natgillin/translations-raw huggingface dataset:
To that end, DAI provided the security required by that provision, equal to 110% of the amount of the aid, in the form of a bond issued by Assicuratrice Edile SpA (‘Assedile’) in favour of AIMA.
Na tento účel DAI zriadil zábezpeku predpísanú týmto ustanovením zodpovedajúcu 110 % sumy tejto pomoci prostredníctvom poistky vydanej Assicuratrice Edile SpA (ďalej len „Assedile“) v prospech AIMA.
On 10 August 1983, AIMA paid the advance requested to DAI in accordance with Article 11.
Dňa 10. augusta 1983 AIMA v súlade s článkom 11 pristúpila k úhrade požadovaného preddavku v prospech DAI.
Due to financial difficulties, DAI failed to pay, either in full or in part, the producers, including the Cantine, who had delivered wine for distillation.
Z dôvodu finančných problémov sa DAI zdržal úhrady, podľa prípadu úplnej alebo čiastočnej, v prospech výrobcov, teda aj výrobcov vína v prejednávanej veci, ktorí dodali víno určené na destiláciu.
In October 1983 DAI applied for administration under Italian bankruptcy law.
V októbri 1983 DAI požiadal o povolenie konania o nútenej správe upravenej talianskou konkurznou legislatívou.
As the court to which the matter was subsequently referred, the Tribunale di Oristano (District Court, Oristano) (Italy), granted that application, DAI suspended all its payments, including those still owed to the producers who had delivered wine to it.
Vo veci konajúci súdny orgán, konkrétne Tribunale d’Oristano (Taliansko) vyhovel tejto žiadosti a DAI pozastavil všetky svoje platby vrátane tých, ktoré boli dlžné výrobcom, ktorí mu dodali víno.
AIMA requested DAI to reimburse the Community aid, less the sums duly paid to the abovementioned producers, on the ground that DAI had not supplied it, within the timelimit laid down in Article 9(2) of Regulation No 2499/82, with proof that
AIMA žiadala DAI o vrátenie pomoci Spoločenstva, odrátajúc sumy riadne uhradené vyššie uvedeným výrobcom z dôvodu, že DAI jej nepredložil v lehote určenej článkom 9 ods. 2 nariadenia č. 2499/82 dôkaz o úhrade minimálnej nákupnej ceny
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS it had paid the other producers the minimum buyingin price for wine within the period of 90 days after the entry into the distillery laid down in Article 9(1) thereof.
vína ostatným výrobcom v lehote 90 dní po dodaní do liehovaru uvádzanej člán -kom 9 ods. 1 tohto nariadenia.
As DAI did not reimburse that aid, AIMA applied to Assedile for payment of the security.
Z dôvodu nevrátenia tejto pomoci zo strany DAI AIMA žiadala Assedile o úhradu sumy zábezpeky.
At the request of DAI, the Pretore di Terralba (Magistrate’s Court, Terralba) (Italy) made an interim order on 26 July 1984 prohibiting Assedile from paying the security to AIMA.
Na návrh DAI vydal Pretore de Terralba (Taliansko) 26. júla 1984 uznesenie o nariadení predbežného opatrenia zakazujúce Assedile vyplatiť zábezpeku AIMA.
It gave DAI a period of 60 days within which to bring an action on the merits of the case.
Určil DAI 60-dňovú lehotu na podanie určovacej žaloby.
It claimed inter alia that that court should declare that the producers were the intended ultimate recipients of the security provided by Assedile, to the extent of the sums still owed to them.
Konkrétne navrhoval, aby predmetný súdny orgán určil, že konečnými adresátmi zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile sú výrobcovia v rozsahu súm zostávajúcich na úhradu v ich prospech.
It maintained that that security was intended to guarantee payment of the minimum buyingin price to producers in proportion to the amount of production delivered in the event of the distiller failing to meet its obligations.
Tvrdil, že zábezpeka bola určená na zaručenie zaplatenia minimálnej nákupnej ceny výrobcom v pomere k dodanej produkcii v prípade nesplnenia si svojich povinností destilátorom.
It proposed that questions concerning the interpretation of the relevant Community regulations should be referred to the Court of Justice for a preliminary ruling.
Navrhoval zaslať Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu uplatniteľných nariadení Spoločenstva.
The Cantine, another wine cooperative and a consortium of wine cooperatives intervened in the proceedings in support of the form of order sought by DAI.
Výrobcovia vína, iné vinohradnícke družstvo a združenie vinohradníckych družstiev boli vedľajšími účastníkmi konania a pripojili sa k tvrdeniu DAI.
They contended that the sums to which the security provided by Assedile related were due to them in proportion to the amount of wine delivered and they therefore sought a ruling from the Tribunale civile di Roma requiring Assedile to pay them the outstanding amounts of the debts owed to them by DAI, and, in the alternative, a ruling requiring AIMA to pay them those sums.
Tvrdili, že sumy predstavujúce predmet zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile im patria v pomere podľa dodaného vína, a žiadali preto Tribunale civile di Roma, aby zaviazal Assedile vyplatiť im sumu ich pohľadávok neuhradených zo strany DAI a subsidiárne zaviazať k úhrade týchto súm AIMA.
Meanwhile, by judgment of 27 February 1986, the Tribunale di Oristano declared DAI insolvent.
Medzičasom rozhodnutím z 27. februára 1986 Tribunale d’Oristano vyhlásil konkurz na majetok DAI.
In its judgment of 27 January 1989, the Tribunale civile di Roma held essentially that the claims put forward by the cooperatives intervening in support of DAI were unfounded, stating in particular that Regulation No 2499/82 was easy to interpret,
Vo svojom rozsudku z 27. januára 1989 Tribunale civile di Roma v podstate stanovil, že požiadavky družstiev v postavení vedľajších účastníkov konania na podporu DAI sú bezpredmetné, a najmä konštatoval, že nariadenie č. 2499/82 je jednoduché vyložiť
2008 — CASE C-51/05 P like the contractual clauses concerning the security provided by Assedile in favour of AIMA, and that therefore it was not necessary to refer a question to the Court of Justice for a preliminary ruling.
2008 — VEC C-51/05 P rovnako ako zmluvné ustanovenia týkajúce sa zábezpeky poskytnutej prostredníctvom Assedile v prospech AIMA a z tohto dôvodu nie je potrebné predložiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.
Having ruled out any alleged right of those cooperatives to receive the amount of the security provided by Assedile, the Tribunale civile di Roma held that DAI’s insolvency proceedings constituted the appropriate framework within which the cooperatives could obtain payment of their debts.
Po tom, ako vylúčil akýkoľvek údajný nárok týchto družstiev na získanie sumy zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile, Tribunale civile di Roma rozhodol, že konkurzné konanie DAI predstavuje vhodný rámec, v ktorom tieto družstvá môžu získať svoje pohľadávky.
On 27 September 1989 the Cantine, with the exception of Cantina sociale del Vermentino Soc. Coop. arl Monti-Sassari, appealed against that judgment to the Corte d’appello di Roma (Court of Appeal, Rome) (Italy).
Dňa 27. septembra 1989 výrobcovia vína s výnimkou Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari napadli tento rozsudok odvolaním na Corte d’appello di Roma (Taliansko).
By judgment of 19 November 1991 that court held that the appeal was inadmissible on the grounds that the applicants had notified lodgement of the appeal, not to DAI’s official receiver, but to DAI itself, which was then in insolvency, and that they had not subsequently effected proper notification within the timelimit imposed on them.
Rozsudkom z 19. novembra 1991 tento odvolací súd posúdil odvolanie ako neprípustné z dôvodu, že odvolatelia riadne neoznámili podanie odvolania súdnemu správcovi DAI, ale samotnému DAI v tom čase v konkurze, a že následne neopakovali oznámenie riadne v lehote, ktorá im bola určená.
In the meantime, on 16 January 1990, Assedile paid the sums owing to AIMA.
V tom období, 16. januára 1990, Assedile zaplatil dlžné sumy AIMA.
The Cantine duly registered their claims among DAI’s liabilities in the context of the insolvency proceedings that had been brought against it and, at the conclusion of those proceedings in 2000, took part in the distribution of assets as preferential creditors.
Výrobcovia vína pristúpili v rámci prebiehajúceho konkurzného konania riadne k zápisu svojich pohľadávok ako pasív DAI a na základe tohto konania sa v roku 2000 podieľali na rozvrhu ako prednostní veritelia.
Under that distribution they obtained payment of 39% of the acknowledged debts owed to them by DAI.
Počas tohto rozvrhu dostali výplatu svojich uznaných pohľadávok voči DAI v pomere 39 % sumy svojich pohľadávok.
By letter of 22 January 1996 the Cantine called on AIMA to honour the debts owed to them by DAI, contending that AIMA had benefited from unjust enrichment through receipt of the security provided by Assedile.
Listom z 22. januára 1996 výrobcovia vína žiadali AIMA zaplatiť pohľadávky, ktoré mali voči DAI, tvrdiac, že AIMA sa prijatím zábezpeky poskytnutej prostredníctvom Assedile bezdôvodne obohatila.
AIMA rejected that complaint, pointing out that it was entitled to the security and that the producers had no right
AIMA odmietla túto požiadavku, poznamenajúc, že zábezpeka jej patrí a že výrobcovia nedisponujú proti nej žiadnym priamym nárokom
On 16 February 1996, the Cantine brought an action before the Tribunale civile di Cagliari (Civil District Court, Cagliari) (Italy), against AIMA on the ground of unjust enrichment, which was, however, subsequently stayed in order to enable the parties to reach an amicable agreement.
na vymáhanie pohľadávok, ktoré majú voči DAI. Dňa 16. februára 1996 výrobcovia vína podali na Tribunale civile v Cagliari (Taliansko) proti AIMA žalobu o vydanie bezdôvodného obohatenia; toto konanie však bolo následne prerušené na účely mimosúdnej dohody účastníkov konania.
On 13 November 1996 the Cantine lodged a complaint with the Commission in which they alleged that AIMA had infringed Community legislation, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission, inter alia, to call on AIMA and the Italian Republic to pay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/1983 wine year.
Dňa 13. novembra 1996 výrobcovia vína zaslali sťažnosť Komisii, v ktorej ohlasovali údajné porušenie právneho poriadku Spoločenstva zo strany AIMA, konkrétne nariadenia č. 2499/82, a najmä žiadali, aby Komisia vyzvala AIMA a Taliansku republiku vyplatiť im sumy, ktoré nedostali z dôvodu pomoci Spoločenstva pre vinohradnícku zberovú kampaň 1982/1983.
By letter of 25 June 1997, the Commission indicated to the Cantine that Assedile had paid the amount of security provided by it, plus interest, to AIMA on 16 January 1990.
Listom z 25. júna 1997 Komisia výrobcom vína oznámila, že Assedile uhradila AIMA sumu zábezpeky zvýšenú o úroky 16. januára 1990.
Subsequently, by letter of 8 December 1997, it informed them of the fact that AIMA had redeemed that security in February 1991 and had entered that amount into the accounts of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in the course of the 1991 financial year.
Následne listom z 8. decembra 1997 ich informovala o tom, že AIMA inkasovala túto zábezpeku vo februári 1991 a že započítala túto sumu v prospech Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) za rozpočtový rok 1991.
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Listom z 23. januára 1998 doručeným Komisii 5. februára 1998 výrobcovia vína žiadali túto inštitúciu, aby im vyplatila sumu zodpovedajúcu sume pohľadávok, ktoré mali voči DAI z dôvodu, že zábezpeka získaná AIMA bola vrátená EPUZF-u.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.
Zdôrazňovali, že z účelu nariadenia č. 2499/82 smerujúceho k zvýhodneniu výrobcov vína vyplýva, že títo majú byť považovaní za skutočných a výlučných adresátov pomoci uvádzanej týmto nariadením.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Dir -ectorate-General for Agriculture, which reached the Cantine on 14 August 1998, the Commission rejected that request.
Listom z 31. júla 1998 podpísaným generálnym riaditeľom Generálneho riaditeľstva Komisie pre poľnohospodárstvo a doručeným výrobcom vína 14. augusta 1998 Komisia odmietla túto požiadavku.
It maintained that, in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller in order to enable it to offset the high buyingin price of the wine.
Zdôraznila, že v danom prípade má z pomoci prospech v prvom rade destilátor, aby sa mu umožnilo kompenzovať zvýšenú nákupnú cenu vína.
The security was provided by Assedile for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
Zábezpeka bola zriadená prostredníctvom Assedile v prospech AIMA a výrobcovia si nemôžu uplatňovať žiadny nárok na svoju sumu.
In that letter, the Commission also pointed out that the approval by AIMA of the contracts entered into between the Cantine and DAI did not alter the private-law nature of those contracts, with the result that the Commission’s alleged obligations towards the applicants were of a noncontractual nature.
V tom istom liste Komisia okrem iného poznamenala, že schválenie zmlúv uzavretých medzi výrobcami vína a DAI zo strany AIMA nemenilo súkromnoprávnu povahu týchto zmlúv tak, aby tvrdené povinnosti Komisie voči výrobcom vína boli mimozmluvnej povahy.
Consequently, any action against the Community was henceforth timebarred, under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the amount of the security provided by Assedile was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Následne akákoľvek žaloba proti Európskemu spoločenstvu o sumu zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile, ktorá bola vyplatená AIMA 16. januára 1990 a vrátená EPUZF-u za rozpočtový rok 1991, by od tejto chvíle bola premlčaná podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 12 October 1998, the Cantine brought an action seeking, first, annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), second, a declaration that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid to the Cantine which should have been paid to them by DAI was an unlawful failure to act contrary to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) and, third, an order that the Commission pay to the Cantine, on the ground of unjust enrichment and/or pursuant to Article 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC), compensation equivalent to the outstanding amounts owed to them by DAI.
Výrobcovia vína návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. októbra 1998 podali žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie smerujúce po prvé k zrušeniu listu Komisie z 31. júla 1998 na základe článku 173 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 230 ES) a po druhé k určeniu nečinnosti uvedenej inštitúcie v rozpore s článkom 175 Zmluvy ES (teraz článok 232 ES), ktorá sa prejavila neprijatím rozhodnutia týkajúceho sa poskytnutia pomoci Spoločenstva v prospech výrobcov vína, ktorá im mala byť poskytnutá zo strany DAI, a po tretie k zaviazaniu Komisie, či už z titulu vydania bezdôvodného obohatenia a/alebo uplatnením článku 178 Zmluvy ES (teraz článku 235 ES), nahradiť škody výrobcom vína v sume zodpovedajúcej sumám ich neuhradených pohľadávok voči DAI.
The Commission contended that the action should be dismissed as being inadmissible and, in the alternative, as unfounded.
Komisia navrhuje odmietnuť žalobu ako neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú.
By the judgment under appeal, the Court of First Instance, in paragraphs 80 and 83 thereof respectively, dismissed as inadmissible the Cantines’ requests for annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 and for a declaration that the Commission had unlawfully failed to act.
Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa v bodoch 80 a 83 odmietol ako neprípustné návrhy výrobcov vína smerujúce k zrušeniu listu Komisie z 31. júla 1998 a určeniu nečinnosti inštitúcie.
It also rejected, in paragraph 84 of that judgment, the request that the Court find against the Commission on the basis of unjust enrichment.
V bode 84 napadnutého rozsudku rovnako odmietol návrh smerujúci k zaviazaniu Komisie vydať bezdôvodné obohatenie.
On the other hand, the Court of First Instance found, in paragraph 150 of the judgment under appeal, that the claim for compensation under Article 235 EC was admissible and held, in paragraph 1 of the operative part of the judgment, that ‘[t]he Commission is required to make good the damage sustained by the [Cantine] following the bankruptcy of [DAI], as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation [No 2499/82], payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.’
Naopak Súd prvého stupňa v bode 150 napadnutého rozsudku rozhodol, že návrh na náhradu škody podľa článku 235 ES je prípustný a v bode 1 výroku uvedeného rozsudku určil, že „Komisia je povinná nahradiť škodu utrpenú [výrobcami vína] v dôsledku konkurzu na majetok [DAI], z dôvodu neexistencie mechanizmu spôsobilého zabezpečiť v režime zriadenom článkom 9 nariadenia [č. 2499/82] vyplatenie pomoci Spoločenstva uvádzanej týmto nariadením predmetným výrobcom“.
In particular, with regard to the admissibility of the claim under Article 235 EC, the Court of First Instance, in the context of the plea raised by the Commission alleging that the proceedings against the Community for noncontractual liability were timebarred, first stated, in paragraph 129 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down by Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not begin to run before all the requirements governing the obligation to make good the damage had been satisfied, namely the existence of unlawful conduct on the part of the Community institutions, the fact of the damage alleged and the existence of a causal link between that conduct and the damage claimed.
Osobitne, pokiaľ ide o prípustnosť návrhu predloženého podľa článku 235 ES, Súd prvého stupňa v rámci žalobného dôvodu predloženého Komisiou a založeného na premlčaní žalôb o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva najprv v bode 129 napadnutého rozsudku pripomenul, že premlčacia lehota uvádzaná v článku 46 Štatútu Súdneho dvora by nemohla začať plynúť predtým, ako by boli splnené všetky podmienky, ktorými je podmienená povinnosť náhrady, t. j. existencia nezákonného postupu inštitúcií Spoločenstva, existencie tvrdenej škody a existencie kauzálnej súvislosti medzi týmto postupom a uvádzanou škodou.
The Court of First Instance then stated, in paragraph 130 of the judgment under appeal, that in cases in which the Community’s liability stemmed from a legislative measure, as in this instance, the limitation period could not begin to run before the injurious effects of the measure had been produced and hence before the time at which the persons concerned had suffered certain damage.
Následne Súd prvého stupňa v bode 130 uvedeného rozsudku upresnil, že v danom prípade, v ktorom ide o situáciu, kde zodpovednosť Spoločenstva vyplýva z normatívneho aktu, premlčacia lehota by nemohla začať plynúť predtým, ako by vznikli škodlivé dôsledky tohto aktu, a teda pred momentom, keď dotknuté osoby utrpeli určitú škodu.
The Court of First Instance then held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that, in the case under examination, the limitation period had begun to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid had been suffered for certain by the Cantine.
V bode 131 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že v danom prípade premlčacia lehota začala plynúť od momentu, keď bola výrobcami vína škoda vyplývajúca z úplnej alebo čiastočnej absencie úhrady pomoci Spoločenstva utrpená určitým spôsobom.
It observed, in paragraph 132 thereof, that it was not disputed in the case that the last deliveries of wine by the Cantine took place in March 1983 and that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine under Article 9(1) of Regulation No 2499/82 not later than 90 days after the entry of the wine into the distillery, that is to say, not later than the end of June 1983.
V bode 132 uvedeného rozsudku uviedol, že v danom prípade nie je napádané, že posledné dodávky vína výrobcami vína boli dodané v marci 1983 a že minimálna nákupná cena vína im mala byť vyplatená DAI podľa článku 9 ods. 1 nariadenia č. 2499/82 najneskôr 90 dní po dodaní vína do liehovaru, t. j. na konci júna 1983.
In paragraph 133 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held, however, that, in the specific circumstances of the case, the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 due to the total or partial absence of payment of the minimum buyingin price within the timelimit laid down could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable from that date on.
V bode 133 napadnutého rozsudku však Súd prvého stupňa rozhodol, že za osobitných podmienok tohto konania škoda utrpená výrobcami vína na konci júna 1983 pre čiastočnú alebo úplnú absenciu vyplatenia minimálnej nákupnej ceny v predpísaných lehotách nemôže byť považovaná za škodu majúcu v uvedený dátum presnú povahu, teda ako škodu bezprostrednú a predvídateľnú.
The Court of First Instance added, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take account of the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by means of that security before a national court.
Súd prvého stupňa v bodoch 136 a 145 napadnutého rozsudku doplnil, že na účely posúdenia určitej povahy škody je potrebné zobrať do úvahy konania, ktoré začala DAI na talianskych súdoch, týkajúce sa špecificky druhu zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile so zohľadnením zložitosti systému zavedeného nariadením č. 2499/82 a výnimočných okolností prejednávanej veci, za ktorých bolo pre opatrný a dobre informovaný podnikateľský subjekt mimoriadne zložité pred začatím uvedených konaní kalkulovať s tým, že nebude môcť získať úhradu predmetnej pomoci z uvedenej zábezpeky prostredníctvom vnútroštátneho súdu.
In paragraph 146 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that, in the case before it, the beneficiary of the security provided by Assedile was not finally decided by the national courts until after the Corte suprema di Cassazione had delivered its judgment on 28 November 1994 and that, therefore, the damage suffered by the Cantine could not have been certain before that date.
V bode 146 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že v prejednávanej veci príjemca zábezpeky zriadenej prostredníctvom Assedile bol talianskymi súdmi konečným spôsobom určený až rozsudkom Corte suprema di cassazione z 28. novembra 1994 a že následne škoda utrpená výrobcami vína nemohla byť pred týmto dňom konečným spôsobom určená.