natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Court stated, second, that where schools established outside Germany that are essentially nanced by private funds wish to oer education to the children of German residents, the exclusion of those schools’ fees from the benet of the tax relief hinders their freedom to provide services and that, even though the freedom to provide services does not apply to schools established outside Germany which are not essentially nanced from private funds, the tax relief nonetheless may not be refused in respect of those schools’ fees.
V druhom rade Súdny dvor konštatoval, že po prvé, pokiaľ školy nancované v prevažnej miere zo súkromných zdrojov nachádzajúce sa mimo Nemecka chcú ponúknuť vzdelanie deťom nemeckých rezidentov, vylúčenie ich školného z možnosti daňového zvýhodnenia predstavuje prekážku slobodného poskytovania služieb a po druhé, aj v prípade, že sa slobodné poskytovanie služieb neuplatňuje na školy, ktoré nie sú nancované v prevažnej miere zo súkromných zdrojov, daňové zvýhodnenie pre školné zaplatené týmto školám nemožno odmietnuť.
As has already been noted above, it is the freedom of movement of citizens of the Union which prevents such an exclusion.
Takému vylúčeniu bráni, ako už bolo uvedené, sloboda pohybu občanov Únie.
Accordingly, the Court held that Community law precludes the tax relief from being generally refused in respect of school fees paid to schools in other Member States.
Súdny dvor preto rozhodol, že právu Spoločenstva odporuje, aby daňové zvýhodnenie bolo vo všeobecnosti odmietnuté, pokiaľ ide o školné zaplatené školám nachádzajúcim sa v iných členských štátoch.
Finally, such legislation also impedes the freedom of establishment of employees and self-employed persons who have transferred their normal place of residence to, or who work in, Germany and whose children continue to attend a fee-paying school situated in another Member State.
Takáto právna úprava napokon tiež predstavuje prekážku slobody usadiť sa, ktorá prináleží pracovníkom alebo samostatne zárobkovo činným osobám, ktorí sa usadili alebo ktorí pracujú v dotknutom členskom štáte a ktorých deti pokračujú v platenej školskej dochádzke v inom členskom štáte.
They do not enjoy the tax relief, whereas they would enjoy it if their children attended a school situated in Germany.
Títo pracovníci totiž nepožívajú výhody z daňového zvýhodnenia tak, ako by ich požívali, ak by ich deti navštevovali školu v Nemecku.
In Stamatelaki, the Court held that the freedom to provide services is impeded by national legislation which excludes all reimbursement by a national social security institution of the costs occasioned by treatment of persons insured with it in private hospitals in another Member State, except those relating to treatment provided to children under 14 years of age.
V už citovanej veci Stamatelaki Súdny dvor rozhodol, že prekážku slobodného poskytovania služieb predstavuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje akúkoľvek úhradu nákladov vzniknutých pri poskytnutí nemocničnej starostlivostipoistencom v súkromných zdravotníckych zariadeniach nachádzajúcich sa v inom členskom štáte zo strany vnútroštátnej inštitúcie sociálneho zabezpečenia, s výnimkou nákladov týkajúcich sa starostlivosti o deti vo veku do 14 rokov.
Such a measure, whose absolute nature (except for the case of children under 14 years of age) is not appropriate to the objective pursued, cannot be justied by the risk of seriously undermining the financial balance of a social security system since measures which are less restrictive and more in keeping with the freedom to provide services could be adopted, such as a prior authorisation scheme which complies with the requirements imposed by Community law and, if appropriate, the determination of scales for reimbursement of the costs of treatment.
Takéto opatrenie, ktorého absolútny charakter, s výnimkou prípadu detí vo veku do 14 rokov, nie je prispôsobený sledovanému cieľu, nemôže byť odôvodnené rizikom vážneho narušenia nančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, keďže mohli byť prijaté opatrenia, ktoré sú menej obmedzujúce a viac rešpektujú slobodu poskytovania služieb, napríklad systém predchádzajúceho povolenia dodržiavajúci požiadavky uložené právom Spoločenstva, a prípadne denícia sadzobníka uhrádzanej starostlivosti.
Finally, Case C-341/05 Laval un Partneri (judgment of 18 December 2007) and Case C-438/05 The International Transport Workers’ Federation and The Finnish Seamen’s Union (judgment of 11 December 2007), relating to collective action engaged in by trade union organisations against a provider of services established or wishing to establish itself in another Member State, deserve particularly close attention.
Napokon si osobitnú pozornosť zaslúžia veci Laval un Partneri (rozsudok z 18. decembra 2007, C-341/05), ako aj The International Transport Workers’ Federation a The Finnish Seamen’s Union (rozsudok z 11. decembra 2007, C-438/05), ktoré sa týkali kolektívnej akcie vedenej odborovými organizáciami proti poskytovateľovi služieb, ktorý mal sídlo alebo mal v úmysle mať sídlo v inom členskom štáte.
While in The International Transport Workers’ Federation and The Finnish Seamen’s Union a Finnish maritime transport company wished to establish itself in Estonia so as to register one of its vessels there, in order to be more competitive, in Laval un Partneri a Latvian construction company wished to exercise its freedom to provide services in Sweden, in particular by the posting of Latvian workers to one of its Swedish subsidiaries. In both cases, the companies in question had to negotiate with trade unions in relation to the companies’ signing of, and compliance with, the collective agreements applicable to their respective sectors.
Kým vo veci The International Transport Workers’ Federation a The Finnish Seamen’s Union fínska spoločnosť poskytujúca služby námornej dopravy zamýšľala usadiť sa v Estónsku, aby tam mohla zaregistrovať jedno zo svojich plavidiel s cieľom vyššej konkurencieschopnosti, vo veci Laval chcela lotyšská stavebná spoločnosť uskutočniť svoje právo na slobodné poskytovanie služieb vo Švédsku najmä prostredníctvom vyslania lotyšských pracovníkov do jednej zo svojich švédskych dcérskych spoločností.
In the former case, the trade union, aliated to a federation of trade unions based in the United Kingdom, sought application of the Finnish collective agreement to the crew of the vessel which would be ying the Estonian ag.
V oboch veciach museli dotknuté spoločnosti rokovať s odborovými organizáciami na tému ich pristúpenia ku kolektívnym zmluvám uplatňovaným v predmetných oblastiach a ich následného dodržiavania.
In the latter case, the trade union demanded that the Latvian company should, by way of guarantee as to the rate of pay, sign the Swedish collective agreement and apply it to its posted workers.
V prvej z uvedených vecí odborová organizácia pridružená k anglickému odborovému zväzu žiadala uplatnenie fínskej kolektívnej zmluvy na personál budúceho plavidla plaviaceho sa pod estónskou vlajkou.
Since negotiations were unsuccessful in each case, the trade unions exercised their right of collective action, in particular by use of the right to strike, to compel the companies to sign and implement the collective
V druhej veci odborová organizácia žiadala, aby lotyšská spoločnosť ako záruku v súvislosti so mzdovými tarifami pristúpila ku švédskej kolektívnej zmluve a uplatňovala ju na svojich vyslaných pracovníkov. Keďže rokovania sa v oboch
Accordingly, the national courts essentially asked the Court whether collective action constitutes a restriction within the meaning of Articles 43 and 49 EC.
Vnútroštátne súdy sa preto Súdneho dvora v podstate pýtali, či kolektívne akcie predstavujú obmedzenia v zmysle článkov 43 ES a 49 ES.
The Court held that, although the right to take collective action must be recognised as a fundamental right that forms an integral part of the general principles of Community law the observance of which the Court ensures, the exercise of that right may nonetheless be subject to certain restrictions.
Súdny dvor rozhodol, že hoci právo uskutočniť kolektívnu akciu má byť uznané za základné právo, ktoré je neoddeliteľnou súčasťou základných zásad práva Spoločenstva, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje, nič to nemení na tom, že výkon tohto práva možno podriadiť niektorým obmedzeniam.
Furthermore, in accordance with settled case-law, the exercise of fundamental rights does not fall outside the scope of the provisions of the Treaty, and must be reconciled with the requirements relating to rights protected under the Treaty and be in accordance with the principle of proportionality.
Okrem toho, podľa ustálenej judikatúry výkon dotknutých základných práv nie je vyňatý z pôsobnosti ustanovení Zmluvy a musí byť v súlade s požiadavkami, pokiaľ ide o práva chránené uvedenou Zmluvou, a so zásadou proporcionality.
Accordingly, such collective action initiated by a trade union or a group of trade unions against an undertaking in order to induce that undertaking to enter into an agreement, the terms of which are liable to deter it from exercising the freedom of establishment or freedom to provide services, constitutes a restriction on those freedoms.
Preto takéto kolektívne akcie uskutočnené odborovou organizáciou alebo odborovým zväzom voči podniku s cieľom dosiahnuť, aby tento podnik uzavrel zmluvu, ktorej obsah ho môže odrádzať od využitia slobody usadiť sa alebo slobodného poskytovania služieb, predstavujú obmedzenie týchto slobôd.
However, the Court made it clear that a restriction of that kind may, in principle, be justied by an overriding reason of public interest, such as the protection of the workers of the host State against possible social dumping, provided that it is established that the restriction is suitable for ensuring the attainment of the legitimate objective pursued and does not go beyond what is necessary to achieve that objective.
Súdny dvor však upresnil, že takéto obmedzenia možno v zásade odôvodniť ochranou naliehavého dôvodu verejného záujmu, akým je ochrana pracovníkov hostiteľského členského štátu proti prípadnému sociálnemu dumpingu za predpokladu, že sa preukáže, že sú spôsobilé zabezpečiť dosiahnutie sledovaného legitímneho cieľa a nejdú nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.
On the other hand, the Court held in Laval un Partneri that national rules which fail to take into account, irrespective of their content, collective agreements to which undertakings that post workers to the host Member State are already bound in the Member State in which they are established give rise to discrimination against such undertakings, in so far as under those national rules they are treated in the same way as national undertakings which have not concluded a collective agreement.
Na druhej strane v už citovanej veci Laval un Partneri Súdny dvor rozhodol, že právna úprava, ktorá nezohľadňuje, bez ohľadu na obsah, kolektívne zmluvy, ktorými sú podniky vysielajúce pracovníkov do hostiteľských členských štátov už viazané v členskom štáte, v ktorom majú sídlo, tieto podniky diskriminuje, pokiaľ s nimi zaobchádza rovnako ako s vnútroštátnymi podnikmi, ktoré neuzavreli kolektívnu zmluvu.
Three judgments concerning the free movement of capital will be accorded particular attention, the first being the judgment of 23 October 2007 in Case C-112/05 Commission v Germany, relating to the law known as the ‘Volkswagen law’.
V oblasti voľného pohybu kapitálu si osobitnú pozornosť zaslúžia tri rozsudky. V prvom rade je potrebné poukázať na vec Komisia/Nemecko (rozsudok z 23. októbra 2007, C-112/05) týkajúcu sa zákona nazývaného „zákon Volkswagen“.
The Court held that, by maintaining in force the provisions of this law which, in derogation from the general law, cap the voting rights of any Volkswagen shareholder at 20 % of the share capital, require a majority of more than 80 % of the share capital in order for certain resolutions of the general assembly of shareholders to be passed and confer upon the State and a regional authority the right to appoint two representatives each to the company’s supervisory board, the Federal Republic of Germany had failed to full its obligations under Article 56(1) EC.
Súdny dvor rozhodol, že Spolková republika Nemecko si tým, že ponechala v platnosti ustanovenia tohto zákona, ktorý odchylne od všeobecnej právnej úpravy stanovuje hornú hranicu hlasovacích práv všetkých akcionárov Volkswagenu na 20 % základného imania, vyžaduje väčšinu zodpovedajúcu viac ako 80 % základného imania na prijatie určitých rozhodnutí valného zhromaždenia a štátu a územnému celku dáva právo vymenovať po dvoch zástupcoch do dozornej rady spoločnosti, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ods. 1 ES.
The Court stated that the fact that the threshold for a majority was set at more than 80 % of the share capital aorded any shareholder holding 20 % of the share capital a blocking minority and enabled both public authorities to procure for themselves the ability to oppose important resolutions on the basis of a lower level of investment than would be required under the general law.
Stanovenie väčšiny na viac ako 80 % základného imania dáva každému akcionárovi, ktorého účasť na základnom imaní spoločnosti je 20 %, možnosť vytvoriť blokujúcu menšinu a umožňuje verejným subjektom prostredníctvom nižšej výšky investícií, ako to vyžaduje všeobecná úprava, možnosť brániť prijatiu dôležitých rozhodnutí.
Furthermore, by capping voting rights at 20 %, the legislation helped to give those authorities the opportunity to exercise considerable inuence.
Okrem toho stanovením stropu hlasovacích práv na 20 % táto právna úprava prispieva k tomu, že verejné subjekty získavajú možnosť uplatňovať rozsiahly vplyv.
Those provisions therefore limited the possibility for other shareholders to participate in the company, to establish or maintain lasting and direct economic links with it and to participate eectively in its management or control.
Tieto ustanovenia teda obmedzujú možnosť ostatných akcionárov participovať na dianí v uvedenej spoločnosti, vytvárať alebo udržiavať trvalé a priame hospodárske prepojenia s ňou a účinne sa zúčastňovať na jej riadení alebo jej kontrole.
By diminishing the interest in acquiring a stake in the company’s capital, those measures were liable to deter direct investors from other Member States and thus constituted a restriction on the free movement of capital.
Znížením záujmu o nadobudnutie účasti na kapitáli spoločnosti sú tieto opatrenia spôsobilé odradiť priamych investorov z iných členských štátov a predstavujú tak obmedzenie voľného pohybu kapitálu.
The same was true of the right, enjoyed by the public authorities alone, to appoint two representatives to the supervisory board. By enabling those authorities to participate in a more signicant manner in the activity of the supervisory
To isté platí pre právo vymenúvať dvoch zástupcov do dozornej rady, ktoré majú len verejné subjekty.Tým, že tieto subjekty takto dostávajú možnosť významnejšie sa zúčastňovať na činnosti
Court of Justice board, this measure in fact allowed them to exercise an inuence which exceeded their levels of investment and was greater than their status as shareholders would normally allow.
Súdny dvor dozornej rady, im totiž toto opatrenie umožňuje vykonávať vplyv nad rámec ich investícií a ich bežných možností vyplývajúcich z postavenia akcionárov.
Second, Case C-370/05 Festersen [2007] ECR I-1129 should be noted, in which the Court held that Article 56 EC precludes national legislation from laying down as a condition for acquiring an agricultural property the requirement that the acquirer take up his xed residence on that property for a period of eight years, irrespective of particular circumstances relating to individual characteristics of the agricultural land concerned.
V druhom rade je potrebné zamerať pozornosť na vec Festersen (rozsudok z 25. januára 2007, C-370/05, Zb. s.
According to the Court, it can be accepted that national legislation containing such a residence requirement seeks to avoid the acquisition of agricultural land for purely speculative reasons and is likely to facilitate the preferential appropriation of that land by persons who wish to farm it.
I-1129), v ktorej Súdny dvor rozhodol, že článku 56 ES odporuje, aby vnútroštátne právne predpisy podmienili nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, aby si nadobúdateľ na nej zriadil trvalé bydlisko počas ôsmich rokov, bez ohľadu na osobitné okolnosti týkajúce sa vlastných charakteristík predmetnej poľnohospodárskej usadlosti.
Such legislation therefore does pursue a public interest objective in a Member State in which agricultural land is a limited natural resource.
Podľa Súdneho dvora, možno pripustiť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá obsahuje takúto povinnosť bydliska má za cieľ zabrániť tomu, aby sa poľnohospodárske pozemky nadobúdali z čisto špekulatívnych dôvodov, a smeruje k uľahčeniu nadobúdania tejto pôdy prednostne osobami, ktoré ich chcú obhospodarovať.Takáto právna úprava tak zodpovedá cieľu všeobecného záujmu v členskom štáte, v ktorom poľnohospodárska pôda predstavuje obmedzený prírodný zdroj.
However, the Court held the residence requirement to be a measure going beyond what is necessary to attain such an objective.
Súdny dvor však usúdil, že povinnosť bydliska predstavuje opatrenie, ktoré presahuje to, čo je potrebné na dosiahnutie takéhoto cieľa.
First, it is particularly restrictive in that it limits not only the free movement of capital but also the right of the acquirer to choose his place of residence freely, which is guaranteed by the European Convention on Human Rights and protected under Community law, thereby adversely aecting a fundamental right.
Po prvé, toto opatrenie sa zdá byť mimoriadne obmedzujúce, keďže neobmedzuje len slobodu pohybu kapitálu, ale aj právo nadobúdateľa slobodne si zvoliť svoje bydlisko, ktoré mu zaručuje Dohovor o ochrane ľudských práv a ktoré chráni právny poriadok Spoločenstva, a tým zasahuje do základného práva.
Second, there is nothing to support the conclusion that measures less restrictive than that requirement could not be adopted to achieve the objective sought.
Po druhé, nič nepoukazuje na to, že na dosiahnutie sledovaného cieľa nemohli byť prijaté iné opatrenia, ktoré by boli menej obmedzujúce ako táto povinnosť.
Such an obligation, particularly when coupled with a condition that residence be maintained for a number of years, therefore goes beyond that which could be regarded as necessary having regard to the public interest objective pursued.
Uvedená povinnosť, tým viac, že ju sprevádza podmienka, aby sa bydlisko zachovalo počas niekoľkých rokov, teda presahuje to, čo by sa mohlo považovať za potrebné v súvislosti s vytýčeným cieľom všeobecného záujmu.
Finally, in Holböck the Court applied Article 57(1) EC which lays down, for restrictions existing on 31 December 1993 that relate to the movement of capital involving direct investment, an exception to the prohibition of restrictions on the movement of capital between Member States and non-member countries.
Napokon v už citovanej veci Holböck Súdny dvor rozhodoval o uplatnení článku 57 ods. 1 ES, ktorý upravuje výnimku zo zákazu obmedzení pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími štátmi pre obmedzenia existujúce k 31. decembru 1993 týkajúce sa pohybov kapitálu zahŕňajúcich priame investície.
The Court noted first of all that the concept of direct investments concerns investments of any kind undertaken by natural or legal persons which serve to establish or maintain lasting and direct links between the persons providing the capital and the undertakings to which that capital is made available in order to carry out an economic activity.
Súdny dvor predovšetkým pripomenul, že pojem „priame investície“ sa týka investícií všetkých druhov, ktoré boli vykonané fyzickými alebo právnickými osobami a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie trvalých a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a podnikom, ktorému sa kapitál poskytuje na účely vykonávania jeho hospodárskej činnosti.
As regards shareholdings in undertakings, the objective of establishing or maintaining lasting economic links presupposes that the shares held by the shareholder enable him to participate eectively in the management of the company or in its control.
Pokiaľ ide o účasti na podnikoch, cieľ vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení predpokladá, že akcie vlastnené akcionárom mu umožňujú účinne sa zúčastniť na riadení tejto spoločnosti alebo jej kontrole.
The Court then stated that Article 57(1) EC also applies to national measures which restrict payments of dividends deriving from investments.
Súdny dvor ďalej upresnil, že článok 57 ods. 1 ES sa uplatňuje aj na vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú vyplácanie dividend pochádzajúcich z investícií.
Consequently, the Court held that a restriction on capital movements, such as a less favourable tax treatment of foreign-sourced dividends, comes within the scope of Article 57(1) EC, inasmuch as it relates to holdings acquired with a view to establishing or maintaining lasting and direct economic links between the shareholder and the company concerned and which allow the shareholder to participate eectively in the management of the company or in its control.
Následne Súdny dvor rozhodol, že obmedzenie pohybu kapitálu, akým je menej výhodné daňové zaobchádzanie s dividendami zahraničného pôvodu, patrí do pôsobnosti článku 57 ods. 1 ES, keďže sa týka účastí nadobudnutých s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení medzi akcionárom a danou spoločnosťou a umožňujúcich tomuto akcionárovi účinne sa zúčastňovať na riadení tejto spoločnosti alebo jej kontrole.
Article 57(1) EC must therefore be interpreted as meaning that Article 56 EC is without prejudice to the application by a Member State of legislation which existed on 31 December 1993 under which a shareholder in receipt of dividends from a company established in a non-member country, who holds two thirds of the share capital in that company, is taxed at a rate higher than that imposed on a shareholder in receipt of dividends from a resident company.
Článok 57 ods. 1 ES sa má vykladať tak, že článok 56 ES nezasahuje do toho, aby členský štát uplatňoval právnu úpravu, ktorá existovala k 31. decembru 1993 a ktorá vo vzťahu k akcionárovi prijímajúcemu dividendy od spoločnosti so sídlom v tretej krajine, v ktorej má tento akcionár dvojtretinovú účasť na základnom imaní, ukladá vyššiu daňovú sadzbu, ako je sadzba, ktorá sa uplatňuje na akcionára prijímajúceho dividendy od spoločnosti rezidenta.
The Court had many opportunities to consider the powers of direct taxation retained by the Member States and the limits on the exercise of those powers.
Súdny dvor mal pri viacerých príležitostiach možnosť zaoberať sa právomocami, ktoré členským štátom prislúchajú v oblasti priamych daní, ako aj hranicami výkonu týchto právomocí.
It ruled on various national fiscal measures concerning, first, the taxation of companies and their shareholders and, second, the taxation of individuals.
V tejto súvislosti rozhodoval o rôznych vnútroštátnych daňových opatreniach týkajúcich sa jednak zdaňovania spoločností a ich akcionárov, a jednak zdaňovania jednotlivcov.
Some of these measures were held compatible, and others incompatible, with Community law.
Niektoré z týchto opatrení boli vyhlásené za zlučiteľné s právom Spoločenstva, iné za nezlučiteľné.
With regard to the taxation of companies, first, a number of national measures were held entirely incompatible with the fundamental freedoms in the Treaty.
Predovšetkým v oblasti zdaňovania spoločností bol pri viacerých vnútroštátnych opatreniach konštatovaný úplný nesúlad so základnými slobodami vyplývajúcimi zo Zmluvy.