natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The question referred asked whether the condition that there be a‘serious and individual threat to a civilian’s life or person by reason of indiscriminate violence in situations of international or internal armed conªict’ laid down in Article 15(c) must, as required by the European Court of Hu-
Vnútroštátny súd sa položenou otázkou snažil zistiť, či sa„existencia vážneho a·individuálneho ohrozenia života občana alebo osoby z·dôvodu nediskriminačného násilia [ohrozenia života alebo osoby civilistu na základe neselektívneho násilia – neociálny preklad] v·situáci-ách medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného kon Ñ ik tu “ uvedená v·písmene c) tohto článku má vykladať v·zmysle požiadaviek Európskeho súdu pre ľudské práva tak, že vyžaduje, aby
) Council Regulation (EC) No 343/2003 of 18 February 2003 establishing the criteria and mechanisms for deter- mining the Member State responsible for examining an asylum application lodged in one of the Member States by a third-country national (OJ 2003 L 50, p. 1).
Nariadenie Rady (ES) č.·343/2003 z·18.·februára 2003 ustanovujúce kritériá a·mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o·azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v·jednom z·člen-ských štátov (Ú.·v.·EÚ L·50, s.·1; Mim. vyd. 19/006, s.·109).
) Council Directive 2004/83/EC of 29 April 2004 on minimum standards for the quali¤cation and status of third country nationals or stateless persons as refugees or as persons who otherwise need international protection and the content of the protection granted (OJ 2004 L 304, p. 12).
Smernica Rady 2004/83/ES z·29.·apríla 2004 o·minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a·postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a·obsah poskytovanej ochrany (Ú.·v.·EÚ L·304, s.·12; Mim. vyd. 19/007, s.·96).
Court of Justice man Rights, be understood as meaning that the applicant for subsidiary protection has to adduce evidence that he is speci¤cally targeted by reason of factors particular to his circumstances.
Vývoj a činnosť žiadateľ o·doplnkovú ochranu predložil dôkaz o·tom, že je špecicky dotknutý z·dôvodu okolností vlastných jeho situácii.
The Court answered that question in the negative.
Súdny dvor na túto otázku odpovedal negatívne.
First of all, it armed the autonomy of Article 15 by stating that its content is di¥erent from that of Article 3 of the European Convention of Human Rights (ECHR) and must therefore be interpreted independently.
Predovšetkým poukázal na nezávislosť článku 15 a·uviedol, že jeho obsah sa odlišuje od obsahu článku 3·Európskeho dohovoru o·ochrane ľudských práv (EDĽP), a·preto má byť vykladaný autonómnym spôsobom.
Then, it held that the harm de-¤ned in Article 15(c) as consisting of a‘serious and individual threat to the applicant’s life or person’ covers a more general risk of harm than the other two types of harm de¤ned in that article, such as the death penalty, which cover situations in which the applicant is speci¤cally exposed to the risk of a particular type of harm.
Ďalej usúdil, že bezprávie de-nované v·písmene·c) ako„vážne a·individuálne ohrozenie života alebo osoby“ žiadateľa, pokrýva všeobecnejšie riziko bezprávia, ako sú dva ďalšie druhy zásahov denovaných v·tom istom článku, medzi ktoré patrí trest smrti, teda zásahov pokrývajúcich situácie, v·ktorých je žiadateľ špecicky vystavený riziku bezprávia osobitného typu.
In addition, the threats referred to are inherent in a general situation of‘international or internal armed conªict’.
Okrem toho ohrozenia, ktoré sa v·tomto ustanovení spomínajú, sú neoddeliteľne späté so všeobecnou situáciou„medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného kon Ñ ik tu “ .
Lastly, the violence in question which gives rise to those threats is described as ‘indiscriminate’, a term which implies that it may extend to people irrespective of their personal circumstances.
Napokon predmetné násilie, pri ktorom vznikajú uvedené ohrozenia, je kvalikované ako „neselek-tívne“, čo je pojem, ktorý predpokladá, že sa môže vzťahovať na osoby bez ohľadu na ich osobnú situáciu.
