natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The company’s complaint against the demand for reimbursement was rejected, and it appealed against that rejection to the College van Beroep voor het bedrijfsleven.
Keďže jeho sťažnosť proti tejto žiadosti na vrátenie bola zamietnutá, vývozca podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na College van Beroep voor het bedrijfsleven.
The latter dismissed the appeal in 1991 without finding it necessary to seek a preliminary ruling from the Court of Justice, on the ground that the goods in question were not covered by the term ‘legs’ within the meaning of the subheading stated in the exporter’s declaration.
Ten roku 1991 odvolanie zamietol bez toho, aby považoval za potrebné položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, z dôvodu, že predmetný tovar nespadal pod pojem „stehná“ v zmysle podpoložky uvedenej vývozcom v colnom vyhlásení.
Relying on a later judgment of the Court of Justice rejecting the view taken by the Netherlands courts (Case C-151/93 Voogd Vleesimport- en export [1994] ECR I-4915), the exporter sought payment of the refunds it had been refused, and the court in which it brought proceedings against the administrative authorities’ fresh refusal of its request referred a question in the above terms to the Court of Justice.
Vývozca s poukazom na neskoršiu judikatúru Súdneho dvora vyvracajúcu riešenie stanovené holandskými súdmi (rozsudok z 5. októbra 1994, Voogd Vleesimport en -export, C-151/93, Zb. s. I-4915) požiadal o vyplatenie vývozných náhrad, ktoré mu boli zamietnuté, a súd, na ktorý bola podaná žaloba proti opätovnému zamietnutiu tejto žiadosti správnym orgánom, preto kladie Súdnemu dvoru už uvedenú otázku.
The Court began by recalling that, in view of the obligation on all the authorities of the Member States to ensure observance of Community law, and also of the retroactive effect inherent in interpretative judgments, a rule of Community law which has been interpreted on the occasion of a reference for a preliminary ruling must be applied by all State bodies within the sphere of their competence, even to legal relationships which arose or were formed before the Court gave its ruling on the request for interpretation.
Súdny dvor na úvod pripomína, že jednak s ohľadom na záväzok, ktorý ukladá všetkým orgánom členských štátov zabezpečovať dodržiavanie práva Spoločenstva, a jednak vzhľadom na spätnú účinnosť, ktorú majú výkladové rozsudky, musí byť pravidlo práva Spoločenstva, ktoré bolo vyložené v konaní o prejudiciálnej otázke, uplatnené všetkými štátnymi orgánmi v rámci ich právomocí, a to aj na právne vzťahy vzniknuté a založené pred vyhlásením rozsudku, ktorým Súdny dvor rozhodol o žiadosti o výklad.
With regard to compliance with that obligation notwithstanding the fact that the national administrative decision has become final before the application for that decision to be reviewed in the light of a preliminary ruling by the Court, account must be taken, said the Court, of the demands of the principle of legal certainty, which is one of the general principles of Community law.
Pokiaľ ide o dodržiavanie tohto záväzku bez ohľadu na konečný charakter vnútroštátneho správneho rozhodnutia, ktoré sa stalo právoplatným pred podaním návrhu na jeho zmenu v dôsledku rozsudku Súdneho dvora o prejudiciálnej otázke, treba podľa Súdneho dvora brať do úvahy požiadavky vyplývajúce zo zásady právnej istoty, ktorá je uvedená medzi všeobecnými zásadami práva Spoločenstva.
In the present case, the Court was able to find a way of reconciling those two requirements by noting, first, that Netherlands law gives administrative bodies the power to reopen a final administrative decision, second, that the decision became final only as a result of a judgment of a national court against whose decisions there is no judicial remedy, third, that that judgment was based on an interpretation of Community law which, in the light of a subsequent judgment of the Court, was incorrect and which was adopted without a question being referred to the Court for a preliminary ruling in accordance with the conditions provided for in the third paragraph of Article 234 EC, and, finally, that the person concerned complained to the administrative body immediately after becoming aware of that judgment of the Court.
