natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Therefore, the plea of illegality raised by the applicant against Rule 3(5) of the Parliament’s Rules of Procedure must be rejected, since that rule is consistent with Articles 6 and 12 of the 1976 Act.
Z tohto dôvodu sa musí žalobcom podaná námietka nezákonnosti článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu zamietnuť, keďže tento článok je v súlade s článkami 6 a 12 aktu z roku 1976.
The Parliament’s resolution on disputes concerning the validity of appointments in connection with the ‘tourniquet-system’ (see paragraph 46 above) cannot affect the foregoing considerations, since the Parliament also adopted, in that resolution, a position confirming observance of the free mandate principle, enshrined in Article 6 of the 1976 Act.
Uznesenie Parlamentu o námietkach neplatnosti poslaneckých mandátov v súvislosti so „systémom otáčavých dverí“ (pozri bod 46 vyššie) nemôže predchádzajúce úvahy spochybniť, keďže Parlament v tomto uznesení potvrdil aj dodržiavanie zásady voľného mandátu zakotvenej v článku 6 aktu z roku 1976.
Likewise, in the contested decision, the Parliament did not infringe the principle of res judicata since, in recital O, it stated that the judgment of the Consiglio di Stato had that status.
V napadnutom rozhodnutí Parlament neporušil ani zásadu prekážky právoplatne rozhodnutej veci, keďže v bode O odôvodnení tohto rozhodnutia konštatoval, že rozsudok Consiglio di Stato túto prekážku zakladá.
Lastly, the Parliament considers that it was entitled to use the Statute for Members as a basis for the contested decision.
V poslednom rade zastáva Parlament názor, že v napadnutom rozhodnutí sa právom inšpiroval štatútom poslancov.
That statute is a measure which has been adopted by the Community legislature since 2005, even though it will not come into force until 2009.
Tento štatút je aktom, ktorý zákonodarca Spoločenstva prijal už v roku 2005, aj keď účinnosť nadobudne až v roku 2009.
The interpretation of Article 6 of the 1976 Act should therefore take account of the opinion already expressed by the Community legislature.
Výklad článku 6 aktu z roku 1976 by preto mal zohľadniť názor, ktorý už zákonodarca Spoločenstva vyjadril.
Moreover, the Member States have the duty not to adopt national provisions which conflict with a provision of Community law which has already been adopted even though it has not yet entered into force.
Okrem toho majú členské štáty povinnosť zdržať sa prijímania vnútroštátnych predpisov, ktoré by boli v rozpore s už prijatým ustanovením práva Spoločenstva, aj keď také ustanovenie ešte nenadobudlo účinnosť.
Mr Occhetto states that his withdrawal from the election, lodged at the National Electoral Office on 7 July 2004 (see paragraph 7 above), was effected pursuant to an electoral agreement, relating to the distribution of the seats won in the European elections by the ‘Società Civile — Di Pietro Occhetto’ list, entered into by the heads of the two components of that list, that is, by Mr Di Pietro and himself.
A. Occhetto tvrdí, že k vzdaniu sa zvolenia, doručenému na taliansky volebný úrad 7. júla 2004 (pozri bod 7 vyššie), došlo v nadväznosti na volebnú dohodu o rozdelení miest získaných vo voľbách do Európskeho parlamentu pre spoločnú kandidátnu listinu „Società Civile — Di Pietro Occhetto“, ktorú uzavreli lídri oboch jej zložiek, teda on sám a A. Di Pietro.
That is also clear from the statements made by the applicant and Mr Di Pietro in an action for compensation brought before the Tribunale civile di Roma (Rome Civil District
To napokon vyplýva aj z tvrdení žalobcu a A. Di Pietra uvedených v rámci žaloby o náhradu škody, ktorú podali proti A. Occhettovi na Tribunale civile di Roma (Občianskoprávny súd v Ríme) a ktorou sa domáhali
Court) against Mr Occhetto seeking damages for the harm they allegedly suffered as a consequence of Mr Occhetto’s revocation of his withdrawal from appointment as Member of the Parliament .
2007 — VEC T-215/07 R náhrady škody, ktorá im údajne vznikla v dôsledku toho, že A. Occhetto vzal svoje vzdanie sa vymenovania za člena Parlamentu späť.
In the same proceedings, Mr Occhetto brought a counterclaim, pleading the absolute nullity of his withdrawal which stemmed from an agreement which, he maintained, was unlawful and therefore void.
V rámci toho istého konania podal A. Occhetto vzájomnú žalobu, ktorou sa dovolával absolútnej neplatnosti svojho vzdania sa, ktoré malo vyplynúť podľa neho z protiprávnej, a tým aj neplatnej dohody.
Mr Occhetto states that, in fulfilment of that agreement, on 6 July 2004 he signed before a notary four declarations of withdrawal from appointment as Member of the Parliament, one of which was lodged with the competent Italian authorities on the following day.
A. Occhetto spresňuje, že v súvislosti s vykonaním uvedenej dohody podpísal 6. júla 2004 pred notárom štyri vzdania sa vymenovania za poslanca vrátane toho, ktoré bolo na druhý deň doručené príslušným talianskym orgánom.
Those documents enabled Mr Di Pietro, the candidate elected in the two constituencies concerned, to become ‘master’ and ‘arbiter’ of the consequences of the exercise of his option, since he controlled the allocation of the second seat attributed to the list in question.
Tieto dokumenty umožnili A. Di Pietrovi, zvolenému v oboch dotknutých volebných obvodoch, stať sa „pánom“ a „arbitrom“ nad uplatnením svojho práva voľby pre niektorý z nich a mať tak kontrolu nad pridelením druhého miesta získaného spoločnou kandidátnou listinou.
According to Mr Occhetto, the agreement in question, which was designed to alter the order of the candidates on the list concerned, as it resulted from the votes of the electors, is unlawful and void.
Podľa A. Occhetta je teda dohoda o zmene poradia kandidátov na danom zozname vzídenom z hlasovania voličov protiprávna a neplatná.
Therefore, any withdrawal declared pursuant to such an agreement is also void.
V dôsledku toho je neplatné aj akékoľvek vzdanie sa na základe plnenia takejto dohody.
Furthermore, such a withdrawal infringes Article 3 of the additional protocol to the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms (ECHR), signed in Rome on 4 November 1950, under which the contracting parties are required to hold free elections ‘under conditions which will ensure the free expression of the opinion of the people in the choice of the legislature’, and also Article 4 of the 1976 Act.
Takéto vzdanie sa je okrem toho v rozpore s článkom 3 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP), podpísanému v Ríme 4. novembra 1950, podľa ktorého sa Vysoké zmluvné strany zaväzujú konať slobodné voľby „za podmienok, ktoré zabezpečia slobodné vyjadrenie názorov ľudu pri voľbe zákonodarného zboru“, ako i s článkom 4 aktu z roku 1976.
Such a withdrawal also infringes not only Mr Occhetto’s ‘passive electoral rights’ but also the ‘active electoral rights’ of the electors who voted for him.
Takéto vzdanie sa je okrem toho nielen v rozpore s „pasívnym volebným právom“ A. Occhetta, ale aj „aktívnym volebným právom“ voličov, ktorí zaň hlasovali.
Mr Occhetto states that the argument that his withdrawal, since it was effected pursuant to an unlawful agreement, was absolutely null and void was not raised before the Italian administrative courts because it could not be examined by those courts.
A. Occhetto uvádza, že argument o absolútnej neplatnosti jeho vzdania sa vyplývajúcej z protiprávnej dohody, nebol doposiaľ na talianskych správnych súdoch uplatnený, pretože tie sa ním nemohli zaoberať.
The Italian legal system provides for a division of powers between the administrative courts and the ordinary courts, and since the Consiglio di Stato is an
Obsahom talianskeho súdneho systému je deľba vecnej príslušnosti medzi správne a všeobecné súdy, a teda Consiglio di Stato
DONNICI v PARLIAMENT administrative court, it cannot hear and decide the matter of the nullity of Mr Occhetto’s withdrawal from election, which falls within the jurisdiction of the Italian civil courts.
DONNICI/PARLAMENT ako správny súd nemôže rozhodovať o otázke neplatnosti vzdania sa zvolenia zo strany A. Occhetta, ktorá patrí do pôsobnosti talianskych občianskoprávnych súdov.
The Parliament was therefore entitled to adopt the contested decision, in the exercise of its own powers, recognised by the 1976 Act and by the Parliament’s Rules of Procedure.
Parlament preto správne prijal v rámci výkonu svojich vlastných výsad, ktoré mu priznáva akt z roku 1976 a Rokovací poriadok Parlamentu, napadnuté rozhodnutie.
Indeed, it is the Parliament’s task to ensure that national procedures comply with the fundamental principles of a constitutional democracy.
V konečnom dôsledku totiž prináleží Parlamentu, aby sa ubezpečil, že vnútroštátne postupy sú v súlade so základnými zásadami ústavnej demokracie.
In that regard, it is apparent from the provisions of the 1976 Act and from the ECHR that the listing of candidates for election according to number of votes is inviolable and cannot be altered by private statements of intent.
V tomto ohľade z ustanovení aktu z roku 1976 a EDĽP vyplýva, že poradie kandidátov vo voľbách stanovené podľa počtu hlasov je nedotknuteľné a nemožno ho meniť prejavmi vôle súkromnoprávnej povahy.
Therefore, the only time at which the competent electoral authorities may take account of a possible withdrawal of the candidate placed in top position is when the procedure for proclaiming the elected candidates is commenced, since the candidate concerned is entitled to revoke any withdrawal effected previously or, if appropriate, to confirm it, even tacitly.
Preto jediným okamihom, keď príslušné volebné orgány môžu prihliadať na prípadné vzdanie sa prvého kandidáta v poradí, je okamih začatia vyhlasovania zvolených kandidátov, pričom daný kandidát má možnosť prípadné predchádzajúce vzdanie sa hoc i mlčky odvolať či poprípade potvrdiť.
To deny that power to the candidate, as the Consiglio di Stato did in its judgment (see paragraph 14 above), would mean that the withdrawal is not revocable even if it is the consequence of lack of consent or political or electoral haggling and fraud.
Odňať túto možnosť danému kandidátovi, ako vo svojom rozsudku urobil Consiglio di Stato (pozri bod 14 vyššie), by znamenalo, že by sa vzdanie sa nedalo odvolať, ani keby plynulo z nedostatkov vôle alebo politických či volebných obchodov a podvodov.
The aforementioned judgment of the Consiglio di Stato therefore infringed the ECHR and, following that judgment, Mr Occhetto brought an action before the European Court of Human Rights .
Spomínaný rozsudok Consiglio di Stato teda porušuje EDĽP a A. Occhetto podal voči nemu sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva.
Finally, Mr Occhetto considers that the Parliament’s resolution on disputes concerning the validity of appointments in connection with the ‘tourniquet-system’, referred to by the applicant (see paragraph 46 above), is irrelevant, since that
A. Occhetto sa napokon domnieva, že žalobcom spomínané uznesenie Parlamentu o námietkach neplatnosti poslaneckých mandátov v súvislosti so „systémom otáčavých dverí“ (pozri bod 46 vyššie) je irelevantné, pretože v danom prípade ide
Moreover, it is not a matter of a contractual agreement or of any pressure exerted on a candidate, but of a simple choice designed to ensure that the different components of the party concerned were represented broadly and evenly, without precluding the right of representation of any candidate, on the assumption that it was the same political programme which had been set out .
Zároveň tu nejde ani o zmluvnú dohodu, ani o žiadny nátlak vyvíjaný na kandidáta, ale len o jednoduchú voľbu, ktorej cieľom je zabezpečiť celoplošné a rovné zastúpenie jednotlivých zložiek danej strany bez toto, aby tým bolo vylúčené právo ktoréhokoľvek kandidáta na zastúpenie, vychádzajúc pritom zo zásady rovnakého politického zámeru.
Mr Occhetto therefore considers that the condition for establishing a prima facie case is not satisfied in this case .
Z týchto dôvodov sa A. Occhetto domnieva, že podmienka existencie fumus boni iuris nie je v prejednávanom prípade splnená.
Findings of the judge hearing the application for interimmeasures
Posúdenie sudcom rozhodujúcim o predbežnom opatrení
It should be noted at the outset that, under the second subparagraph of Article 7(1) EC and the first paragraph of Article 189 EC, the Parliament exercises the powers conferred upon it by the Treaties and acts within the limits of those powers.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 1 druhého pododseku ES a článku 189 prvého odseku ES vykonáva Parlament právomoci a koná v medziach právomocí, ktoré mu zverujú Zmluvy.
Article 190(4) EC provides that the Parliament is to draw up a proposal for elections by direct universal suffrage in accordance with a uniform procedure in all Member States or in accordance with principles common to all Member States, and that the Council acting unanimously after obtaining the assent of the Parliament, which is to act by a majority of its component Members, is to lay down the appropriate provisions, which it is to recommend to Member States for adoption in accordance with the irrespective constitutional requirements .
Článok 190 ods. 4 ES stanovuje, že Parlament vypracuje návrhy na priame a všeobecné voľby konané jednotným postupom vo všetkých členských štátoch alebo v súlade so zásadami spoločnými pre všetky členské štáty a že Rada so súhlasom Európskeho parlamentu vyjadreným väčšinou hlasov svojich poslancov jednomyseľne prijme zodpovedajúce pravidlá a odporučí členským štátom prijať ich v súlade s príslušnými vnútroštátnymi ústavnými predpismi.
Those provisions were adopted by the 1976 Act, the first paragraph of Article 8 of which states that, subject to the provisions of that act, the electoral procedure is to be governed in each Member State by its national provisions.
Tieto ustanovenia boli prijaté aktom z roku 1976, ktorého článok 8 prvý odsek hovorí, že s výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi.
Therefore, in accordance with that article, the electoral procedure for electing Members of the Parliament which took place on 12 and 13 June 2004 was still governed, in each Member State, by the relevant national provisions, in the present case Italian Law No 18 of 24 January 1979 concerning the election of Italian representatives to the European Parliament (GURI No 29 of 30 January 1979, p. 947).
Takže v súlade s týmto článkom sa v každom členskom štáte volebný postup volieb členov Parlamentu, ktoré sa konali 12. a 13. júna 2004, spravoval príslušnými vnútroštátnymi predpismi, v konkrétnom prípade talianskym zákonom č. 18 z 24. januára 1979 o voľbách talianskych zástupcov do Európskeho parlamentu (GURI č. 29 z 30. januára 1979, s. 947).
In order to define the context of this dispute, it should be pointed out that Italian Law No 18 offers the opportunity to present a candidacy simultaneously in several electoral constituencies.
Na spresnenie rámca prejednávaného sporu je potrebné pripomenúť, že taliansky zákon č. 18 dáva možnosť predložiť kandidatúru súčasne vo viacerých volebných obvodoch.
That is how Mr Di Pietro was able to be a candidate on the ‘Società Civile — Di Pietro Occhetto’ list, in both the Italy South and Italy North-West constituencies.
Preto mohol A. Di Pietro kandidovať na spoločnej kandidátnej listine „Società Civile — Di Pietro Occhetto“ zároveň vo volebnom obvode Južné Taliansko i v obvode Severozápadné Taliansko.
As has already been pointed out, the list in question won two seats, one in each of those two constituencies.
Ako bolo uvedené vyššie, sporná kandidátna listina získala dve kreslá, po jednom v oboch z týchto volebných obvodov.
Mr Di Pietro, who came out top in both constituencies, opted, on 6 July 2004, for the Italy South constituency seat and, on the same day, Mr Occhetto — who at the time also had a seat in the National Parliament — ‘irrevocably’ withdrew, before a notary, from appointment as Member of the European Parliament in both constituencies.
A. Di Pietro sa ako víťaz v oboch volebných obvodoch rozhodol 6. júla 2004 obsadiť kreslo za volebný obvod Južné Taliansko a A. Occhetto, ktorý v tom čase vykonával aj mandát poslanca talianskeho parlamentu, sa v ten istý deň pred notárom „neodvolateľne“ vzdal získania mandátu poslanca Európskeho parlamentu v jednom i druhom volebnom obvode.
Following this development, on 12 November 2004 the National Electoral Office forwarded to the Parliament the official results of the European elections with the list of the elected candidates and their substitutes.
Po týchto udalostiach zaslal taliansky volebný úrad 12. novembra 2004 Parlamentu oficiálne výsledky volieb do Európskeho parlamentu spolu so zoznamom zvolených kandidátov a ich náhradníkov.
The National Electoral Office declared Mr Chiesa the elected candidate in the Italy North-West constituency and Mr Di Pietro in the Italy South constituency; the applicant became the first of the unelected candidates in the latter constituency.
Taliansky volebný úrad vyhlásil za zvolených G. Chiesu za volebný obvod Severozápadné Taliansko a A. Di Pietra za volebný obvod Južné Taliansko, pričom žalobca sa v tomto poslednom uvedenom volebnom obvode ocitol na mieste prvého nezvoleného kandidáta.
Mr Occhetto did not appear on the list in question.
A. Occhetto sa na predmetnej kandidátnej listine nenachádzal.
However, Mr Di Pietro, having been elected to the Italian Parliament in the elections held on 9 and 10 April 2006 and having opted in favour of a seat in the National Parliament, left vacant his seat in the European Parliament .
A. Di Pitero však po tom, čo bol vo voľbách, ktoré sa konali 9. a 10. apríla 2006, zvolený do talianskeho parlamentu a rozhodol sa pre vnútroštátny mandát, svoje miesto v Parlamente uvoľnil.
After Mr Occhetto had
Po odvolaní svojho vzdania sa vyhlásil taliansky volebný
That declaration was contested before the competent Italian courts; during those proceedings, the matter of Mr Occhetto’s withdrawal was raised and discussed and the proceedings culminated in the official proclamation of the election of the applicant, of which the Parliament was notified by the National Electoral Office on 29March 2007 .
Toto vyhlásenie sa stalo predmetom sporu vedeného na príslušných talianskych súdoch, v rámci ktorého bola nastolená a preberaná otázka vzdania sa A. Occhetta, pričom sa skončil oficiálnym vyhlásením zvolenia žalobcu, ktoré bolo Parlamentu oznámené talianskym volebným úradom 29. marca 2007.
This present dispute is in connection with a verification of the applicant’s credentials carried out pursuant to Article 12 of the 1976 Act and in response to the contestation lodged by Mr Occhetto, pursuant to the same article, which constitutes the legal basis of the Parliament’s jurisdiction in the matter.
Prejednávaný spor preto spadá do rámca preskúmavania osvedčenia o zvolení žalobcu, ktoré Parlament uskutočnil podľa článku 12 aktu z roku 1976 v nadväznosti na námietku vznesenú A. Occhettom na základe tohto istého článku tvoriaceho právny základ právomoci Parlamentu v tejto oblasti.
It is apparent from the wording of Article 12 of the 1976 Act that the Parliament has no fundamental jurisdiction to ensure compliance with Community law, either generally or, more particularly, in the context of elections.
Zo znenia článku 12 aktu z roku 1976 vyplýva, že Parlamentu ani vo všeobecnosti, ani osobitne vo volebných veciach neprináleží primárna právomoc dohliadať na dodržiavanie práva Spoločenstva členskými štátmi.
On the contrary, the wording of that provision shows that the Parliament’s power of verification is, at least prima facie, limited .
Znenie tohto ustanovenia naopak ukazuje, že kontrolná právomoc Parlamentu sa prinajmenšom na prvý pohľad javí ako obmedzená.
Although the Parliament correctly states, in recital P of the contested decision, that it is for the European Parliament, and the European Parliament alone, to verify the credentials of its Members, it omits to mention the second sentence of Article 12 of the 1976 Act, which is inseparable from the first, inasmuch as it clarifies it, by introducing a dual restriction on the Parliament’s power of verification .
Parlament v bode P odôvodnenia napadnutého rozhodnutia síce správne poukazuje na to, že len a jedine Európsky parlament je príslušný na preskúmavanie osvedčení svojich poslancov, nezmieňuje sa však už o druhej vete článku 12 aktu z roku 1976, ktorú nemožno od prvej odčleniť, pretože ju ďalej spresňuje zavedením dvoch obmedzení kontrolnej právomoci Parlamentu.
First, the Parliament, for that purpose, ‘shall take note of the results declared officially by the Member States’.
Parlament tak na jednej strane „berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené výsledky“.
In that regard, it should be pointed out that, under Article 8 of the 1976 Act, ‘the electoral procedure shall be governed in each Member State by its national provisions’, subject to the provisions of the 1976 Act.
V tejto súvislosti je nevyhnutné pripomenúť, že podľa článku 8 aktu z roku 1976 sa s výhradou ustanovení tohto aktu „volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi“.
Therefore, although the Member States are required to comply with the provisions of the 1976 Act insofar as they lay down certain electoral procedures, the fact none the less remains that, in the end, they have the task of organising the elections, in accordance with the procedure laid down by their national provisions, and also, in that connection, of counting the votes and making the official declaration of the electoral results.
Členské štáty tak síce majú povinnosť dodržiavať ustanovenia aktu z roku 1976 upravujúce niektoré podrobnosti volieb, rovnako sú to však v konečnom dôsledku ony, komu prináleží úloha zorganizovať voľby postupom upraveným vnútroštátnymi predpismi a v rámci toho pristúpiť tiež k sčítaniu hlasov a oficiálnemu vyhláseniu výsledkov volieb.
‘Taking note’ of those results seems to mean that the Parliament’s role is merely to take note of the declaration, already made by the national authorities, of the persons elected, that is, of a pre-existing legal situation arising exclusively from a decision of those authorities, which highlights the Parliament’s total lack of discretion in the matter.
Vykonanie „vzatia na vedomie“ daných výsledkov zrejme znamená, že úloha Parlamentu sa obmedzuje na to, aby vzal na vedomie už vnútroštátnymi orgánmi urobené zistenie zvolených osôb, čiže už skôr existujúci právny stav vyplývajúci výlučne z rozhodnutia týchto orgánov, čo len zvýrazňuje úplnú neexistenciu voľnej úvahy Parlamentu v tejto oblasti.
It therefore appears that, in this context, the Parliament is precluded from calling in question the actual regularity of the national measure concerned and from refusing to take note of it, if it considers that there is an irregularity (see, regarding a case in which the Parliament took note of a disqualification declared by the competent national authority, Case C-208/03 PLe Pen v Parliament, cited in paragraph 42 above, paragraphs 49 and 56, and Case T-353/00 Le Pen v Parliament, cited in paragraph 42 above, paragraphs 90 to 92).
Zdá sa preto vylúčené, aby v tomto ohľade mohol Parlament spochybňovať vlastnú správnosť daného vnútroštátneho aktu a odmietnuť ho vziať na vedomie, pokiaľ by zastával názor, že došlo k nesprávnostiam (pozri v súvislosti s prípadom, keď Parlament vzal na vedomie stratu mandátu vyslovenú príslušným vnútroštátnym orgánom, rozsudok zo 7. júla 2005, Le Pen/Parlament, už citovaný v bode 42 vyššie, body 49 a 56, a rozsudok z 10. apríla 2003, Le Pen/Parla-ment, už citovaný v bode 42 vyššie, body 90 až 92).
Secondly, the Parliament’s special power to rule on disputes arising at the time of the verification of credentials is also restricted ratione materiae only to disputes ‘which may arise out of the provisions [of the 1976 Act] other than those arising out of the national provisions to which the Act refers’.
Na druhej strane je osobitná právomoc Parlamentu rozhodovať v sporoch, ku ktorým dôjde pri preskúmavaní osvedčení o zvolení, ratione materiae obmedzená na spory, „ktoré prípadne vzniknú na základe [aktu z roku 1976], nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje“.