In that regard, the Court stated that the more the applicant is able to show that he is speci¤cally a¥ected by reason of factors particular to his personal circumstances, the lower the level of indiscriminate violence required for him to be eligible for subsidiary protection.
V·tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že o·čo viac bude prípadne žiadateľ schopný preukázať, že je špecicky dotknutý z·dôvodu skutočností vlastných jeho osobnej situácii, o·to nižšia bude úroveň neselektívneho násilia vyžadovaná na to, aby mohol byť oprávnený na doplnkovú ochranu.
The Court concluded by noting that the interpretation given of Article 15(c) was fully compatible with the European Convention of Human Rights and in particular with the case-law relating to Article 3 thereof.
Súdny dvor na záver zdôraznil, že takýto výklad článku 15 písm.·c) je úplne zlučiteľný s·Európskym dohovorom o·ochrane ľudských práv a·najmä s·judikatúrou týkajúcou sa článku 3.
Finally, the question referred in Joined Cases C-261/08 and C-348/08 Zurita García and Choque Cabrera (judgment of 22 October 2009) concerned the issue whether the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and the Schengen Borders Code require the competent authorities in the Member States to adopt a decision to expel any third-country national who has been determined to be unlawfully present on the territory of a Member State.
Nakoniec otázka, ktorá bola položená v·spojených veciach Zurita García a·Choque Cabrera (rozsudok z·22.·októbra 2009, C-261/08 a·C-348/08), sa týkala problému, či z·dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (ďalej len„DVSD“) a·Kódexu schengenských hraníc vyplýva pre príslušné orgány povinnosť vydať rozhodnutie o·vyhostení každého štátneho príslušníka tretej krajiny, v·sú-vislosti s·ktorým bolo preukázané, že sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu.
In that case, two expulsion orders were adopted against Mrs Garcia and Mr Cabrera because they were unlawfully present on Spanish territory.
Skutkové okolnosti tejto veci sa týkali Z.·Garcíovej a·Ch.·Cabreru, ktorí napadli dve rozhodnutia o·vyhoste-ní prijaté z·dôvodu ich neoprávneného pobytu na území Španielska.
According to Spanish law and the interpretation thereof, the penalty imposed in such an instance is to be restricted to a ¤ne, except where there is an additional factor which would justify replacing the ¤ne with expulsion.
Podľa španielskeho zákona a·jeho výkladu sa však v·prípade, že neexistujú ďalšie skutočnosti odôvodňujúce uloženie vyhostenia namiesto pokuty, uložená sankcia musí obmedziť len na pokutu.
Mrs Garcia and Mr Cabrera brought an action before the relevant national court, which, in turn, made a reference to the Court.
Z.·García a·Ch.·Cabrera preto podali návrh na začatie konania pred vnútroštátnym súdom, ktorý sa obrátil s·návrhom na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.
In its response, the Court noted, ¤rst of all, that there was a discrepancy between the wording of the Spanish-language version and the other language versions of the provision concerned.
Súdny dvor vo svojej odpovedi konštatoval, že medzi španielskou jazykovou verziou a·ostatnými jazykovými verziami existuje v·dotknutom texte nesúlad.
However, given that the Spanish version appeared to be the only language version in which expulsion appeared as an obligation and not an option for the authorities, the Court concluded that the real intention of the legislature was not to impose an obligation on the Member States to expel.
Keďže vyhostenie je vyjadrené ako povinnosť a·nie iba ako možnosť, ktorou disponujú príslušné orgány, len v·španielskej jazykovej verzii, Súd z·toho vyvodil, že skutočnou vôľou normotvorcu nebolo uložiť členským štátom povinnosť vyhostenia.
In addition, the Court noted that the CISA favours the voluntary departure of a third-country national who is in a Member State unlawfully.
Okrem toho Súdny dvor konštatoval, že DVSD uprednostňuje dobrovoľný odchod štátneho príslušníka, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území iného štátu.
Furthermore, although the CISA provides that, in certain circumstances, a third-country national must be expelled from a Member State on the territory of which he was apprehended, that consequence is, however, subordinate to the conditions laid down in the national law of the Member State concerned.
Navyše, hoci DVSD za určitých okolností stanovuje, že štátny príslušník tretej krajiny musí byť vyhostený z·členského štátu, na ktorého území bol zadržaný, toto vyhostenie podlieha podmienkam, ktoré stanovuje vnútroštátne právo dotknutého členského štátu.
Consequently, the Court considered that it is for the national law of each Member State to adopt, particularly with regard to the conditions under which expulsion may take place, the means for applying the basic rules established in the CISA relating to third-country nationals who do not ful¤l, or no longer ful¤l, the short-stay conditions for its territory.
Súdny dvor preto usúdil, že každému členskému štátu prináleží, aby najmä pokiaľ ide o·podmienky, na základe ktorých sa bude vykonávať vyhostenie, prijal do svojho právneho poriadku vykonávajúce predpisy základných pravidiel stanovených v·DVSD, týkajúcich sa štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí nespĺňajú alebo prestali spĺňať podmienky na krátkodobý pobyt na jeho území.
The Court concluded that neither the CISA nor the Schengen Borders Code obliges the Member States to adopt a decision to expel a third-country national who is unlawfully present on the territory of a Member State.
Súdny dvor dospel k·záveru, že ani DVSD, ani Kódex schengenských hraníc neukladá členským štátom povinnosť prijať rozhodnutie o·vyhostení štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu.
Judicial cooperation in civil matters and private international law
Súdna spolupráca vobčianskych veciach avo veciach medzinárodného práva súkromného
A number of important judgments were delivered in 2009 in the ¤eld of private international law.
Rok 2009 sa vyznačoval množstvom dôležitých rozsudkov v·oblasti medzinárodného práva súkromného.
Worthy of mention, ¤rst of all, is Case C-133/08 ICF (judgment of 6 October 2009) in which the Court was required to interpret, for the ¤rst time, the Rome Convention on the law applicable to contractual obligations (40).
Medzi prvými možno spomenúť rozsudok zo 6.·októbra 2009, ICF (C-133/08), v·ktorom Súdny dvor po prvýkrát podal výklad Rímskeho dohovoru o·rozhodnom práve pre zmluvné záväzky40.
Several questions relating to Article 4 of the Convention were referred to the Court, which began by noting that the Convention was concluded in order to continue, in the ¤eld of private international law, the work of uni¤cation of law set in motion by the adoption of the Brussels Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments (41).
Pri rozhodovaní o·viacerých položených otázkach týkajúcich sa článku 4 dohovoru Súdny dvor najprv pripomenul, že dohovor bol uzatvorený s·cieľom pokračovať v·právnom zjednotení medzinárodného súkromného práva, ktoré začal Bruselský dohovor o·súdnej príslušnosti a·vý-kone rozhodnutí41.
According to the Rome Convention, the parties are free to choose the law applicable to the contract which they enter into.
Podľa Rímskeho dohovoru si zmluvné strany môžu slobodne zvoliť rozhodné právo pre zmluvu, ktorú uzatvárajú.
If no choice is made, the contract is to be governed by the law of the country with which it is most closely connected.
V·prípade, ak nedošlo k·voľbe rozhodného práva, zmluva sa spravuje právnym poriadkom štátu, s·ktorým má najužšiu väzbu.
The Convention also provides for a presumption in favour of the place of residence of the party who e¥ects the performance characteristic of that contract and for special connecting criteria, in particular as regards contracts for the carriage of goods.
Dohovor okrem iného stanovuje všeobecnú domnienku v·prospech pobytu zmluvnej strany, ktorá dodáva charakteristické plnenie a·osobitné hraničné ukazovatele, najmä pre·zmluvu o·preprave tovaru.
In that regard, the Court held that the connecting criterion provided for in Article 4(4) of the Convention applies to a charter-party, other than a ‘single voyage charter-party’, only when the main purpose of the contract is not merely to make available a means of transport, but the actual carriage of goods.
V·tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že hraničný ukazovateľ uvedený v·článku 4 ods.·4 uvedeného dohovoru sa uplatní na iné zmluvy o·prevádzke dopravného prostriedku než zmluvu na jednu cestu len v·prípade, keď hlavným predmetom zmluvy nie je len samotné poskytnutie dopravného prostriedku, ale aj preprava tovaru ako taká.
In addition, the Court held that Article 4(5) of the Convention must be construed as meaning that, where it is clear from the circumstances as a whole that the contract is more closely connected with a country other than that determined on the basis of one of the criteria set out in Article 4(2) to (4) of the Convention, it is for the court to disregard those criteria and apply the law of the country with which the contract is most closely connected.
Okrem toho Súdny dvor uviedol, že článok 4 ods.·5 tohto dohovoru sa má vykladať v·tom zmysle, že ak z·celkových okolností jasne vyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s·iným štátom, než je štát určený podľa domnienok uvedených v·článku 4 ods.·2 až 4 uvedeného dohovoru, prislúcha súdu neuplatniť tieto ukazovatele a·uplatniť právo štátu, s·ktorým má zmluva najužšiu väzbu.
Finally, the Court held that a part of a contract may exceptionally be governed by a law other than that which applies to the rest of the contract where the object of that part is independent.
Na záver Súdny dvor rozhodol, že časť zmluvy sa môže výnimočne spravovať iným právom, než je právo, ktoré sa uplatňuje na zvyšok zmluvy, keď predmet tejto časti zmluvy má autonómny charakter.
The interpretation of Regulation (EC) No 44/2001 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Brussels I Regulation) (42) and of the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Brussels Convention) has also given rise to several judgments which are worthy of mention.
Výklad nariadenia Rady (ES) č.·44/2001 o·právomoci a·o·uznávaní a·výkone rozsudkov v·občian-skych a·obchodných veciach (nariadenie Brusel I)42 a·Dohovoru z·27.·septembra 1968 o·súdnej právomoci a·výkone rozhodnutí v·občianskych a·obchodných veciach (Bruselský dohovor) tiež viedli k·viacerým rozsudkom, ktoré si zasluhujú pozornosť.
Case C-420/07 Apostolides (judgment of 28 April 2009) originated in the partition of Cyprus following the intervention of Turkish troops in 1974.
Vec Apostolides (rozsudok z·28.·apríla 2009, C-420/07) má svoj pôvod v·rozdelení Cypru po intervencii tureckých jednotiek v·roku 1974.
The Republic of Cyprus, which joined the European Union in 2004, has control of only the southern part of the island, whereas the northern part became the Turkish Republic of Northern Cyprus, which is recognised only by Turkey.
Cyperská republika, ktorá vstúpila do Európskej únie v·roku 2004, vykonáva účinnú správu len v·južnej časti ostrova, pričom v·severnej časti vznikla Turecká republika severného Cypru, ktorá bola uznaná len Tureckom.
In those circumstances, a protocol annexed to the Act of Accession of the Republic of Cyprus suspends the application of Community law in the areas over which the government of that Member State does not exercise e¥ective control.
Za týchto podmienok protokol pripojený k·aktu o·pristúpení Cyperskej republiky odkladá uplatňovanie práva Spoločenstva v·tých oblastiach, v·ktorých vláda Cyperskej republiky nevykonáva účinnú správu.
A Cypriot national applied for the recognition and enforcement of two judgments delivered by a court established in the southern part of the island, ordering two British citizens to vacate a property situated in the northern part.
Vnútroštátny súd, ktorým je súd Spojeného kráľovstva, rozhodujúc o·veci, v·ktorej sa cyperský štátny príslušník domáhal uznania a·vykonania dvoch rozsudkov, ktorými bola dvom britským štátnym príslušníkom uložená povinnosť vypratať nehnuteľnosť nachádzajúcu sa v·severnej časti ostrova, ktoré vydal súd so sídlom v·južnej časti ostrova, položil Súdnemu dvoru viacero otázok týkajúcich sa výkladu a·aplikácie nariadenia č.·44/2001.
The referring court, a court in the United Kingdom, referred several questions to the Court of Justice concerning the interpretation and application of Regulation No 44/2001.
Súdny dvor najprv pripomenul, že výnimka stanovená protokolom nebráni uplatneniu nariadenia č.·44/2001 na rozhodnutie vydané cyperským súdom so sídlom v·oblasti spravovanej vládou, ktoré sa ale týka nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v·severnej oblasti.
The Court held, ¤rst of all, that the derogation laid down in the protocol does not preclude the application of Regulation No 44/2001 to a judgment which is given by a Cypriot court sitting in the government-controlled area, but concerns land situated in the northern area.
Ďalej Súdny dvor skonštatoval, že skutočnosť, že nehnuteľnosť sa nachádza v·oblasti, v·ktorej vláda nevykonáva účinnú správu, a·preto sporné rozhodnutia nemôžu byť v·praxi vykonané na mieste, kde sa nehnuteľnosť nachádza, nebráni uznaniu a·výkonu rozhodnutí v·inom členskom štáte.
The Court then noted that the fact that the property is situated in an area over which the government does not exercise e¥ective control and, therefore,
Článok 22 bod 1 nariadenia č.·44/2001 sa teda týka medzinárodnej súdnej právomoci členských štátov, a·nie ich vnútornej súdnej právomoci. Súdny dvor tiež
) Convention on the law applicable to contractual obligations opened for signature in Rome on 19 June 1980
Dohovor o·rozhodnom práve pre zmluvné záväzky otvorený na podpis v·Ríme 19.·júna 1980 (Ú.·v.·ES L·266, s.·1).
) Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 1972 L 299, p. 32).
Bruselský dohovor z·roku 1968 o·súdnej príslušnosti a·výkone rozhodnutí v·občianskych a·obchodných veciach (Ú.·v.·ES L·299, 1972, s.·32).
) Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 (OJ 2001 L 12, p. 1).
Nariadenie Rady (ES) č.·44/2001 z·22.·decembra 2000 (Ú.·v.·ES L·12, 2001, s.·1; Mim. vyd. 19/004, s.·42).
Court of Justice that the judgments at issue cannot, as a practical matter, be enforced where the land is situated does not constitute a ground for refusal of recognition and enforcement of judgments in another Member State. Article 22(1) of Regulation No 44/2001 concerns the international jurisdiction of the courts of the Member States and not their domestic jurisdiction.
Vývoj a činnosť pripomenul, že pokiaľ ide o·výhradu založenú na verejnom poriadku členského štátu, v·ktorom sa o·uznanie žiada, súd nemôže bez toho, aby sa tým spochybnil účel nariadenia č.·44/2001, odmietnuť uznať rozhodnutie pochádzajúce z·iného členského štátu len z·dôvodu, že sa domnieva, že bolo nesprávne uplatnené vnútroštátne právo alebo právo Spoločenstva.
The Court also noted, in relation to the exception of public policy of the Member State in which recognition is sought, that a court cannot, without undermining the aim of Regulation No 44/2001, refuse recognition of a judgment emanating from a court in another Member State solely on the ground that it considers that national or Community law was misapplied in that judgment.
V·tejto situácii sa výnimka môže uplatniť, len pokiaľ uvedené nesprávne právne posúdenie znamená, že uznanie alebo výkon rozhodnutia v·členskom štáte predstavuje zjavné porušenie právnej normy, ktorá má vo vnútornom právnom poriadku dotknutého členského štátu zásadný význam.
Finally, the Court held that the recognition or enforcement of a default judgment cannot be refused where the defendant was able to commence proceedings to challenge the default judgment and those proceedings enabled him to argue that he had not been served with the document which instituted the proceedings or with the equivalent document in sucient time and in such a way as to enable him to arrange for his defence.
Na záver Súdny dvor rozhodol, že uznanie alebo výkon rozhodnutia pre zmeškanie nemožno odmietnuť, pokiaľ odporca mohol podať proti rozhodnutiu pre zmeškanie opravný prostriedok a·tento opravný prostriedok mu umožnil tvrdiť, že písomnosť, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocenná písomnosť mu nebola doručená v·dostatočnom čase a·takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu.
In Case C-185/07 Allianz (formerly Riunione Adriatica di Sicurta) (judgment of 10 February 2009), the Court held that it is incompatible with Regulation No 44/2001 for a court of a Member State to make an order to restrain a person from commencing or continuing proceedings before the courts of another Member State (anti-suit injunction) (43) on the ground that such proceedings would be contrary to an arbitration agreement.
Vo veci Allianz (pôvodne Riunione Adriatica di Sicurta) (rozsudok z·10.·februára 2009, C-185/07) Súdny dvor rozhodol, že vydanie súdneho príkazu súdom členského štátu, ktorým sa zakazuje osobe začať konanie alebo pokračovať v·konaní na súdoch v·inom členskom štát („anti-suit injunction“43) z·dôvodu, že takéto konanie je v·rozpore s·rozhodcovskou zmluvou, nie je v·súlade s·naria-dením č.·44/2001.
The Court noted that proceedings which lead to the making of an anti-suit injunction cannot come within the scope of Regulation No 44/2001 but may have consequences which undermine its e¥ectiveness.
Súdny dvor pripomenul, že konanie, ktoré sa končí prijatím „anti-suit injunction“, nepatrí do pôsobnosti nariadenia č.·44/2001, ale môže mať následky, ktoré zasahujú do jeho potrebného účinku.
This is so, inter alia, where such proceedings prevent a court of another Member State from exercising the jurisdiction conferred on it by Regulation No 44/2001.
Zvlášť je to tak v·prípade, ak takéto konanie bráni súdu iného členského štátu vykonávať svoje právomoci, ktoré mu zveruje nariadenie č.·44/2001.
The Court thus held that, if, because of the subject matter of the dispute, that is, the nature of the rights to be protected in proceedings, those proceedings come within the scope of Regulation No 44/2001, a preliminary issue concerning the applicability of an arbitration agreement also comes within its scope of application.
Súdny dvor teda rozhodol, že ak na základe predmetu sporu, teda povahy práv, ktoré sú predmetom ochrany, konanie patrí do pôsobnosti nariadenia č.·44/2001, potom predbežná otázka o·uplatniteľnosti rozhodcovskej doložky taktiež patrí do pôsobnosti tohto nariadenia.
It follows that the objection of lack of jurisdiction on the basis of the existence of an arbitration agreement comes within the scope of Regulation No 44/2001 and that it is therefore exclusively for that court to rule on the objection and on its own jurisdiction, pursuant to the regulation.
Z·uvedeného vyplýva, že námietka právomoci založená na existencii rozhodcovskej doložky patrí do pôsobnosti nariadenia č.·44/2001 a·prináleží výlučne súdu rozhodnúť o·tejto námietke, ako aj o·svojej vlastnej právomoci podľa uvedeného nariadenia.
The use of an anti-suit injunction to prevent a court of a Member State, which normally has jurisdiction to resolve a dispute under Regulation No 44/2001, from ruling on the very applicability of the regulation to the dispute brought before it necessarily amounts to stripping that court of the power to rule on its own jurisdiction.
Zabrániť prostredníctvom „anti-suit injunction“ súdu členského štátu, ktorý má za normálnych okolností právomoc vyriešiť spor v·súlade s·nariadením č.·44/2001, rozhodnúť o·aplikácii tohto nariadenia v·spore, ktorý mu bol predložený, nevyhnutne znamená odňať mu právomoc rozhodnúť o·svojej vlastnej právomoci.