V danom prípade Súdny dvor nachádza spôsob zosúladenia týchto dvoch požiadaviek, keď konštatuje, po prvé, že holandské právo priznáva správnemu orgánu možnosť znovu preskúmať právoplatné správne rozhodnutie, po druhé, že toto rozhodnutie je konečné v dôsledku rozsudku vnútroštátneho súdu, proti rozhodnutiam ktorého nemožno podať opravný prostriedok, po tretie, že tento rozsudok vychádzal z výkladu práva Spoločenstva, ktorý sa s ohľadom na neskorší rozsudok Súdneho dvora ukázal ako nesprávny, a ostal zachovaný bez toho, aby Súdnemu dvoru bola položená prejudiciálna otázka za podmienok stanovených v článku 234 ods. 3 ES, a napokon, že dotknutá osoba sa obrátila na správny orgán ihneď potom, ako sa dozvedela o tomto judikáte.
Having summarised the facts of the case in that way, the Court held that, in such circumstances, the administrative body concerned hearing such a request is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an
Súdny dvor potom, ako takto charakterizoval daný prípad, rozhodol, že za týchto okolností dotknutý správny orgán, ktorému bola predložená žiadosť v tomto zmysle, je povinný v súlade so zásadou spolupráce vyplývajúcej z článku 10 ES preskúmať konečné správne rozhodnutie, ktoré je predmetom konania o veci samej a zohľadniť tak výklad príslušného ustanovenia, ktorý medzičasom prijal Súdny dvor.
The serious damage to the aquatic environment of the Étang de Berre, caused principally by hydroelectric discharges from a power station, induced the Commission to bring an action before the Court alleging infringement of the Barcelona Convention of 16 February 1976 and the Athens Protocol of 17 May 1980 for the protection of the Mediterranean Sea against pollution.
Výrazné zhoršenie vodného prostredia tejto vodnej plochy, spôsobené hlavne vypúšťaním vôd z vodnej elektrárne prinútilo Komisiu obrátiť sa na Súdny dvor vo veci porušenia Barcelonského dohovoru z 16. februára 1976 a Aténskeho protokolu zo 17. mája 1980 o ochrane Stredozemného mora pred znečistením.
The Court had first to decide on its own jurisdiction.
Súdny dvor sa najprv vyslovil o svojej vlastnej príslušnosti.
Following on from its decision in Case 12/86 Demirel [1987] ECR 3719, it observed that ‘mixed agreements concluded by the Community, its Member States and nonmember countries have the same status in the Community legal order as purely Community agreements in so far as the provisions fall within the scope of Community competence.
V zmysle judikatúry odvolávajúc sa na vec Demirel (rozsudok z 30. septembra 1987, 12/86, Zb. s. 3719) Súdny dvor pripomína, že „zmiešané dohody uzatvorené Spoločenstvom, jeho členskými štátmi a tretími krajinami majú rovnaké postavenie v právnom poriadku Spoločenstva ako dohody, ktoré sa týkajú výlučne Spoločenstva, pokiaľ ide o ustanovenia patriace do právomoci Spoločenstva.
In ensuring compliance with commitments arising from an agreement concluded by the Community institutions, the Member States fulfil, within the Community system, an obligation in relation to the Community, which has assumed responsibility for the due performance of the agreement’ (paragraphs 25 and 26).
Zabezpečovaním dodržiavania záväzkov vyplývajúcich z dohody uzatvorenej orgánmi Spoločenstva, členské štáty plnia v právnom poriadku Spoločenstva povinnosť voči Spoločenstvu, ktoré prevzalo na seba zodpovednosť za správne vykonávanie dohody“ (body 25 a 26).
Applying that reasoning to the present case, the Court observed that those mixed agreements concern a field in large measure covered by Community law, namely protection of the environment.
Pri uplatňovaní tejto úvahy v danom prípade Súdny dvor poznamenáva, že tieto zmiešané dohody sa týkajú oblasti, ktorá je vo veľkej miere upravená právom Spoločenstva, a tou je ochrana životného prostredia.
