natgillin/translations-raw huggingface dataset:
‘In order to take account of particular conditions, Member States may, if necessary, have an additional period of three years from 2 December 2003, that is to say a total of six years, to implement the provisions of this Directive on age and disability discrimination.
„Aby sa splnili osobitné podmienky, členské štáty môžu podľa potreby mať dodatočnú lehotu 3 roky od 2. decembra 2003, to jest spolu 6 rokov na to, aby zaviedli do praxe ustanovenia tejto smernice o diskriminácii založenej na veku a zdravotnom postihnutí.
In that event they shall inform the Commission forthwith.
V takom prípade o tom bezodkladne informujú Komisiu.
Any Member State which chooses to use this additional period shall report annually to the Commission on the steps it is taking to tackle age and disability discrimination and on the progress it is making towards implementation.
Členský štát, ktorý sa rozhodne využiť túto dodatočnú lehotu, podá každoročne Komisii správu o opatreniach, ktoré uskutočňuje na odstránenie diskriminácie založenej na veku a zdravotnom postihnutí a o pokroku, ktorý sa dosahuje pri vykonávaní tejto smernice.
The Commission shall report annually to the Council.’
Komisia o tom každoročne informuje Radu.“
As the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland requested such an additional period for the implementation of the directive, that period did not expire until 2 December 2006 as regards that Member State.
Keďže Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska požiadalo o takúto dodatočnú lehotu na prebratie uvedenej smernice, lehota vo vzťahu k tomuto členskému štátu uplynula až 2. decembra 2006.
The Disability Discrimination Act 1995 (‘the DDA’) essentially aims to make it unlawful to discriminate against disabled persons in connection, inter alia, with employment.
Zákon z roku 1995 o diskriminácii na základe zdravotného postihnutia (Disability Discrimination Act 1995, ďalej len „DDA“) smeruje v podstate k tomu, aby akákoľvek diskriminácia voči postihnutým osobám, najmä v zamestnaní, bola nezákonná.
Part 2 of the DDA, which regulates the employment field, was amended, on the transposition of Directive 2000/78 into United Kingdom law, by the Disability Discrimination Act 1995 (Amendment) Regulations 2003, which came into force on 1 October 2004.
Druhá časť DDA, ktorá upravuje otázky zamestnania, bola zmenená a doplnená pri prebratí smernice 2000/78 do právneho poriadku Spojeného kráľovstva nariadením z roku 2003 o zmene zákona z roku 1995 týkajúceho sa diskriminácie založenej na zdravotnom postihnutí [Disability Discrimination Act 1995 (Amendment) Regulations 2003], ktoré sa stalo účinným 1. októbra 2004.
According to section 3A(1) of the DDA, as amended by those 2003 Regulations (‘the DDA as amended in 2003’):
Podľa článku 3 A ods. 1 DDA, zmeneného a doplneného predmetným nariadením z roku 2003 (ďalej len „DDA z roku 2003“):
(a) for a reason which relates to the disabled person’s disability, he treats him less favourably than he treats or would treat others to whom that reason does not or would not apply, and
„… osoba diskriminuje zdravotne postihnutú osobu, ak: a) z dôvodu spojeného so zdravotným postihnutím, ktorým trpí zdravotne postihnutá osoba, vyhradzuje tejto osobe menej priaznivé zaobchádzanie, než je zaobchádzanie, ktoré vyhradzuje alebo by vyhradzovala iným osobám, na ktoré sa predmetný dôvod neuplatňuje alebo by sa neuplatňoval a b) nemôže preukázať, že toto zaobchádzanie je odôvodnené.“
Section 3A(4) of the DDA as amended in 2003 none the less specifies that the treatment of a disabled person cannot be justified if it amounts to direct discrimination falling within section 3A(5), according to which:
Článok 3 A ods. 4 DDA z roku 2003 však upresňuje, že zaobchádzanie vyhradené zdravotne postihnutej osobe nemôže byť v žiadnom prípade odôvodnené, ak ho možno považovať za priamu diskrimináciu v zmysle odseku 5 toho istého článku, ktorý znie:
‘A person directly discriminates against a disabled person if, on the ground of the disabled person’s disability, he treats the disabled person less favourably than he treats or would treat a person not having that particular disability whose relevant
„Osoba priamo diskriminuje zdravotne postihnutú osobu, ak z dôvodu zdravotného postihnutia, ktorým trpí zdravotne postihnutá osoba, vyhradzuje tejto osobe menej priaznivé zaobchádzanie, než je zaobchádzanie, ktoré vyhradzuje alebo by vyhradzovala osobe, ktorá nemá toto osobitné zdravotné postihnutie a ktorej relevantné
2008 — CASE C-303/06 circumstances, including his abilities, are the same as, or not materially different from, those of the disabled person.’
