natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In those proceedings, it alleged, first, infringement of the entitlement of the complainants in the main proceedings to equal treatment in respect of pay and pension rights with established civil servants — the latter being regarded, according to the complainants in the main proceedings, as comparable permanent workers — and, second, that the successive renewals of fixedterm contracts constituted an abuse.
V tejto žalobe uplatnil jednak porušenie práva žalobcov v spore vo veci samej na rovnosť zaobchádzania v oblasti odmeňovania a dôchodkového zabezpečenia v porovnaní so stálymi zamestnancami, ktorých žalobcovia v spore vo veci samej považujú za porovnateľných stálych zamestnancov, a jednak zneužívajúcu povahu opakovaného predlžovania platnosti zmlúv na dobu určitú.
The complaints thus presented were based on Clauses 4 and 5 of the framework agreement as regards the period between 10 July 2001, the deadline for transposing Directive 1999/70, and 14 July 2003, the date on which the provisions transposing the directive into Irish law entered into force.
Návrhy boli založené na doložkách 4 a 5 rámcovej dohody, pokiaľ ide o obdobie od 10. júla 2001, od uplynutia lehoty na prebratie smernice 1999/70, do 14. júla 2003, do dňa nadobudnutia účinnosti ustanovení, ktoré zabezpečili prebratie smernice 1999/70 do írskeho právneho poriadku.
As regards the period after 14 July 2003, the complaints were based on section 6 of the 2003 Act.
Pokiaľ ide o obdobie po 14. júli 2003, návrhy boli založené na článku 6 zákona z roku 2003.
The respondents in the main proceedings challenged the jurisdiction of the Rights Commissioner to entertain the complaints in question in so far as they were based on Directive 1999/70.
Žalované v spore vo veci samej spochybnili právomoc rights commissioner rozhodovať o predmetných žalobách, pokiaľ boli založené na smernici 1999/70.
They contended that the Rights Commissioner’s jurisdiction was confined to adjudicating on complaints based on domestic law.
V tejto súvislosti tvrdili, že uvedený rights commissioner mohol rozhodnúť len o žalobách, ktoré boli založené na porušení vnútroštátneho práva.
They also claimed that Clauses 4 and 5 of the framework agreement — which are neither unconditional nor sufficiently precise — could not be relied upon by individuals before national courts.
Rovnako tvrdili, že na doložky 4 a 5 rámcovej dohody, ktoré nie sú nepodmienené ani dostatočne presné, sa jednotlivci nemohli odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi.
They contended further that a fixedterm worker was not entitled under the terms of Clause 4 of the framework agreement to the same pay and pension conditions as a comparable permanent worker.
Okrem toho podľa ich názoru nemohol pracovník na dobu určitú vychádzať z doložky 4 rámcovej dohody, aby mu vznikol nárok na rovnakú odmenu a rovnaký dôchodok, aké majú porovnateľní stáli zamestnanci.
The Rights Commissioner took the view that she had jurisdiction to entertain all of the complaints, including those relating to the period between 10 July 2001 and 14 July 2003.
Rights commissioner uznal svoju právomoc v celom rozsahu, aj pokiaľ ide o obdobie od 10. júla 2001 do 14. júla 2003.
She held that the principle of nondiscrimination referred to in Clause 4 of the framework agreement encompassed both pay and pension rights and that that clause was directly effective, unlike Clause 5.
Rozhodol, že zásada nediskriminácie stanovená v doložke 4 rámcovej dohody zahŕňa tiež odmenu, ako aj nároky na dôchodok a že je táto doložka priamo uplatniteľná, čo neplatí pre doložku 5.
Taking the view that the complaints, other than those based on Clause 5 of the framework agreement, were well founded, and that the respondents in the main proceedings had infringed the rights of the complainants in the main proceedings under both national law and Directive 1999/70 by affording them less favourable employment conditions than those afforded to comparable permanent workers, the Rights Commissioner awarded the complainants monetary compensation ranging from EUR 2 000 to EUR 40 000, pursuant to section 14(2) of the 2003 Act.
Na základe toho, že rights commissioner zastával názor, že návrhy okrem návrhov založených na doložke 5 rámcovej dohody boli dôvodné a že žalované v spore vo veci samej tým, že žalobcom v spore vo veci samej priznávajú pracovnoprávne podmienky, ktoré sú menej výhodné ako podmienky, aké majú porovnateľní stáli zamestnanci, porušili ich práva podľa vnútroštátnej právnej úpravy, ako aj podľa smernice 1999/70, priznal im na základe článku 14 ods. 2 zákona z roku 2003 peňažné náhrady v sume od 2 000 do 40 000 eur.
In addition she ordered the respondents in the main proceedings to apply to the complainants in the main proceedings terms and conditions of employment equivalent to those applicable to comparable permanent workers.
Okrem toho žalovaným v spore vo veci samej nariadil, aby žalobcom v spore vo veci samej poskytli pracovnoprávne podmienky, ktoré im prináležia.
She also ordered them to grant certain complainants in the main proceedings a contract of indefinite duration on terms no less favourable than those enjoyed by comparable permanent workers.
Rovnako žalovaným v spore vo veci samej nariadil priznať niektorým žalobcom v spore vo veci samej nárok na zmluvu na dobu neurčitú za podmienok, ktoré nie sú menej výhodné ako podmienky, ktoré sa vzťahujú na týchto zamestnancov.
The respondents in the main proceedings appealed to the Labour Court against the Rights Commissioner’s decision.
Žalované v spore vo veci samej sa proti rozhodnutiu rights commissioner odvolali na Labour Court.
Impact crossappealed against the decision in so far as it held Clause 5 of the framework agreement not to be directly effective.
Impact podala vzájomné odvolanie proti tomuto rozhodnutiu v rozsahu, v akom bolo stanovené, že doložka 5 rámcovej dohody nie je priamo uplatniteľná.
In the light of the arguments exchanged, the referring court is faced with a series of questions which are decisive for the resolution of the dispute in the main proceedings and which turn on the interpretation of Community law.
Vzhľadom na argumentáciu účastníkov konania čelí vnútroštátny súd sérii otázok rozhodujúcich pre vyriešenie sporu vo veci samej, ktoré závisia od výkladu práva Spoločenstva.
First, while the 2003 Act does not expressly confer jurisdiction upon it to adjudicate on a claim which requires the application of directly effective Community law, the Labour Court nevertheless has doubts as to whether, in the light of Article 10 EC, on the one hand, and the principles of equivalence and effectiveness underpinning the procedural autonomy of the Member States, on the other, it may decline jurisdiction to consider the claims in the main proceedings in so far as they are based on Direct- ive 1999/70 and the framework agreement.
Po prvé, hoci vnútroštátnemu súdu zákon z roku 2003 výslovne nepriznáva právomoc rozhodovať o žalobe, ktorá sa dovoláva priamej uplatniteľnosti práva Spoločenstva, má predsa pochybnosti, s ohľadom jednak na článok 10 ES a jednak na zásady ekvivalencie a efektivity, na ktorých je založená procesná autonómia, ktorou disponujú členské štáty, či sa môže prehlásiť za nepríslušný preskúmať žaloby vo veci samej v rozsahu, v akom sa zakladajú na smernici 1999/70 a rámcovej dohode.
Second, on the assumption that it does have jurisdiction to apply Community law, the referring court questions whether Clauses 4 and 5 of the framework agreement — on which the claims in the main proceedings are based so far as concerns the period between 10 July 2001 and 14 July 2003 — are unconditional and sufficiently precise so as to be directly effective.
Po druhé sa vnútroštátny súd za predpokladu, že by bol príslušný uplatniť právo Spoločenstva, pýta, či doložky 4 a 5 rámcovej dohody, na ktorých sú založené žaloby vo veci samej, pokiaľ ide o obdobie medzi 10. júlom 2001 a 14. júlom 2003, sú nepodmienené a dostatočne presné na to, aby mali priamy účinok.
It takes the view that this is the case only in respect of Clause 4.
Zastáva názor, že to tak je iba v prípade doložky 4.
Third, the referring court questions whether Clause 5 of the framework agreement may be relied upon so as to render unlawful the decision taken by one of the respondents in the main proceedings in the period immediately prior to the entry into force of the 2003 Act to retain some of the complainants in the main proceedings on contracts of up to eight years’ duration.
Po tretie sa vnútroštátny súd pýta, či sa možno dovolávať doložky 5 rámcovej dohody pri konštatovaní protiprávnosti rozhodnutia prijatého jednou zo žalovaných v spore vo veci samej v období bezprostredne pred nadobudnutím účinnosti zákona z roku 2003 o predĺžení platnosti pracovných zmlúv niektorých žalobcov v spore vo veci samej, a to na dobu určitú v trvaní až 8 rokov.
The referring court takes the view that, notwithstanding the apparent absence of bad faith on the part of the relevant defendant and its explanation concerning tem -porary needs and the impossibility of guaranteeing permanent funding for the posts concerned, the specific effect of that decision was to deprive the complainants in the main proceedings of the opportunity to obtain a contract of indefinite duration within a reasonable time after the adoption of the 2003 Act.
Tento súd zastáva názor, že hoci nie je zjavné, že by dotknutá žalovaná nekonala v dobrej viere a napriek jej vysvetleniam založeným na dočasných potrebách, ako aj nemožnosti zabezpečiť trvalé financovanie predmetných pracovných miest, toto rozhodnutie malo za následok zbavenie žalobcov v spore vo veci samej možnosti získať zmluvu na dobu neurčitú v primeranej lehote po prijatí zákona z roku 2003.
The referring court considers that, by that decision, Ireland gained an advantage at the expense of those complainants from its own illegality in failing to transpose Directive 1999/70 on time.
Domnieva sa, že týmto rozhodnutím Írsko získalo na ujmu uvedených žalobcov výhodu z vlastného protiprávneho konania spočívajúceho v neprebratí smernice 1999/70 v stanovenej lehote.
Fourth, on the assumption that it does not have jurisdiction to apply Community law or that Clauses 4 and 5 of the framework agreement are not directly effective, the referring court questions whether its obligation to interpret national law in conformity with Community law means that it must interpret the 2003 Act as having retrospective effect to 10 July 2001.
Po štvrté sa vnútroštátny súd za predpokladu, že nie je príslušný uplatniť právo Spoločenstva alebo že doložky 4 a 5 rámcovej dohody nemajú priamy účinok, pýta, či povinnosť konformného výkladu, ktorou je viazaný, znamená, že zákon z roku 2003 musí vykladať v tom zmysle, že má retroaktívny účinok k 10. júlu 2001.
The referring court notes that, while Irish law generally precludes the retrospective application of legislation, there is nothing in section 6 of the 2003 Act to prevent it from being applied retrospectively.
Tento súd tvrdí, že hoci írske právo v zásade vylučuje retroaktivitu zákonov, článok 6 zákona z roku 2003 neobsahuje nič, čo by jeho retroaktivite bránilo.
The referring court goes on to state that, while the interpretative obligation is indeed limited by the principles of legal certainty and nonretroactivity and cannot, of itself and irrespective of national legislation implementing Directive 1999/70, determine or aggravate the liability in criminal law resulting from an infringement of Community law, the question nevertheless arises in the present case as to whether that obligation means that domestic law can be applied retrospectively so as to impose civil liability on a Member State, in its capacity as an employer, for acts or omissions contrary to the provisions of a dir -ective which occurred at a time when that directive ought to have been transposed by the Member State in question.
Dodáva, že hoci povinnosť konformného výkladu je iste obmedzená zásadami právnej istoty a zákazu retroaktivity, a nemôže sama osebe a nezávisle na vnútroštátnom zákone preberajúcom smernicu 1999/70 vytvoriť alebo sprísniť trestnú zodpovednosť vyplývajúcu z porušenia práva Spoločenstva, stále vzniká v prejednávanej veci otázka, či táto povinnosť znamená, že sa vnútroštátne právo môže uplatniť retroaktívne na umožnenie vzniku súkromnoprávnej zodpovednosti členského štátu ako zamestnávateľa z dôvodu konaní alebo nekonaní v súlade so smernicou, ktoré spadajú do obdobia, v ktorom mala byť smernica uvedeným členským štátom prebratá.
Fifth, the referring court questions whether employment conditions within the meaning of Clause 4 of the framework agreement encompass conditions relating to pay and pension rights.
Po piate sa vnútroštátny súd pýta, či do pracovnoprávnych podmienok v zmysle doložky 4 rámcovej zmluvy spadajú aj podmienky odmeňovania a dôchodkového zabezpečenia.
It refers to the broad meaning of ‘pay’ in the context of Article 141 EC in relation to the principle of gender equality, and considers that if the clause in question were to be construed as being inapplicable to pay it would deprive fixedterm workers of protection against discrimination with regard to a number of essential matters covered by pay, which would be contrary to the objective of the framework agreement.
Vnútroštátny súd odkazuje na široký obsah pojmu odmeny v kontexte článku 141 ES týkajúceho sa zásady rovnosti pohlaví a domnieva sa, že výklad vylučujúci odmeňovanie z uplatňovania dotknutej doložky by zbavil pracovníkov na dobu určitú ochrany proti diskriminácii, pokiaľ ide o sériu zásadných aspektov týkajúcich sa odmeňovania, čo by bolo v rozpore s cieľom sledovaným rámcovou dohodou.
Furthermore it takes the view that, having regard to Article 136 EC and the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the European Council’s meeting in Strasbourg on 9 December 1989 (in particular Article 7 of the Charter) — in conjunction with which Article 137 EC must be read —, Article 137(5) EC, which excludes pay from the scope of Article 137 EC, must be interpreted as being intended solely to preclude the European Community from having legislative competence to fix a Community minimum wage and that it does not therefore prevent the term ‘working conditions’ within the meaning of Article 137(1) EC from encompassing pay and pension matters.
Okrem toho sa domnieva, že vzhľadom na článok 136 ES a na Chartu základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatú na zasadnutí Európskej rady 9. decembra 1989 v Štrasburgu (osobitne jej bod 7), v spojení s ktorými je potrebné vykladať článok 137 ES, sa odsek 5 článku 137 ES, ktorý vylučuje odmenu z jeho pôsobnosti, musí vykladať v tom zmysle, že má výlučne za cieľ zabrániť tomu, aby Európske spoločenstvo malo legislatívnu právomoc určiť minimálnu mzdu Spoločenstva, a že teda nebráni začleneniu odmeňovania a dôchodkového zabezpečenia do pojmu „pracovné podmienky“ v zmysle článku 137 ods. 1 ES.
In the light of these various unresolved issues, the Labour Court decided to stay the proceedings and to put the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Vzhľadom na tieto rôzne otázky Labour Court rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
— the Rights Commissioner and the Labour Court have not been given express jurisdiction to do so under the domestic law of the Member State including the provisions of domestic law transposing the Directive,
— rights commissioner a Labour Court v tomto smere nemajú výslovnú právomoc podľa vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu a ani podľa predpisov vnútroštátneho práva, ktorými sa preberá smernica,
— Individuals can pursue alternative claims arising out of a failure by their employer to apply the Directive to their individual circumstances before the High Court and
— jednotlivci môžu podať na High Court alternatívne žaloby založené na tom, že ich zamestnávateľ neuplatnil smernicu na ich individuálne pomery, a
— Individuals can pursue alternative claims before an ordinary court of competent jurisdiction against the Member State seeking damages for loss suffered by them arising from the Member State’s failure to transpose the Directive on time?
— jednotlivci môžu podať na príslušný všeobecný súd žaloby proti dotknutému členskému štátu o náhradu škody, ktorú utrpeli v dôsledku toho, že členský štát neprebral smernicu v predpísanej lehote?
(a) Is Clause 4(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
Pokiaľ je odpoveď na otázku 1 kladná: a) Je doložka 4 [bod] 1 rámcovej dohody… nepodmienená a dostatočne presná na to, aby sa na ňu jednotlivci mohli odvolávať pred svojimi vnútroštátnymi súdmi?
(b) Is Clause 5(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
b) Je doložka 5 [bod] 1 rámcovej dohody… nepodmienená a dostatočne presná na to, aby sa na ňu jednotlivci mohli odvolávať pred svojimi vnútroštátnymi súdmi?
— on all previous occasions the contract had been renewed for shorter periods, and the employer requires the services of the employee for the extended period,
— vo všetkých predchádzajúcich prípadoch bola platnosť zmluvy predĺžená na kratšie obdobie a zamestnávateľ požaduje služby zamestnanca na dlhšie obdobie,
— the renewal for the extended period has the effect of circumventing the application to an individual of the full benefit of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law, and
— dôsledkom predĺženia platnosti na dlhšie obdobie je obídenie uplatnenia vo vzťahu k jednotlivcovi úplného prínosu doložky 5 rámcovej dohody po jej prebratí do vnútroštátneho práva a
— there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal?
— neexistujú objektívne dôvody takého predĺženia platnosti nesúvisiace s postavením zamestnanca ako pracovníka na dobu určitú?
By its first question, the referring court seeks, in essence, to establish whether, notwithstanding the absence of any express provision to that effect in the relevant national law, a national court or tribunal, such as the Labour Court or a Rights Commissioner, which is called upon to decide a case concerning an infringement of the legislation transposing Directive 1999/70 is required by Community law to hold that it also has jurisdiction to hear and determine claims based directly on that dir -ective itself, where such claims relate to a period after the deadline for transposing the directive concerned, but before the date of entry into force of the transposing legislation giving it jurisdiction to hear and determine claims based on that legislation.
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či napriek chýbajúcemu výslovnému ustanoveniu v tomto zmysle v uplatniteľnom vnútroštátnom práve je vnútroštátny súd, akým je Labour Court alebo rights commissioner, vyzvaný rozhodnúť spor založený na porušení zákona preberajúceho smernicu 1999/70, povinný sa podľa práva Spoločenstva prehlásiť za príslušného rovnako rozhodnúť o nárokoch priamo založených na tejto samotnej smernici, hoci sa vzťahujú na obdobie po uplynutí lehoty na prebratie dotknutej smernice, ale pred dňom nadobudnutia účinnosti preberacieho zákona, ktorý tomuto súdu zveril právomoc rozhodovať o žalobách založených na tomto zákone.
The referring court explains in that regard that the parties can bring the Member State concerned before the ordinary courts, either in its capacity as an employer or in order to obtain damages for loss arising from a failure to transpose Directive 1999/70 within the prescribed period.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd upresňuje, že jednotlivci môžu podať na príslušný všeobecný súd žaloby proti dotknutému členskému štátu v postavení zamestnávateľa alebo žalobu proti dotknutému členskému štátu o náhradu škody, ktorú utrpeli v dôsledku toho, že členský štát neprebral smernicu v predpísanej lehote.
As a preliminary point, it should be noted, as it was by Ireland at the hearing, that neither Directive 1999/70 nor the framework agreement designates the national courts having jurisdiction to ensure that they are applied, nor do they define the detailed procedural rules governing judicial actions for safeguarding their application.
Na úvod je potrebné uviesť, ako to na pojednávaní urobilo Írsko, že ani smernica 1999/70, ani rámcová dohoda neurčujú vnútroštátne súdy príslušné zaručiť ich uplatňovanie, ani nedefinujú procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zabezpečenie tohto uplatňovania.
On the contrary, Clause 8(5) of the framework agreement refers to national law, collective agreements and practice as regards the prevention and settlement of disputes and grievances arising from the application of that agreement.
Naopak, doložka 8 bod 5 rámcovej dohody odkazuje na vnútroštátne právo, kolektívne dohody a zaužívané postupy, pokiaľ ide o prevenciu a riešenie sporov a sťažností vyplývajúcich z jej uplatňovania.
It must also be observed that the freedom to choose the ways and means of ensuring that a directive is implemented does not affect the obligation imposed on all Member States to which the directive is addressed to adopt all the measures necessary to ensure that the directive concerned is fully effective in accordance with the object- ive which it pursues (see Case 14/83 von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraph 15).
Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že sloboda výberu spôsobov a prostriedkov určených na zabezpečenie vykonania smernice nemá žiadny dosah na povinnosť uloženú všetkým členským štátom, ktorým je určená smernica, prebrať do svojho vnútroštátneho právneho poriadku všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie úplnej účinnosti dotknutej smernice v súlade s cieľom sledovaným smernicou (pozri rozsudok z 10. apríla 1984, von Colson a Kamann, 14/83, Zb. s. 1891, bod 15).
The Member States’ obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by that directive and their duty under Article 10 EC to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (von Colson and Kamann, paragraph 26).
Povinnosť členských štátov vyplývajúca z určitej smernice na dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou, ako aj ich povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti, vyplývajúca z článku 10 ES, sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí (rozsudok von Colson a Kamann, už citovaný, bod 26).
It is the responsibility of the national courts in particular to provide the legal protection which individuals derive from the rules of Community law and to ensure that those rules are fully effective (Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 111).
Je totiž predovšetkým na vnútroštátnych súdoch zaručiť súdnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej právomoci z ustanovení práva Spoločenstva a zabezpečiť jej uplatnenie v celom rozsahu (rozsudok z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C-397/01 až C-403/01, Zb. s. I-8835, bod 111).
In that regard, it is important to note that the principle of effective judicial protection is a general principle of Community law (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271, paragraph 37 and the caselaw cited).
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2007, Unibet, C-432/05, Zb. s. I-2271, bod 37 a citovanú judikatúru).