Their implementation therefore has a Community dimension.
V dôsledku toho ich vykonávanie spadá do rámca Spoločenstva.
The fact that there is no specific Community legislation on the subject-matter of the action is not material.
Okolnosť, že predmet žaloby nie je predmetom žiadnej osobitnej úpravy Spoločenstva, sa javí ako bezvýznamná.
On the basis of that reasoning, the Court declared that it had jurisdiction to rule on the application of those international agreements.
Na základe tejto úvahy sa Súdny dvor vyhlasuje za príslušný na rozhodovanie o uplatňovaní týchto medzinárodných dohôd.
The Court then addressed the substance of the case.
Súdny dvor potom pristúpil k analýze samotnej veci.
After analysing the wording of the agreements in question, it observed that ‘it is therefore a particularly rigorous obligation that is owed by the Contracting Parties’, namely an obligation to ‘strictly limit’ pollution from land-based sources in the area by ‘appropriate measures’ (paragraph 50).
Na základe slovného rozboru predmetných dohôd uvádza, že „zmluvným stranám je uložená prísna povinnosť“, a to „prísne obmedziť“ znečistenie danej oblasti pochádzajúce z pevniny „primeranými opatreniami“ (bod 50).
The existence of other sources of pollution, such as industrialisation of the marsh’s shores and the rapid increase in the population of the nearby communes, was not capable of calling into question the existence of land-based pollution attributable to the operation of the power station.
Existencia ostatných zdrojov znečistenia, akými sú industrializácia na brehoch vodnej plochy alebo demografický rast v susedných obciach, nemôže spochybniť znečisťovanie z pevniny pripisované činnosti elektrárne.
The Court then had to examine the appropriateness of the actions of the French public authorities from the point of view of their Community obligation to reduce pollution from land-based sources.
Súdnemu dvoru preto už len ostáva zodpovedať otázku či činnosť francúzskych orgánov verejnej moci, s ohľadom na ich povinnosť podľa práva Spoločenstva znížiť znečisťovanie pochádzajúce z pevniny, bola primeraná.
In this context, the Court found that the quantities of fresh water and alluvia discharged by the hydroelectric power station were indeed excessive, despite the measures taken by the public authorities to reduce them.
V rámci toho Súdny dvor uvádza, že množstvo sladkej vody a kalu vypustených vodnou elektrárňou bolo skutočne nadmerné, napriek opatreniam na ich zníženie, ktoré prijali orgány verejnej moci.
Moreover, the harmful effect of such discharges is well known, and that circumstance in itself attested the inadequacy of the measures taken by the public authorities.
Okrem toho, nepriaznivý vplyv takéhoto vypúšťania je všeobecne známy a táto okolnosť sama osebe svedčí o nedostatočnosti opatrení prijatých orgánmi verejnej moci.
The Court therefore considered, following that detailed analysis, that the actions of the public authorities were not appropriate, and consequently held that France had failed to fulfil its obligations.
Súdny dvor tak na základe tejto podrobnej analýzy usúdil, že konanie orgánov verejnej moci nie je primerané, v dôsledku čoho určil, že Francúzska republika si nesplnila svoje povinnosti.
Case C-60/02 X [2004] ECR I-651 raised the question of the imposition by national courts of penalties for breach of Community law.
Vo veci X (rozsudok zo 7. januára 2004, C-60/02, Zb. s. I-651) sa rieši otázka postihu porušenia práva Spoločenstva vnútroštátnym súdom.
In November 2000 Rolex, a company
V novembri 2000 spoločnosť Rolex, majiteľ niekoľkých ochranných známok na náramkové hodinky, požiadala v Rakúsku o začatie súdneho vyšetrovania proti X, v nadväznosti na objavenie zásielky napodobenín hodiniek, ktoré sa neznáme osoby pokúsili prepraviť z Talianska do Poľska, čím zasiahli do jej práv z ochranných známok. Rolex sa domáhal zhabania tovaru a jeho zničenia na konci konania.
The Austrian court was faced with the following problem: the opening of a judicial investigation under the Austrian Code of Criminal Procedure requires that the conduct complained of is an offence.
Činnosť bola vec predložená, čelil tomuto problému: začatie súdneho vyšetrovania podľa rakúskeho trestného poriadku vyžaduje, aby predmetné konanie bolo porušením právnej povinnosti.
However, the court said, under the national law on the protection of trade marks only the import and export of counterfeit goods, and not their mere transit across the national territory, constitute offences.
Podľa rakúskeho súdu však vnútroštátne právne predpisy o ochranných známkach považujú za porušenie právnej povinnosti iba dovoz a vývoz napodobených výrobkov, nie však jeho samotný tranzit cez územie štátu.
The court therefore put a question to the Court of Justice on the compatibility of that law with Regulation No 3295/94, 1which in its view covers also mere transit.
Rakúsky súd sa preto opýtal Súdneho dvora na zlučiteľnosť tohto zákona s nariadením č. 3295/941, ktoré sa podľa neho vzťahuje aj na samotný tranzit.
The Court first confirmed that view: the regulation applies also to goods in transit from one nonmember country to another which are temporarily detained in a Member State by the customs authorities of that State.
Úvodom Súdny dvor potvrdzuje túto domnienku: nariadenie sa taktiež vzťahuje na tranzit tovaru medzi dvoma nečlenskými štátmi, ktorý je dočasne zadržaný v niektorom členskom štáte jeho colnými orgánmi.
It further stated that the interpretation of the scope of the regulation does not depend on the type of national proceedings (civil, criminal or administrative) in which that interpretation is relied on.
Okrem toho upresňuje, že výklad jeho rozsahu pôsobnosti nezávisí od povahy vnútroštátneho konania (občianskoprávneho, trestného alebo správneho), v priebehu ktorého je tento výklad požadovaný.
The Court then noted that there was no unanimity as to the interpretation to be given to the Austrian law on trade marks.
V neposlednom rade Súdny dvor konštatuje, že nebola dosiahnutá jednomyseľnosť pri výklade rakúskeho zákona o ochranných známkach.
The Austrian Government and the claimant companies contested the view taken by the national court; in their opinion, mere transit is indeed an offence under Austrian law.
Rakúska vláda a žalobcovia totiž spochybňujú výklad vnútroštátneho súdu: podľa nich rakúsky zákon postihuje aj samotný tranzit.
That, said the Court, concerned the interpretation of national law, which is a matter for the national court, not the Court of Justice.
Súdny dvor ďalej uvádza, že toto je vecou výkladu vnútroštátneho práva, čo nepatrí do jeho úloh, ale prináleží vnútroštátnemu súdu.
If the national court were to find that the relevant provisions of national law do not in fact penalise mere transit contrary to the regulation, it would have to interpret its national law within the limits set by Community law, in order to achieve the result intended by the Community rule, and in this case apply to the transit of counterfeit goods across the national territory the civil law remedies applicable under national law to the other offences, provided that they were effective and proportionate and constituted an effective deterrent.
Pokiaľ by tento zistil, že vnútroštátne ustanovenia skutočne, na rozdiel od nariadenia, nepostihujú samotný tranzit, potom by mal vykladať svoje vnútroštátne právo v medziach práva Spoločenstva, aby sa tak dosiahol výsledok požadovaný predpisom Spoločenstva, a za daných okolností by mal uplatniť na tranzit falšovaného tovaru cez územie jeho štátu občianskoprávne sankcie stanovené vnútroštátnym právom za iné porušovanie právnych povinností, pokiaľ sú účinné, primerané a majú odradzujúci účinok.
The Court noted, however, that a particular problem arises where the principle of compatible interpretation is applied to criminal matters.
Súdny dvor však poznamenáva, že pri uplatnení zásady jednotného výkladu v oblasti trestného práva vzniká osobitný problém.
That principle finds its limits in the general principles of law.
Táto zásada, uvádza Súdny dvor, je totiž obmedzená všeobecnými zásadami práva.
In particular, since Regulation No 3295/94 empowers Member States to adopt penalties for the conduct it prohibits, the Court’s case-law on directives must be extended to it, according to which directives cannot, of themselves and independently of a national law adopted by a Member State for their implementation, have the effect of determining or aggravating the liability in criminal law of persons who act in contravention of their provisions.
Tým, že nariadenie č. 3295/94 dáva členským štátom právomoc prijať sankcie za porušenie právnych povinností konaním, ktoré zakazuje, musí sa na toto nariadenie vzťahovať judikatúra vypracovaná Súdnym dvorom v súvislosti so smernicami, podľa ktorej účinkom týchto smerníc nemôže byť, aby samé osebe a nezávisle na vnútroštátnom zákone prijatom členským štátom za účelom ich uplatnenia založili alebo sprísnili trestnoprávnu zodpovednosť tých, ktorí konajú v rozpore s ich ustanoveniami.
The Court reached the conclusion that, if the national court were to consider that Austrian law does not prohibit the mere transit of counterfeit goods, the principle of non-retroactivity of penalties, which is a general principle of Community law, would prohibit the imposition of criminal penalties for such conduct, despite the fact that national law was contrary to Community law.
To vedie Súdny dvor k záveru, že pokiaľ by vnútroštátny súd mal za to, že rakúske právo nezakazuje samotný tranzit falšovaného tovaru, zásada zákonnosti trestov, ktorá je všeobecnou zásadou práva Spoločenstva, by zakazovala trestnoprávny postih takéhoto konania, a to napriek porušeniu práva Spoločenstva vnútroštátnym právom.
Council Regulation (EC) No 3295/94 of 22 December 1994 laying down measures concerning the entry into the Community and the export and re-export from the Community of goods infringing certain intellectual property rights (OJ 1994 L 341, p.
Nariadenie Rady (ES) č. 3295/94 z 22. decembra 1994, ktoré stanovuje opatrenia týkajúce sa vstupu do Spoločenstva a exportu a reexportu zo Spoločenstva tovaru porušujúceho niektoré práva duševného vlastníctva (Ú. v. ES 1994, L 341, s.
8), as amended by Council Regulation (EC) No 241/1999 of 25 January 1999 (OJ 1999 L 27, p. 1).
8), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 241/1999 z 25. januára 1999 (Ú. v. ES 1999, L 27, s. 1).
In Case C-224/02 Pusa [2004] ECR I-5763 the Korkein oikeus (Supreme Court, Finland) referred a question on the interpretation of Article 18 EC for a preliminary ruling.
Súdny dvor uskutočniť výkon rozhodnutia zrážkou z dôchodku, ktorý tento účastník poberá vo Fínsku, za účelom vymáhania uznaného dlhu pána Pusa.
The Finnish law on enforcement provides that part of remuneration is excluded from attachment, that part being calculated from the amount which remains after compulsory deduction at source of income tax in Finland.
Fínsky zákon o nútenom výkone rozhodnutia totiž stanovuje, že časť príjmu nepodlieha výkonu rozhodnutia, pričom táto časť sa počíta zo sumy, ktorá ostane po zaplatení dane vyberanej zrážkou vo Fínsku.
The problem in this case lay in the fact that the person concerned, who was resident in Spain, was subject to income tax there and thus, in accordance with the provisions of a double taxation agreement, not subject to any deduction at source in Finland.
Problém v danom prípade spočíval v skutočnosti, že účastník má bydlisko v Španielsku, kde má aj daňovú povinnosť, a v súlade s ustanovením zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia teda nepodlieha žiadnej dani vyberanej zrážkou vo Fínsku.
The part of his pension subject to attachment was therefore calculated on the basis of the – necessarily higher – gross amount of the pension, which would not have been the case if he had continued to reside in Finland.
Časť jeho dôchodku podliehajúca výkonu rozhodnutia bola teda vypočítaná z jeho hrubej výšky, ktorá je nutne vyššia, než keby účastník naďalej býval vo Fínsku.
