as Laboratoires Beecham Sévigné.
V roku 1984 bol pán Rouard vyslaný do Maroka na základe novej pracovnej zmluvy, uzavretej so spoločnosťou Beecham Research UK, usadenej v Spojenom kráľovstve, ktorá patrí do tej istej skupiny ako spoločnosť Laboratoires Beecham Sévigné.
Under that contract, the second employer undertook to maintain certain contractual rights acquired by Mr Rouard under his initial contract of employment (in particular to preserve his rights derived from length of service and his entitlement to certain payments in the event of dismissal).
V tejto pracovnej zmluve sa nový zamestnávateľ zaviazal zachovať niektoré práva, ktoré pánovi Rouardovi vyplývali z pôvodnej zmluvy (najmä počet odpracovaných rokov, ako aj nárok na odstupné v prípade prepustenia).
The Conseil de prud’hommes, in accordance with the line of defence of the two employers, declined jurisdiction, however, pointing out that the employment contracts in force at the time of his dismissal were governed by English and Moroccan law.
Conseil de prud’hommes v súlade s obranou oboch spoločností vyhlásila, že vec nepatrí do jej právomoci, a uviedla, že pracovné zmluvy platné v čase výpovede sa spravovali anglickým a marockým právom.
Therefore, there was no longer any employment relationship between Mr Rouard and Laboratoires Glaxosmithkline in France.
Z toho dôvodu už neexistoval zamestnanecký vzťah medzi pánom Rouardom a spoločnosťou Laboratoires Glaxosmithkline vo Francúzsku.
The Cour d’appel de Versailles (Court of Appeal, Versailles) set aside that decision and remitted the case back to the Conseil de prud’hommes.
Cour d’appel de Versailles toto rozhodnutie zrušil a vrátil vec na Conseil de prud’hommes.
The appellant companies in the main proceedings then brought an appeal before the Cour de cassation.
Uvedené spoločnosti v konaní vo veci samej teda podali dovolanie na Cour de cassation.
On 9 March 2001 Beecham Research UK, now Glaxosmithkline, dismissed Mr Rouard.
Dňa 9. marca 2001 spoločnosť Beecham Research UK, teraz spoločnosť Glaxosmithkline, dala pánovi Rouardovi výpoveď.
On 4 June 2002 he brought an action before the Conseil de prud’hommes de Saint-Germain-en-Laye (Employment Tribunal, Saint-Germain-en-Laye) (France) against both Laboratoires Glaxosmithkline and Glaxosmithkline, which had assumed the rights of Laboratoires Beecham Sévigné and Beecham Research UK respectively.
Pán Rouard podal 4. júna 2002 na Conseil de prud’hommes v Saint-Germain--en-Laye (Francúzsko) žalobu proti spoločnosti Laboratoires Glaxosmithkline, ktorá je právnym nástupcom Laboratoires Beecham Sévigné, a spoločnosti Glaxosmithkline, ktorá je právnym nástupcom Beecham Research UK.
Mr Rouard requests that those companies be ordered jointly and severally to pay various amounts of compensation, together with damages for noncompliance with the dismissal procedure, dismissal without genuine and serious cause and wrongful breach of contract.
Žalobca žiadal spoločne a nerozdielne zaviazať tieto spoločnosti na náhradu rôznych súm a náhradu škody najmä z dôvodu nedodržania zákonného postupu pri výpovedi a z dôvodu výpovede bez skutočného a vážneho dôvodu, ako aj protiprávneho ukončenia zmluvy.
It is in those circumstances that the Cour de cassation decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
Za týchto okolností najvyššia súdna inštancia rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku: