natgillin/translations-raw huggingface dataset:
ROBLEDILLO NÚÑEZ in the ambit of Council Directive 80/987 … on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, in the version amended by Directive 2002/74 …, given that Article 33(1) of the Workers’ Statute recognises this type of conciliation in relation to the payment by the guarantee institution of the ‘salarios de tramitación’ which also arise from the dismissal?’
ROBLEDILLO NÚÑEZ vyplatiť v zmysle mimosúdneho zmieru, zahrnúť do pôsobnosti smernice 80/987… v jej znení vyplývajúcom zo smernice 2002/74…, keďže článok 33 ods. 1 štatútu zamestnancov pripúšťa tento typ zmieru na účely vyplatenia ‚salarios de tramitación‘, ktoré sú tiež dlžné v dôsledku tej istej výpovede záručnou inštitúciou?“
By its question, the national court, relying on the order in Guerrero Pecino, asks whether excluding compensation for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions provided for in the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is objectively justified as a measure necessary to avoid abuses adopted under Article 10(a) of that directive where the compensation is recognised by an extrajudicial conciliation settlement.
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd, vychádzajúc z už citovaného uznesenia Guerrero Pecino, pýta, či vylúčenie náhrad škody za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanou záručnými inštitúciami uvádzanými v článku 3 prvom odseku smernice 80/987 je objektívne odôvodnené ako opatrenie potrebné na predídenie zneužívania záruky podľa článku 10 písm. a) tej istej smernice, ak sú predmetné náhrady škody priznané mimosúdnym zmierom.
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa znenia článku 3 prvého odseku smernice 80/987 členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, s výhradou ustanovení článku 4 tej istej smernice, výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy, náhrady škody pri skončení pracovnoprávneho vzťahu.
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorej sa týka konanie vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 80/987, keďže výplatu náhrad škôd pri skončení pracovného pomeru zahŕňa pod ochranu, ktorú poskytuje príslušná záručná inštitúcia, a to napriek tomu, že vôbec nie je povinná urobiť to podľa článku 3 prvého odseku
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Zamestnanci, ktorým dal zamestnávateľ neplatnú výpoveď, sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, pokiaľ majú právo na náhradu škody v prípade, že si nenašli nové zamestnanie (pozri rozsudky Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 33, a Olaso Valero, už citovaný, bod 35), z toho vyplýva, že náhrady škody za prepustenie priznané v rámci konania o mimosúdnom zmieri nemôžu byť posudzované odlišne od iných dlžných náhrad škody, vylučujúc ich z náhrad patriacich pod článok 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, pokiaľ tento rozdiel v zaobchádzaní nemôže byť objektívne odôvodnený (pozri v tomto zmysle, uznesenie Guerrero Pecino, už citované, body 26 a 28, ako aj rozsudok Olaso Valero, už citovaný, body 34 a 36).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
Pokiaľ ide o takéto odôvodnenie, je dôležité pripomenúť, že článok 10 písm. a) smernice 80/987 udeľuje členským štátom možnosť prijať potrebné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu (pozri rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 36).
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
Na tento účel španielske právo stanovuje, že náhrady škody za prepustenie priznané v nadväznosti na konanie o mimosúdnom zmieri sú vylúčené zo záruky, ktorú poskytuje Fogasa.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
Takéto vylúčenie nemôže byť považované za potrebné na dosiahnutie cieľa sledovaného predmetným článkom 10 písm. a), ak záručná inštitúcia disponuje údajmi postačujúcimi na predchádzanie zneužívania.
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Podľa judikatúry Súdneho dvora takým je najmä prípad, ak je zmier kontrolovaný súdnym orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudky Rodríguez Caballero, už citovaný, body 36 a 37, ako aj Olaso Valero, už citovaný, bod 37).
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
V tejto súvislosti španielska vláda konštatuje, že mimosúdny zmier nie je porovnateľný so súdnym zmierom, keďže neobsahuje dostatok záruk umožňujúcich predísť zneužívaniu.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Naopak, Komisia Európskych spoločenstiev zastáva názor, že rozdiel v zaobchádzaní, na ktorý poukazuje návrh na začatie prejudiciálneho konania, nie je nijako objektívne odôvodnený.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Fogasa disponuje primeranými a dostatočnými prostriedkami na zisťovanie a predchádzanie zneužívaniu v konkrétnych prípadoch.
First, it should be noted that, according to the order for reference, an agreement on compensation for dismissal concluded during extrajudicial conciliation proceedings occurs without the involvement of any judicial body.
Po prvé je potrebné pripomenúť, že podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania dohoda týkajúca sa náhrady škody za prepustenie uzavretá v konaní o mimosúdnom zmieri sa uzatvára za absencie akéhokoľvek súdneho orgánu.
In particular, the drawing up of such an agreement is not supervised by a judge.
Konkrétne vypracovanie takejto dohody nie je kontrolované súdom.
As is clear, in particular, from Article 10 of Royal Decree 2756/1979, the conciliator is not invested with powers which allow him to influence the conciliation procedure.
Ako vyplýva z článku 10 kráľovského dekrétu 2756/1979, zmierovateľ nemá udelenú právomoc, ktorá by mu umožňovala vplývať na zmierovacie konanie.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
V tomto kontexte je potrebné zdôrazniť, že článok 23 LPL nepredvída vstup Fogasy do konania o mimosúdnom zmieri.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
Na rozdiel od konania o súdnom zmieri záručnej inštitúcii nie je povolené zúčastniť sa konania o mimosúdnom zmieri.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
V dôsledku toho Fogasa prakticky nemá možnosť dozvedieť sa o okolnostiach, ktoré by zakladali zneužívanie alebo podvod.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Rovnako účasť Fogasy na konaní o vyhlásení platobnej neschopnosti príslušného zamestnávateľa neumožňuje tomuto orgánu namietať voči nároku na náhradu škody za prepustenie, pri ktorom má podozrenie o jeho podvodnom stanovení.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
V dôsledku toho z článkov 274 a 275 LPL vyplýva, že toto konanie sa týka iba existencie platobnej neschopnosti zamestnávateľa a jej vyhlásenia.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
Naopak, ak bola platobná neschopnosť vyhlásená, predmetné konanie nemá za cieľ kontrolovať oprávnenosť nárokov, ktoré sú zaručené zo strany Fogasy.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
Po druhé podľa kráľovského dekrétu 2756/1979 konanie o mimosúdnom zmieri, ktoré vedie k dohode o náhrade škody za prepustenie, je vedené pred orgánmi mediačného, rozhodcovského a zmierovacieho strediska.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
Takto uzavretá dohoda nepodlieha schváleniu súdneho orgánu, keďže zmierovateľ nemôže kontrolovať obsah dohody, ako to môže urobiť súdny orgán podľa článku 84 LPL pri súdnom zmieri.
With regard, third, to the possibility of the guarantee institution refusing, by reasoned decision, to pay the compensation for dismissal for which it is responsible (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraph 36), it is clear from Article 28.3 of Royal Decree 505/1985 that such an institution is only empowered actually to reject the request for payment if it is able, for example in any subsequent judicial procedure, to adduce evidence of circumstances supporting a finding of abuse within the meaning of that provision.
Po tretie, pokiaľ ide o možnosť záručnej inštitúcie odôvodneným rozhodnutím odmietnuť vyplatenie náhrady škody za prepustenie, ktorú zaručuje (pozri v tomto zmysle rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 36), z článku 28 ods. 3 kráľovského dekrétu 505/1985 vyplýva, že takáto inštitúcia môže skutočne odmietnuť žiadosť o vyplatenie, ak môže, napríklad v neskoršom súdnom konaní, predložiť dôkaz o okolnostiach umožňujúcich prijatie záveru o existencii prípadu zneužívania v zmysle tohto ustanovenia.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
V praxi je ťažké stanoviť spôsob, akým by príslušná záručná inštitúcia prípadne mohla určiť a preukázať takéto okolnosti, keďže záručná inštitúcia sa nemôže zúčastňovať konania o mimosúdnom zmieri.
That is equally true with regard to the power of the guarantee institution to bring an action under Article 67(1) of the LPL.
To platí aj vzhľadom na právomoc záručnej inštitúcie podať žalobu podľa článku 67 ods. 1 LPL.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
Je potrebné prijať záver, že náhrady škody za prepustenie priznané mimosúdnym zmierom neponúkajú dostatočné záruky s cieľom predchádzať zneužívaniu, na rozdiel od náhrad škôd určených v zmierovacom konaní vedenom za prítomnosti súdneho orgánu, do ktorého má záručná inštitúcia právo vstúpiť.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
Tento záver nemôže byť spochybnený právnou úpravou týkajúcou sa „salarios de tramitación“, uvádzanou v článku 33 ods. 1 štatútu pracovníkov, ktorá nestanovuje ochranu zodpovedajúcu ochrane udeľovanej nárokom podľa ods. 2 toho istého článku 33 na predchádzanie zneužívaniu.
In that regard, it is clear from the order for reference that, by its question, the national court also wishes to know whether, for the compensation provided for in Article 33(2), the protection measure at issue is actually ‘necessary’ within the meaning of Article 10(a) of Directive 80/987.
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že otázka položená vnútroštátnym súdom sa rovnako týka toho, či pre nároky uvádzané v odseku 2 predmetného článku 33 je ochranné opatrenie v zmysle článku 10 písm. a) smernice 80/987 skutočne potrebné.
In that regard, it should be noted that, when they are recognised in an extrajudicial conciliation settlement, claims such as ‘salarios de tramitación’, by their very nature, are not generally liable to be fixed in circumstances where there is abuse.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že nároky, akými sú „salarios de tramitación“, už svojou povahou vo všeobecnosti nemôžu byť predmetom určenia za podmienok zneužívania, ak sú uznané v mimosúdnom zmieri.
As such claims are calculated and established according to objective criteria, they do not leave the parties a sufficiently wide discretion to encourage abuses when they are determined, unlike compensation calculated in accordance with Article 33(2) of the Workers’ Statute.
Keďže takéto nároky sú vypočítavané a určované v závislosti od objektívnych kritérií, tieto objektívne kritériá, na rozdiel od nárokov vypočítavaných za uplatnenia článku 33 ods. 2 štatútu pracovníkov, neponechávajú účastníkom dostatočný priestor na zneužívanie pri ich určení.
The need to exclude compensation recognised in an extrajudicial conciliation settlement from the guarantee by the guarantee institution of payment of outstanding claims cannot therefore be called into question in the light of the treatment from which claims such as ‘salarios de tramitación’ benefit.
Potreba vylúčiť nároky na náhradu škody priznané v mimosúdnom zmieri zo záruky vyplatenia nezaplatených nárokov záručnou inštitúciou teda nemôže byť vo svetle zaobchádzania s takými nárokmi, akými sú „salarios de tramitación“, spochybnená.
In the light of all the foregoing considerations, the answer to the question referred by the national court must be that the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Vzhľadom na súhrn vyššie uvedených úvah je na otázku položenú vnútroštátnym súdom potrebné odpovedať, že článok 3 prvý odsek smernice 80/987 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát má podľa tohto ustanovenia možnosť vylúčiť náhrady škody priznané za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanej záručnou inštitúciou, ak boli priznané mimosúdnym zmierom, a takéto vylúčenie, objektívne odôvodnené, predstavuje nevyhnutné opatrenie na predchádzanie zneužívaniu v zmysle článku 10 písm. a) tej istej smernice.
The first paragraph of Article 3 of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, as amended by Directive 2002/74/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002, is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Článok 3 prvý odsek smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o ochrane zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát má podľa tohto ustanovenia možnosť vylúčiť náhrady škody priznané za neplatné prepustenie zo záruky vyplatenia zabezpečovanej záručnou inštitúciou, ak boli priznané mimosúdnym zmierom, a takéto vylúčenie, objektívne odôvodnené, predstavuje nevyhnutné opatrenie na predchádzanie zneužívaniu v zmysle článku 10 písm. a) tej istej smernice.
Case C-507/06
Vec C-507/06
(Reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Innsbruck)
(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Innsbruck)
(Entitlement to childcare allowance in Austria — Periods of drawing family benefits in another Member State not taken into account — Regulation (EEC) No 1408/71)
„Právo na rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa — Nezohľadnené obdobia poberania rodinných dávok v inom členskom štáte — Nariadenie (EHS) č. 1408/71“
Social security for migrant workers — Equal treatment — Childcare allowance(Council Regulation No 1408/71, Art. 3(1))
Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov — Rovnosť zaobchádzania — Príspevok na starostlivosť o dieťa
Article 3(1) of Regulation No 1408/71 precludes a Member State from refusing to take into account, for the purposes of granting a family benefit such as childcare allowance, the period during which a comparable benefit was drawn in another Member State as if that period had been completed in its own territory.
Článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 odporuje, ak členský štát odmietne na účely poskytnutia rodinnej dávky, akou je príspevok na starostlivosť o dieťa, zohľadniť obdobie poberania porovnateľnej dávky v inom členskom štáte rovnakým spôsobom, ako keby bola táto dávka poskytovaná na jeho vlastnom území.
also all covert forms of discrimination which, through the application of other distinguishing criteria, lead in fact to the same result.
ale aj akúkoľvek skrytú formu diskriminácie, ktorá pri uplatňovaní iných kritérií rozlišovania v skutočnosti vedie k rovnakému výsledku.
Accordingly, conditions imposed by national law must be regarded as indirectly discriminatory where, although applicable irrespective of nationality, they affect essentially migrant workers or the great majority of those affected are migrant workers, where they are applicable without distinction but can more easily be satisfied by national workers than by migrant workers, or where there is a risk that they may operate to the particular detriment of the latter.
Preto treba podmienky vnútroštátneho práva, ktoré sa síce uplatňujú bez rozdielu štátnej príslušnosti, no dotýkajú sa predovšetkým alebo vo veľkej väčšine prípadov migrujúcich pracovníkov, ako aj podmienky, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu, no ktoré môžu vlastní pracovníci splniť ľahšie ako migrujúci pracovníci alebo ktoré môžu pôsobiť najmä v neprospech týchto migrujúcich pracovníkov, považovať za nepriamo diskriminačné.
The principle of nondiscrimination, as laid down in Article 39(2) EC and implemented, as far as concerns social security for migrant workers, by Article 3(1) of Regulation No 1408/71, prohibits not only overt discrimination based on the nationality of the beneficiaries of social security schemes but
Zásada zákazu diskriminácie, ako ju stanovuje článok 39 ods. 2 ES a vyjadruje v oblasti sociálneho zabezpečenia migrujúcich pracovníkov už citovaný článok 3 ods. 1, totiž zakazuje nielen zjavnú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti príjemcov dávok systémov sociálneho zabezpečenia,
(see paras 17, 18, 22, operative part)
(pozri body 17, 18, 22 a výrok)
JUDGMENT OF THE COURT (Second Chamber)21 February 2008 *
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora) z 21. februára 2008 *
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Oberlandesgericht Innsbruck (Austria), made by decision of 30 November 2006, received at the Court on 13 December 2006, in the proceedings
Vo veci C-507/06, ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Innsbruck (Rakúsko) z 30. novembra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 13. decembra 2006, ktorý súvisí s konaním:
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann (Rapporteur), P. Kūris and C. Toader, Judges,
SÚDNY DVOR (druhá komora), v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen, K. Schiemann (spravodajca), P. Kūris a C. Toader,
2008 — CASE C-507/06
2008 — VEC C-507/06 generálny advokát: P. Mengozzi, tajomník: R. Grass, so zreteľom na písomnú časť konania, so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
— Ms Klöppel, by D. Rief,
— pani Klöppel, v zastúpení: D. Rief,
— the Tiroler Gebietskrankenkasse, by A. Bramböck, acting as Agent,
— Tiroler Gebietskrankenkasse, v zastúpení: A. Bramböck, splnomocnená zástupkyňa,
— the Austrian Government, by C. Pesendorfer, acting as Agent,
— rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, assisted by W. Ferrante, avvocato dello Stato,
— talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
— the Commission of the European Communities, by V. Kreuschitz, acting as Agent, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
— Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz, splnomocnený zástupca, so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
KLÖPPEL gives the following
KLÖPPEL vyhlásil tento
17) (‘Regulation No 574/72’).
209, ďalej len „nariadenie č. 574/72“).
The reference has been made in the course of proceedings between Ms Klöppel and the Tiroler Gebietskrankenkasse (Tyrol Regional Health Insurance Fund) concerning the duration of the period during which Ms Klöppel is entitled to receive childcare allowance in Austria.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Klöppel a Tiroler Gebietskrankenkasse týkajúceho sa dĺžky doby, počas ktorej má pani Klöppel v Rakúsku nárok na príspevok na starostlivosť o dieťa.
2008 — CASE C-507/06
2008 — VEC C-507/06
As set out in Article 3 of Regulation No 1408/71, headed ‘Equality of treatment’:
Podľa článku 3 nariadenia č. 1408/71 nazvaného „Rovnaké zaobchádzanie“: