natgillin/translations-raw huggingface dataset:
An example of this is provided by N. A taxpayer holding shares who becomes liable, simply by reason of transfer of his residence abroad, to taxation of increases in value which have not yet been realised, whereas, if he were to remain in the territory of the Member State of which he is a national, increases in value would become taxable only when, and to the extent that, they are actually realised, is deterred from exercising his right to freedom of movement.
Príklad takejto situácie nájdeme vo veci N, už citovanej. Daňovník, majiteľ obchodného podielu, ktorý sa stal len z dôvodu presunu svojho bydliska do zahraničia osobou zodpovednou za zaplatenie dane zo zatiaľ nedosiahnutých výnosov, hoci ak by mal naďalej bydlisko na území členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, zdaniteľné by boli iba jeho skutočne dosiahnuté výnosy, je odradený od uplatnenia svojho práva na slobodný pohyb.
The Court acknowledged that the national provisions at issue pursued an objective in the general interest in that they allocated the power to tax between Member States on the basis of the territoriality principle, thereby avoiding cases
Výročná správa 2006
While that legislation is not specically directed at non-residents, the latter are more likely to own a home outside national territory than resident citizens and are also more often than not nationals of other Member States.
Súdny dvor práva nerezidentov, sú to práve oni, ktorí častejšie ako rezidenti vlastnia domy nachádzajúce sa mimo vnútroštátneho územia a sú to tiež najčastejšie štátni príslušníci iných členských štátov.
The less favourable treatment accorded to them is consequently contrary to Article 39 EC.
Zaobchádzanie, ktoré sa na nich vzťahuje, je preto v rozpore s článkom 39 ES.
In Case C-386/04 Centro di Musicologia Walter Stauer (judgment of 14 September 2006, not yet published in the ECR), the Court was asked whether a Member State may treat a non-resident foundation which satises the conditions in that State for recognition as a charity less favourably than a resident foundation of the same kind.
Vo veci Centro di Musicologia Walter Stauer (rozsudok zo 14. septembra 2006, C-386/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), bola Súdnemu dvoru položená otázka, či členský štát môže zaobchádzať s nadáciou nerezidentom, ktorá spĺňa podmienky tohto štátu v súvislosti s uznaním verejnej prospešnosti, menej priaznivo ako sa nadáciou rezidentom rovnakého typu.
The Court pointed out that, while Article 58 EC authorises the Member States to accord dierent fiscal treatment to non-resident taxpayers, it prohibits, however, measures constituting a means of arbitrary discrimination or a disguised restriction on the free movement of capital.
Hoci článok 58 ES umožňuje členským štátom uplatniť na daňovníkov nerezidentov iné daňové zaobchádzanie, Súdny dvor pripomína, že tento článok zakazuje opatrenia predstavujúce prostriedok pre svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu.
Accordingly, dierent treatment of foundations with unlimited tax liability — which resident foundations have — and those with limited liability — which non-resident foundations have — is permissible only if it concerns situations which are not objectively comparable or is justied by overriding reasons in the general interest. Foreign foundations recognised as having charitable status in their Member State of origin which satisfy the requirements imposed for that purpose by the law of another Member State and whose object is to promote the very same interests of the general public as those promoted in the latter State are in a situation comparable to that of resident foundations of the same kind.
Za týchto podmienok je rozdiel v zaobchádzaní medzi nadáciami s neobmedzenou daňovou povinnosťou – čo je prípad nadácií rezidentov – a nadáciami s obmedzenou daňovou povinnosťou – čo je prípad nadácií nerezidentov – prípustný len ak sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo je odôvodnený naliehavým dôvodom verejného záujmu.V tejto súvislosti sa zahraničné nadácie, ktoré ich členský štát pôvodu uznáva za verejne prospešné, ktoré spĺňajú podmienky stanovené na tento účel právnou úpravou iného členského štátu a ktorých účelom je podpora tých istých záujmov spoločnosti, ako sú záujmy presadzované v tomto inom členskom štáte, nachádzajú v porovnateľnej situácii, ako je situácia nadácií rezidentov rovnakého druhu.
In the absence of justication, unfavourable treatment of non-resident foundations is consequently contrary to Community law.
Keďže nepriaznivé zaobchádzanie nadácií nerezidentov nie je odôvodnené, je v rozpore s právom Spoločenstva.
In FKP Scorpio Konzertproduktionen, the Court was once again confronted with the question of the deductibility of business expenses incurred by a non-resident provider of services.
Vo veci FKP Scorpio Konzertproduktionen, už citovanej, bol Súdny dvor znova konfrontovaný s otázkou odpočítateľnosti prevádzkových nákladov vynaložených poskytovateľom služieb nerezidentom.
With regard to business expenses directly linked to the economic activity that has generated the taxable income, residents and non-residents are in a comparable situation.
Pokiaľ ide o prevádzkové náklady priamo súvisiace s hospodárskou činnosťou, z ktorej vznikli zdaniteľné príjmy, nachádzajú sa rezidenti aj nerezidenti v porovnateľných situáciách.
The Court had therefore held in Case C-234/01 Gerritse [2003] ECR I-5933 that a national provision which refuses to allow non-residents to deduct business expenses, where residents are allowed to do so, risks operating mainly to the detriment of nationals of other Member States and therefore constitutes indirect discrimination contrary to the Treaty.
Súdny dvor už v rozsudku Gerritse (rozsudok z 12. júna 2003, C-234/01, Zb. s. I-5933) rozhodol, že pri vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nerezidentom odmieta odpočet prevádzkových nákladov priznaný rezidentom existuje riziko jej fungovania hlavne na úkor štátnych príslušníkov iných členských štátov a táto úprava preto predstavuje nepriamu diskrimináciu v rozpore so Zmluvou.
Here, the Court held that it was also contrary to the Treaty for national legislation not to allow business expenses to be taken into account in the very procedure for retention of tax at source but only in a subsequent refund procedure.
Súdny dvor v tomto rozsudku rozhodol, že vnútroštátna právna úprava neumožňujúca zohľadnenie prevádzkových nákladov v rámci samotného konania o zrážkach dane pri zdroji, ale len v rámci následného konania o vrátení dane, je tiež v rozpore so Zmluvou.
Lastly, in Case C-520/04 Turpeinen (judgment of 9 November 2006, not yet published in the ECR) the Court held that Article 18 EC, relating to freedom of movement of citizens of the Union, is infringed by legislation of a Member State under which a retirement pension paid by an institution of that State to a non-resident is taxed, in certain cases, more heavily than a pension paid to a resident would be, where that pension constitutes all or nearly all of the non-resident’s income.
Vývoj a činnosť podmieňujúce registráciu advokáta, ktorý svoju profesijnú kvalikáciu získal v inom členskom štáte, predchádzajúcou kontrolou jeho znalosti troch ociálnych jazykov štátu, sú v rozpore so smernicou o výkone právnického povolania na základe profesijného titulu domovskej krajiny.14Súdny dvor upresnil, že predloženie osvedčenia, ktoré potvrdzuje registráciu v domovskom členskom štáte v súlade s článkom 3 tejto smernice predstavuje jedinú podmienku, ktorej sa má podriadiť registrácia v hostiteľskom členskom štáte, umožňujúca dotknutej osobe vykonávať v ňom činnosť na základe profesijného titulu jej domovskej krajiny.
In such a case, the situation of a non-resident taxpayer is, so far as concerns income tax, objectively comparable to that of a resident taxpayer.
Súdny dvor usúdil, že nebola zabezpečená dostatočná záruka nestrannosti, keďže rozhodnutia o zamietnutí registrácie v prejednávanej veci podliehali kontrole orgánom zloženým výlučne – na prvom stupni – alebo zväčša – v odvolacom konaní – z advokátov dotknutého členského štátu a kasačná sťažnosť umožňuje len súdne overenie právneho, a nie skutkového stavu.
With regard to freedom of establishment, the Court held in two parallel cases, one of which (Case C-506/04 Wilson) resulted from a reference for a preliminary ruling while the other (Case C-193/05 Commission v Luxembourg) was an action for failure to full obligations (judgments of 19 September 2006, neither yet published in the ECR), that the provisions of Luxembourg law making the registration of lawyers who have obtained their professional qualication in another Member State subject to a prior test to establish prociency in the three national languages were incompatible with the directive on practice of the profession of lawyer under the home-country professional title 14.
Napokon, pokiaľ ide o slobodné poskytovanie služieb Súdny dvor vo veci Fidium Finanz (rozsudok z 3. októbra 2006, C-452/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, vyžadujúca na výkon činnosti poskytovania úverov na území daného štátu spoločnosťou usadenou v treťom štáte predchádzajúce povolenie, a podmieňujúca vydanie tohto povolenia existenciou ústredia alebo pobočky tejto spoločnosti na vnútroštátnom území, je v súlade s právom Spoločenstva.
The Court explained that presentation of a certicate attesting to registration in the home Member State, in accordance with Article 3 of the directive, is the only condition to which registration in the host Member State may be subject, enabling the person concerned to practise in the latter State under his home-country professional title.
Keďže spoločnosť so sídlom v treťom štáte sa nemôže, na rozdiel od voľného pohybu kapitálu, dovolávať slobodného poskytovania služieb, Súdny dvor sa snažil určiť, na ktorú z týchto základných slobôd sa viaže predmetná činnosť.
In Wilson, the Court also found that the Luxembourg legislation was not compatible with Article 9 of the directive under which, where a decision is made refusing registration, a remedy must be available before a court or tribunal in accordance with the provisions of domestic law.
V tejto súvislosti konštatoval, že v zásade spadá do pôsobnosti jednej i druhej.
The Court considered that a sucient guarantee of impartiality was not ensured since in the case in point decisions refusing registration were subject to review by a body composed exclusively — at first instance — or for the most part — on appeal — of national lawyers, and an appeal to the Court of Cassation enabled judicial review of the law only and not the facts.
S odvolaním sa na niekoľko precedensov Súdny dvor konštatoval, že v podobnom prípade je potrebné skúmať, do akej miery je ovplyvnený výkon týchto slobôd a či za okolností, aké sú vo veci samej, je jedna z nich úplne sekundárna vo vzťahu k druhej a možno ju k nej priradiť.
As regards, finally, freedom to provide services, in Case C-452/04 Fidium Finanz (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR) the Court held that Community law does not preclude national legislation under which the granting of credit on national territory by a company established in a non-member country is subject to prior authorisation and such authorisation can be granted only if that company has its central administration or a branch on national territory.
Ak je tomu tak, preskúmanie dotknutého opatrenia sa v zásade uskutočňuje len vo vzťahu k jednej z týchto dvoch slobôd.
Since the freedom to provide services, unlike the free movement of capital, cannot be relied upon by a company established in a non-member country, the Court sought to determine which of these fundamental freedoms related to the activity in question.
V prejednávanej veci Súdny dvor usúdil, že režim predchádzajúceho povolenia zasahuje prevažne do slobodného poskytovania služieb, pričom požiadavka stáleho usadenia sa predstavuje pravý opak tejto slobody.
It found in this regard that that activity was in principle covered by both of them.
Naopak, prípadné obmedzujúce účinky tejto právnej úpravy na voľný pohyb kapitálu sú len nevyhnutným následkom obmedzenia uloženého vo vzťahu k poskytovaniu služieb.
Relying on a series of precedents, the Court stated that in such cases it is necessary to consider to what extent the exercise of those freedoms is aected and
V oblasti sociálneho zabezpečenia upriamujeme pozornosť na tri rozsudky týkajúce sa výkladu nariadenia č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
Court of Justice whether, in the circumstances of the main proceedings, one of them is entirely secondary in relation to the other and may be considered together with it.
Súdny dvor na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, v znení zmien a doplnení15.
Where that is the position, the measure at issue is in principle examined in relation to only one of those two freedoms.
Po prvé, v rámci oblasti, ktorá sa niekedy nazýva„voľný pohyb pacientov“, upozorňujeme na dôležitý rozsudok zo 16. mája 2006 vo veci Watts (C-372/04, Zb. s. I-4325).
By contrast, any restrictive eects of such rules on the free movement of capital are merely an inevitable consequence of the restriction imposed on the provision of services.
Článok 22 ods. 2 druhý pododsek nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že príslušná inštitúcia nemôže pacientovi odmietnuť povolenie odchodu do iného členského štátu za účelom ošetrenia (teda v praxi formulár E112) „keď nemôže byť dotknutej osobe poskytnuté takéto ošetrenie v čase zvyčajne potrebnom pre obdržanie tejto starostlivosti na území členského štátu, kde má bydlisko, s ohľadom na jej súčasný zdravotný stav alebo pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia“.
With regard to social security, attention is drawn to three judgments relating to the interpretation of Regulation (EEC) No 1408/71 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended 15.
Keďže nemocničná starostlivosť je v rámci NHS v zásade bezodplatná, ale podlieha poradovníkom na liečbu, ktoré sú relatívne dlhé v prípade menej urgentnej liečby, vyvstáva otázka, do akej miery je prípustné zohľadniť čakacie doby v členskom štáte bydliska na posúdenie „času zvyčajne potrebného pre obdržanie starostlivosti“ uvedeného v článku 22 predmetného nariadenia.
First of all, in the context of what is sometimes called ‘the free movement of patients’, the important judgment delivered in Case C-372/04 Watts [2006] ECR I-4325 is to be noted.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, uznajúc legitímnosť poradníkov na liečbu, že aby mohla príslušná inštitúcia zákonne odmietnuť súhlas z dôvodu vyplývajúceho z existencie čakacej doby, musí preukázať, že táto doba neprekračuje prijateľnú dobu so zreteľom na objektívne lekárske posúdenie klinických potrieb dotknutej osoby s ohľadom na stav choroby, zdravotné záznamy a pravdepodobný ďalší vývoj ochorenia, stupeň bolesti a/alebo charakter postihnutia v čase žiadosti o súhlas.
Here, the Court was required to consider the National Health Service (NHS) in the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland in the light of Article 22 of Regulation (EEC) No 1408/71 and of Article 49 EC.
Súdny dvor doplnil, že čakacie doby musia byť určované pružne a dynamicky, aby bolo možné prehodnotiť čakaciu dobu v závislosti od prípadného zhoršenia zdravotného stavu pacienta.
The second subparagraph of Article 22(2) of Regulation (EEC) No 1408/71 provides that the competent institution may not refuse a patient authorisation to go to another Member State to receive treatment there (that is to say, in practice, refuse to issue an E112 form) ‘where he cannot be given such treatment within the time normally necessary for obtaining the treatment in question in the Member State of residence taking account of his current state of health and the probable course of his disease’.
Pokiaľ ide o slobodné poskytovanie služieb, Súdny dvor rozhodol, že článok 49 ES sa uplatní na situáciu, v ktorej osoba, ktorej zdravotný stav vyžaduje nemocničnú starostlivosť, odíde do iného členského štátu a dostane tam predmetnú starostlivosť za odplatu, nezávisle od spôsobu fungovania vnútroštátneho systému, do ktorého táto osoba patrí a od ktorého sa neskôr požaduje prevzatie nákladov na tieto výkony.
Hospital treatment is free under the NHS but subject to some quite lengthy waiting lists for the least urgent treatment, and the question thus arose as to the extent to which it is permitted to take account of waiting times in the State of residence when assessing the‘time normally necessary for obtaining the treatment’, as referred to in Article 22 of the regulation.
Súdny dvor ďalej konštatoval, že vnútroštátny systém, ako je NHS, ktorý podmieňuje prevzatie nákladov nemocničnej starostlivosti dostupnej v inom členskom štáte predchádzajúcim súhlasom, hoci bezplatné získanie výkonov dostupných v rámci tohto systému nezávisí od takéhoto súhlasu, predstavuje prekážku slobodnému poskytovaniu služieb.
While the Court acknowledged the legitimacy of a system of waiting lists, it held that, in order to be entitled to refuse authorisation on a ground related to waiting time, the competent institution must establish that the waiting time does not exceed the period which is acceptable having regard to an objective medical assessment of the clinical needs of the person concerned in the light of his medical condition and the history and probable course of his illness, the degree of pain he is in and/or the nature of his disability at the time when the authorisation is sought.The Court added that the setting of waiting times should be carried out flexibly and dynamically, so that they may be reconsidered in the light of any deterioration in the patient’s state of health.
Toto obmedzenie síce môže byť odôvodnené požiadavkami plánovania, ktoré majú zabezpečiť dostatočný a stály prístup k vyváženému rozsahu nemocničnej starostlivosti vysokej kvality, kontrolovať náklady a zabrániť akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi.
Regarding the freedom to provide services, the Court ruled that Article 49 EC applies where a person whose state of health necessitates hospital treatment goes to another Member State and there receives the treatment in question for consideration, regardless of the way in which the national system with which that person is registered and from which reimbursement of the cost of those services is subsequently sought operates.
Súdny dvor však pripomenul, že je potrebné, aby podmienky poskytnutia takého súhlasu boli odôvodnené s ohľadom na predmetné požiadavky a aby spĺňali požiadavku proporcionality.
It then found that a national system, such as that under the NHS, where prior authorisation is a prerequisite for the
Čo sa v tejto súvislosti týka poradníkov na liečbu, upravených v rámci NHS, Súdny dvor konštatoval, že, pokiaľ sa ukáže, že doba vyplývajúca z takých poradovníkov prekračuje v dotknutom jednotlivom prípade časový limit, ktorý je lekársky odôvodnený, príslušná inštitúcia nemôže odmietnuť súhlas na základe existencie týchto
Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EC) No 118/97 of 2 December 1996 (OJ L 28, 30.1.1997, p. 1).
Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003 s. 3).
In this connection, the Court stated with regard to the waiting lists envisaged under the NHS that, where the delay arising from such waiting lists appears to exceed in the individual case concerned a medically acceptable period, the competent institution may not refuse authorisation on the basis of the existence of those waiting lists, an alleged distortion of the normal order of priority of the cases to be treated, the fact that treatment under the national system is free of charge, the duty to make available specic funds to reimburse the cost of treatment provided in another Member State and/or a comparison between the cost of that treatment and that of equivalent treatment in the competent Member State.
Vývoj a činnosť poradovníkov, údajného narušenia zvyčajného poradia priorít medzi prípadmi, ktoré sa majú liečiť, bezplatnosti starostlivosti v rámci vnútroštátneho systému, povinnosti vyčleniť osobitné finančné prostriedky na účely prevzatia nákladov na liečbu plánovanú v inom členskom štáte a/alebo porovnania nákladov na túto liečbu s nákladmi na rovnocennú liečbu v príslušnom členskom štáte.
Finally, where treatment cannot be supplied within a medically acceptable period, the national authorities must provide mechanisms for the reimbursement of the cost of hospital treatment in another Member State.
Súdny dvor v tejto súvislosti dospel k záveru, že ak starostlivosť nemôže byť poskytnutá v lekársky prijateľnom čase, vnútroštátne orgány musia upraviť mechanizmy prevzatia nákladov nemocničnej starostlivosti poskytovanej v inom členskom štáte.
Second, the Court held in Case C-466/04 Acereda Herrera (judgment of 15 June 2006, not yet published in the ECR), with regard to the reimbursement of certain costs incurred by a person insured under the social security system of a Member State when receiving, in another Member State, hospital treatment authorised in advance by the insurance institution, that Article 22(1)(c) and (2) and Article 36 of Regulation (EEC) No 1408/71, as amended, do not confer on the insured person the right to be reimbursed by that institution for the costs of travel, accommodation and subsistence which he and any person accompanying him have incurred in the territory of that other Member State, with the exception of the costs of accommodation and meals in hospital for the insured person himself.
Po druhé Súdny dvor vo veci Acereda Herrera (rozsudok z 15. júna 2006, C-466/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) týkajúcej sa prevzatia určitých nákladov vynaložených poistencom v systéme sociálneho zabezpečenia členského štátu z dôvodu nemocničnej liečby v inom členskom štáte, ktorá bola vopred povolená poisťovňou, rozhodol, že článok 22 ods. 1 písm. c) a ods. 2, ako aj článok 36 nariadenia č. 1408/71, v znení zmien a doplnení, nepriznávajú tomuto poistencovi nárok na to, aby mu poisťovňa nahradila cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené na území tohto členského štátu ním samým a osobou, ktorá ho sprevádzala, s výnimkou ubytovacích a stravovacích výdavkov poistenca v nemocničnom zariadení.
The Court pointed out that the term ‘cash benets’ in Article 22(1)(c) of the regulation covers the cost of medical services strictly dened and the inextricably linked costs relating to the stay and meals in the hospital, and excludes reimbursement by the competent institution of ancillary costs such as the costs of travel, accommodation and subsistence which the insured person and any person accompanying him have incurred in the territory of that other Member State.
Súdny dvor v tejto súvislosti pripomenul, že pojem „peňažné dávky“ v článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia zahŕňa náklady samotných lekárskych výkonov, ako aj výdavky s nimi neoddeliteľne spojené, ktoré súvisia s pobytom a stravovaním v nemocničnom zariadení, a vylučuje prevzatie vedľajších nákladov zo strany príslušného orgánu, ako sú cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené na území tohto členského štátu poistencom samým a osobou, ktorá ho sprevádza.