The Finnish Supreme Court asked the Court of Justice essentially whether such a situation is compatible in particular with the freedom of movement and residence guaranteed to citizens of the European Union by the EC Treaty.
Najvyšší fínsky súd sa v podstate pýtal Súdneho dvora, či je takáto situácia zlučiteľná najmä so slobodou pohybu a pobytu zaručenou občanom Európskej únie Zmluvou o ES.
Recalling that Union citizenship is destined to be the fundamental status of nationals of the Member States and that a citizen of the Union must be granted in all Member States the same treatment in law as that accorded to the nationals of those Member States who find themselves in the same situation, the Court considered, first, that if the Finnish law on enforcement if the law on enforcement must be interpreted to mean that it does not in any way allow the tax paid by the person concerned in Spain to be taken into account, that difference of treatment will certainly and inevitably result in his being placed at a disadvantage by virtue of exercising his right to move and reside freely in the Member States, as guaranteed under Article 18 EC.
Súdny dvor pripomenul, že štatút občana Únie je určený tak, aby bol základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov a občanovi Únie musí byť vo všetkých členských štátoch priznané rovnaké právne zaobchádzanie, aké majú štátni príslušníci týchto členských štátov nachádzajúci sa v rovnakej situácii, na jednej strane usúdil, že pokiaľ sa fínsky zákon o nútenom výkone rozhodnutia musí vykladať tak, že žiadnym spôsobom neumožňuje zohľadniť daň odvedenú dotknutou osobou v Španielsku, rozdiel v zaobchádzaní takto spôsobený má za následok isté a nevyhnutné znevýhodnenie tejto osoby v dôsledku skutočnosti, že uplatnila svoje právo slobodného pohybu a pobytu v členských štátoch, ktoré jej zaručuje článok 18 ES.
The Court stated, second, that to preclude all consideration of the tax payable in the Member State of residence, when such tax has become payable and to that extent affects the actual means available to the debtor, cannot be justified in the light of the legitimate objectives pursued by such a law of preserving the creditor’s right to recover the debt due to him and preserving the debtor’s right to a minimum subsistence income.
Na druhej strane Súdny dvor stanovil, že toto vylúčenie akéhokoľvek zohľadnenia splatnej dane v členskom štáte pobytu, ak sa stala vymáhateľnou a príslušnou mierou ovplyvňuje skutočnú úroveň prostriedkov, ktorými dlžník disponuje, nemôže byť zdôvodnené vo vzťahu k legitímnym cieľom ochrany práv veriteľov na uspokojenie ich pohľadávky a na zabezpečenie práva dlžníka na minimálny životný príjem, ktoré taký zákon sleduje.
Consequently, in answer to the question referred to it by the Finnish Supreme Court, the Court held that ‘Community law in principle precludes legislation of a Member State under which the attachable part of a pension paid at regular intervals in that State to a debtor is calculated by deducting from that pension the income tax prepayment levied in that State, while the tax which the holder of such a pension must pay on it subsequently in the Member State where he resides is not taken into account at all for the purposes of calculating the attachable portion of that pension’ (paragraph 48).
Preto Súdny dvor v rámci odpovede na otázku, ktorú mu položil Najvyšší fínsky súd, rozhodol, že „právu Spoločenstva v zásade odporuje právna úprava členského štátu, podľa ktorej časť dôchodku pravidelne vyplácaného v tomto štáte dlžníkovi, ktorá podlieha výkonu rozhodnutia, sa určí tak, že od tohoto dôchodku sa odpočíta daň z príjmu vyberaná zrážkou, ktorá má byť zaplatená v uvedenom štáte, zatiaľ čo daň, ktorú poberateľ takéhoto dôchodku musí z neho odviesť neskôr v členskom štáte, kde má bydlisko, nie je zohľadnená pri určovaní pomernej časti uvedeného dôchodku, ktorá podlieha výkonu rozhodnutia“ (bod 48).