2008 — VEC C-303/06 vlastnosti, vrátane schopností, sú rovnaké ako vlastnosti a schopnosti zdravotne postihnutej osoby alebo sa od nich podstatne nelíšia.“
Harassment is defined in section 3B of the DDA as amended in 2003 as follows:
Pojem obťažovanie je definovaný v článku 3 B DDA z roku 2003 takto:
‘(1) … a person subjects a disabled person to harassment where, for a reason which relates to the disabled person’s disability, he engages in unwanted conduct which has the purpose or effect of —
„1. … osoba obťažuje zdravotne postihnutú osobu, ak sa z dôvodu spojeného so zdravotným postihnutím, ktorým trpí zdravotne postihnutá osoba, správa nežiaduco a predmetom alebo dôsledkom jej správania je: a) porušenie dôstojnosti zdravotne postihnutej osoby, alebo b) vytvorenie zastrašujúceho, nepriateľského, ponižujúceho, pokorujúceho alebo urážajúceho prostredia.
Under section 4(2)(d) of the DDA as amended in 2003, it is unlawful for an employer to discriminate against a disabled person whom he employs by dismissing him or by subjecting him to any other detriment.
Podľa znenia článku 4 ods. 2 písm. d) DDA z roku 2003 zamestnávateľ nesmie diskriminovať zdravotne postihnutú osobu, ktorú zamestnáva, jej prepustením alebo tým, že jej spôsobí akúkoľvek inú ujmu.
Section 4(3)(a) and (b) of the DDA as amended in 2003 provides that it is also unlawful for an employer, in relation to employment by him, to subject to harassment a disabled person whom he employs or a disabled person who has applied to him for employment.
Článok 4 ods. 3 písm. a) a b) DDA z roku 2003 stanovuje, že zamestnávateľ konajúci v tomto postavení nesmie obťažovať zdravotne postihnutú osobu, ktorú zamestnáva alebo ktorá ho žiada o zamestnanie.
Ms Coleman worked for her former employer as a legal secretary from January 2001.
Pani Coleman pracovala pre svojho bývalého zamestnávateľa od januára 2001 ako právna sekretárka.
In 2002, she gave birth to a son who suffers from apnoeic attacks and congenital laryngomalacia and bronchomalacia.
V priebehu roka 2002 sa jej narodil syn, ktorý trpí dočasnými zástavami dýchania a vrodenou laryngomaláciou a bronchomaláciou.
Her son’s condition requires specialised and particular care.
Stav jej syna si vyžaduje špeciálnu a osobitnú starostlivosť.
The claimant in the main proceedings is his primary carer.
Žalobkyňa vo veci samej mu venuje podstatnú časť starostlivosti, ktorú jej syn potrebuje.
On 4 March 2005, Ms Coleman accepted voluntary redundancy, which brought her contract of employment with her former employer to an end.
Pani Coleman 4. marca 2005 prijala dobrovoľné prepustenie („voluntary redundancy“), čím sa ukončila jej zmluva s jej bývalým zamestnávateľom.
On 30 August 2005, she lodged a claim with the Employment Tribunal, London South, alleging that she had been subject to unfair constructive dismissal and had been treated less favourably than other employees because she was the primary carer of a disabled child.
Dňa 30. augusta 2005 sa pani Coleman obrátila na Employment Tribunal, London South, so žalobou, v ktorej uvádza, že bola obeťou implicitného prepustenia („unfair constructive dismissal“) a menej priaznivého zaobchádzania, než bolo zaobchádzanie vyhradené ostatným zamestnancom, z dôvodu, že sa starala o zdravotne postihnuté dieťa.
She claims that that treatment caused her to stop working for her former employer.
Pani Coleman tvrdí, že toto zaobchádzanie ju prinútilo ukončiť prácu pre jej bývalého zamestnávateľa.
The order for reference states that the material facts of the case in the main proceedings have not yet been fully established, since the questions referred for a preliminary ruling arose only as a preliminary issue.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že relevantné okolnosti veci samej ešte neboli v celom rozsahu preukázané, a preto prejudiciálne otázky boli uvedené predbežne.
The referring tribunal stayed that part of the action concerning Ms Coleman’s dismissal, but held a preliminary hearing on 17 February 2006 to consider the discrimination plea.
Vnútroštátny súd prerušil konanie o časti žaloby týkajúcej sa prepustenia pani Colemanovej, pričom 17. februára 2006 sa uskutočnilo predbežné pojednávanie venované skúmaniu žalobného dôvodu založeného na diskriminácii.
The preliminary issue raised before that tribunal is whether the claimant in the main proceedings can base her application on national law, in particular those provisions
Predbežnou otázkou vznesenou pred uvedeným vnútroštátnym súdom je otázka, či sa žalobkyňa vo veci samej môže opierať o ustanovenia vnútroštátneho práva, najmä
2008 — CASE C-303/06 designed to transpose Directive 2000/78, in order to plead discrimination against her former employer on the ground that she was subjected to less favourable treatment connected with her son’s disability.
2008 — VEC C-303/06 ustanovenia smerujúce k prebratiu smernice 2000/78, na to, aby sa voči svojmu bývalému zamestnávateľovi dovolávala diskriminácie, ktorej, ako sa domnieva, bola predmetom, v tom zmysle, že bola obeťou nepriaznivého zaobchádzania spojeného so zdravotným postihnutím, ktorým trpí jej syn.
It is apparent from the order for reference that, should the Court’s interpretation of Directive 2000/78 contradict that put forward by Ms Coleman, her application to the referring tribunal could not succeed under national law.
Zo znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pokiaľ má výklad smernice 2000/78 Súdnym dvorom odporovať výkladu uvádzanému pani Colemanovou, vnútroštátne právo bráni tomu, aby sa návrhu, ktorý pani Coleman predniesla pred vnútroštátnym súdom, vyhovelo.
It is also apparent from the order for reference that, under United Kingdom law, where there is a preliminary hearing on a point of law, the court or tribunal hearing the case assumes that the facts are as related by the claimant.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že podľa práva Spojeného kráľovstva na predbežnom pojednávaní týkajúcom sa právnej otázky súd rozhodujúci vo veci predpokladá, že skutočnosti sa udiali tak, ako to tvrdí žalobkyňa.
In the main proceedings, the facts of the dispute are assumed to be as follows:
Vo veci samej sú predpokladané okolnosti sporu tieto:
— On Ms Coleman’s return from maternity leave, her former employer refused to allow her to return to her existing job, in circumstances where the parents of non-disabled children would have been allowed to take up their former posts;
— Po návrate z materskej dovolenky bývalý zamestnávateľ neumožnil pani Colemanovej vrátiť sa k pôvodnej práci, hoci rodičom detí, ktoré nie sú zdravotne postihnuté, by bolo umožnené vrátiť sa na niekdajšie pracovné miesto,
— her former employer also refused to allow her the same flexibility as regards her working hours and the same working conditions as those of her colleagues who are parents of non-disabled children;
— bývalý zamestnávateľ odmietol udeliť pani Colemanovej pružný pracovný čas a rovnaké pracovné podmienky ako jej kolegom, ktorí sú rodičmi zdravotne nepostihnutých detí,
— Ms Coleman was described as ‘lazy’ when she requested time off to care for her child, whereas parents of non-disabled children were allowed time off;
— pani Coleman bola označená za „lenivú“, keď žiadala o voľno s úmyslom starať sa o svoje dieťa, zatiaľ čo takáto možnosť bola udelená rodičom zdravotne nepostihnutých detí,
— the formal grievance which she lodged against her ill treatment was not dealt with properly and she felt constrained to withdraw it;
— oficiálna sťažnosť, ktorú pani Coleman podala voči zlému zaobchádzaniu s jej osobou, nebola riadne zohľadnená a pani Coleman sa cítila nútená svoju sťažnosť stiahnuť,
— abusive and insulting comments were made about both her and her child.
— pani Colemanovej a jej dieťaťu boli adresované nemiestne a urážlivé vyjadrenia.
No such comments were made when other employees had to ask for time off or a degree of flexibility in order to look after non-disabled children; and
Takéto vyjadrenia však neboli prezentované v situácii, keď iní zamestnanci boli nútení žiadať pracovné voľno, resp. iný typ flexibility, aby sa venovali svojim zdravotne nepostihnutými deťom, a
— having occasionally arrived late at the office because of problems related to her son’s condition, she was told that she would be dismissed if she came to work late again.
— keď pani Coleman príležitostne prichádzala do svojej kancelárie neskoro z dôvodu problémov spojených so stavom jej dieťaťa, bolo jej povedané, že ak opäť príde neskoro, bude prepustená.
No such threat was made in the case of other employees with non-disabled children who were late for similar reasons.
Iným zamestnancom so zdravotne nepostihnutými deťmi, ktorí prišli do práce neskoro z rovnakých dôvodov, žiadna takáto vyhrážka adresovaná nebola.
Since the Employment Tribunal, London South, considered that the case before it raised questions of interpretation of Community law, it decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Keďže sa Employment Tribunal, London South, domnieval, že spor, ktorý prejednáva, nastoľuje otázky výkladu práva Spoločenstva, rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť tieto prejudiciálne otázky:
While accepting that the questions put by the referring tribunal are based on an actual dispute, the Netherlands Government called into question the admissibility of the reference for a preliminary ruling on the basis that, given that these are pre -liminary questions raised at a preliminary hearing, all the facts at issue have not yet been established.
Holandská vláda, hoci uznáva, že otázky položené vnútroštátnym súdom vychádzajú zo skutočného sporu, spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania pre skutočnosť, že ide o predbežné otázky, ktoré vznikli počas predbežného pojednávania, keď ešte nie sú dokázané všetky okolnosti prípadu.
It points out that, for the purposes of such a preliminary hearing, the national court or tribunal presumes that the facts are as related by the claimant.
Je potrebné poznamenať, že počas takéhoto predbežného pojednávania vnútroštátny sudca predpokladá, že skutočnosti sa udiali tak, ako to tvrdí žalobkyňa.
It must be borne in mind that Article 234 EC establishes the framework for a relationship of close cooperation between the national courts or tribunals and the Court of Justice based on the assignment to each of different functions.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 234 ES zavádza úzku spoluprácu medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom založenú na rozdelení funkcií medzi nimi.
In the case in the main proceedings, the referring tribunal found that, if the Court of Justice should decide not to interpret Directive 2000/78 in accordance with Ms Coleman’s submissions, her case would fail in the material respects.
Vo veci samej je potrebné poznamenať, že vnútroštátny súd konštatoval, že ak by Súdny dvor mal vykladať smernicu 2000/78 v zmysle nezodpovedajúcom zmyslu uvádzanému pani Colemanovou, pani Coleman by nemohla vo veci samej uspieť.
The referring tribunal therefore decided, as permitted under United Kingdom legislation, to consider whether that directive must be interpreted as being applicable to the dismissal of an employee in Ms Coleman’s situation, before establishing whether, in fact, Ms Coleman did suffer less favourable treatment or harassment.
Vnútroštátny súd sa teda rozhodol, ako to umožňuje právna úprava Spojeného kráľovstva, skúmať otázku, či sa má táto smernica vykladať v tom zmysle, že je uplatniteľná na prepustenie zamestnanca v situácii, akou je situácia pani Colemanovej, pred dokazovaním, či pani Coleman skutočne bola obeťou nepriaznivého zaobchá -dzania alebo obťažovania.
It is for that reason that the questions referred for a preliminary ruling were based on the presumption that the facts of the dispute in the main proceedings are as summarised in paragraph 26 of this judgment.
Preto boli položené prejudiciálne otázky na základe predpokladu, že skutkové okolnosti sporu vo veci samej sú také, ako bolo zhrnuté v bode 26 tohto rozsudku.
Where, as here, the Court receives a request for interpretation of Community law which is not manifestly unrelated to the reality or the subjectmatter of the main proceedings and it has the necessary information in order to give appropriate answers to the questions put to it in relation to the applicability of Directive 2000/78 to those proceedings, it must reply to that request and is not required to consider the facts as presumed by the referring court or tribunal, a presumption which it is for the referring court or tribunal to verify subsequently if that should prove to be necessary (see, to that effect, Case C-127/92 Enderby [1993] ECR I-5535, paragraph 12).
Pretože Súdnemu dvoru je takto predložená žiadosť o výklad práva Spoločenstva, ktorá nie je zjavne bez vzťahu so skutočnosťou alebo predmetom sporu vo veci samej a Súdny dvor disponuje údajmi potrebnými na odpovedanie na otázky, ktoré sú mu položené, týkajúce sa uplatniteľnosti smernice 2000/78 na tento spor, musí na ne odpovedať bez toho, aby sám skúmal predpokladaný skutkový stav, z ktorého vychádza vnútroštátny súd, keďže toto je predpoklad, ktorý prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu neskôr, ak sa to ukáže byť potrebné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. októbra 1993, Enderby, C-127/92, Zb. s. I-5535, bod 12).
In those circumstances, the request for a preliminary ruling must be held to be admissible.
Za týchto okolností je potrebné považovať návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný.
The first part of Question 1, and Questions 2 and 3
O prvej časti prvej otázky, ako aj o druhej a tretej otázke
By these questions, which should be examined together, the referring tribunal asks, in essence, whether Directive 2000/78, and, in particular, Articles 1 and 2(1) and (2)(a), must be interpreted as prohibiting direct discrimination on grounds of disability only in respect of an employee who is himself disabled, or whether the principle of equal treatment and the prohibition of direct discrimination apply equally to an employee who is not himself disabled but who, as in the present case, is treated less favourably by reason of the disability of his child, for whom he is the primary provider of the care required by virtue of the child’s condition.
Svojimi otázkami, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 2000/78 a najmä jej článok 1 a článok 2 ods. 1 a ods. 2 písm. a) majú vykladať v tom zmysle, že zakazujú priamu diskrimináciu založenú na zdravotnom postihnutí výlučne voči zamestnancovi, ktorý je sám zdravotne postihnutý, alebo či sa zásada rovnosti zaobchádzania a zákazu priamej diskriminácie uplatňuje aj na zamestnanca, ktorý sám nie je zdravotne postihnutý, ktorý však, ako vo veci samej, je obeťou nepriaznivého zaobchádzania z dôvodu zdravotného postihnutia, ktorým trpí jeho dieťa, ktorému sám poskytuje podstatnú časť starostlivosti, ktorú si vyžaduje jeho stav.
Article 1 of Directive 2000/78 identifies its purpose as being to lay down, as regards employment and occupation, a general framework for combating discrimination on the grounds of religion or belief, disability, age or sexual orientation.
Článok 1 smernice 2000/78 identifikuje jej predmet ako ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie.
Article 2(1) of Directive 2000/78 defines the principle of equal treatment as meaning that there is to be no direct or indirect discrimination whatsoever on any of the grounds referred to in Article 1, including, therefore, disability.
Článok 2 ods. 1 tej istej smernice definuje zásadu rovnosti zaobchádzania ako absenciu akejkoľvek priamej alebo nepriamej diskriminácie založenej na niektorom z dôvodov uvedených v článku 1, čiže vrátane zdravotného postihnutia.
According to Article 2(2)(a), direct discrimination is to be taken to occur where one person is treated less favourably than another is, has been or would be treated in a comparable situation, on the grounds, inter alia, of disability.
Podľa odseku 2 písm. a) predmetného článku 2 o priamu diskrimináciu ide, ak sa zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou, najmä z dôvodu zdravotného postihnutia.
Article 3(1)(c) of Directive 2000/78 provides that the directive is to apply, within the limits of the areas of competence conferred on the Community, to all persons, as regards both the public and private sectors, including public bodies, in relation to employment and working conditions, including dismissals and pay.
Podľa jej článku 3 ods. 1 písm. c) sa smernica 2000/78 uplatňuje v rámci právomocí delegovaných na Spoločenstvo na všetky osoby tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore vrátane verejných orgánov vo vzťahu k podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania.
Consequently, it does not follow from those provisions of Directive 2000/78 that the principle of equal treatment which it is designed to safeguard is limited to people who themselves have a disability within the meaning of the directive.
Preto z týchto ustanovení smernice 2000/78 nevyplýva, že by zásada rovnosti zaobchádzania, ktorú chce zaručiť, bola obmedzená na osoby, ktoré samy majú zdravotné postihnutie v zmysle tejto smernice.
On the contrary, the purpose of the directive, as regards employment and occupation, is to combat all forms of discrimination on grounds of disability.
Naopak, cieľom smernice je, pokiaľ ide o zamestnanie a povolanie, bojovať proti všetkým formám diskriminácie založenej na zdravotnom postihnutí.
The principle of equal treatment enshrined in the directive in that area applies not to a particular category of person but by reference to the grounds mentioned in Article 1.
V skutočnosti zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená uvedenou smernicou v tejto oblasti sa uplatňuje nie na určitú kategóriu osôb, ale v závislosti od dôvodov uvedených v jej článku 1.
That interpretation is supported by the wording of Article 13 EC, which constitutes the legal basis of Directive 2000/78, and which confers on the Community the competence to take appropriate action to combat discrimination based, inter alia, on disability.
Tento výklad potvrdzuje znenie článku 13 ES, t. j. ustanovenia predstavujúceho právny základ smernice 2000/78, ktoré udeľuje Spoločenstvu právomoc prijať opatrenia na boj proti diskriminácii založenej najmä na zdravotnom postihnutí.
It is true that Directive 2000/78 includes a number of provisions which, as is apparent from their very wording, apply only to disabled people.
Je pravda, že smernica 2000/78 obsahuje určitý počet ustanovení, ako vyplýva z ich samotného znenia, uplatniteľných iba na zdravotne postihnuté osoby.
Thus, Article 5 provides that, in order to guarantee compliance with the principle of equal treatment in relation to persons with disabilities, reasonable accommodation is to be provided.
Napríklad jej článok 5 upresňuje, že na uplatnenie zásady rovnosti zaobchádzania vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím sa vykonajú primerané prispôsobenia.