natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitations periods specifically rely and which require that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law (see, inter alia, Case C-63/93 Duff and Others [1996] ECR I-569, paragraph 20).
Inak by totiž hrozilo, že bude dotknutá zásada právnej istoty, z ktorej vychádzajú pravidlá premlčania, a ktorá vyžaduje, aby právne pravidlá Spoločenstva boli jasné a presné s cieľom umožniť dotknutým osobám orientáciu v situáciách a právnych vzťahoch v pôsobnosti právneho poriadku Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 15. februára 1996, Duff a i., C-63/93, Zb. s. I-569, bod 20).
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Okrem toho je potrebné uviesť, že zabránenie začatiu plynutia premlčacej lehoty pri žalobe o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva dovtedy, kým údajne poškodený účastník konania osobne nenadobudol presvedčenie, že utrpel škodu, má za následok, že by okamih premlčania uvedenej žaloby závisel od individuálneho vnímania skutočnej povahy škody, ktoré môže mať každý účastník konania, čo je v rozpore s požiadavkou právnej istoty potrebnej na uplatnenie premlčacej lehoty.
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
V tejto súvislosti je rovnako potrebné poznamenať, že Súdny dvor vyvrátil tvrdenie, podľa ktorého premlčacia lehota stanovená v článku 46 Štatútu Súdneho dvora začína plynúť až vtedy, keď má poškodený presnú a podrobnú znalosť skutkového stavu veci, pričom znalosť skutkového stavu nepatrí medzi skutočnosti, ktoré musia byť splnené na to, aby začala plynúť premlčacia lehota (pozri uznesenie Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisia, už citované, bod 31).
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Subjektívne posúdenie existencie škody teda nemôže byť zohľadnené pri určovaní začiatku plynutia premlčacej lehoty žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Z toho vyplýva, že v napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa nemôže založiť určitosť škody, ktorú utrpeli výrobcovia vína a teda určiť začiatok plynutia premlčacej lehoty ich žaloby o zodpovednosť odvolaním sa na vnímanie, ktoré mali výrobcovia vína z poškodzujúcich následkov nariadenia č. 2499/82.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.
Súd prvého stupňa sa mal naopak oprieť o výlučne objektívne kritériá.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Súdny dvor už z takýchto kritérií vychádzal, keď určoval začiatok plynutia premlčacej lehoty stanovenej v článku 46 Štatútu Súdneho dvora.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Súdny dvor, ako to vychádza aj z bodu 33 už citovaného rozsudku Holcim (Deutschland)/Komisia, totiž rozhodol, že uvedená lehota začína plynúť od momentu, keď sa finančná škoda, ktorú utrpel poškodený, skutočne stala.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
Z toho vyplýva, že začiatok tejto lehoty sa spája s konkrétnou objektívnou stratou, ktorá vznikla na majetku údajne poškodeného účastníka konania.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
V prejednávanej veci mal teda Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku určiť začiatok plynutia päťročnej premlčacej lehoty pre žalobu o zodpovednosť, ktorú naň podali výrobcovia vína podľa článku 235 ES, odo dňa, keď sa škoda vzniknutá na základe nariadenia č. 2499/82 objektívne stala, čím spôsobila predajcom vína stratu na majetku.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Súd prvého stupňa mal najmä rozhodnúť, že uvedená premlčacia lehota začala plynúť od momentu, keď uplatnenie protiprávneho režimu zaplatenia pomoci Spoločenstva stanoveného v článku 9 nariadenia č. 2499/82 efektívne a objektívne spôsobilo škodu výrobcom vína, keď im nezabezpečilo priame zaplatenie pomoci Spoločenstva v prípade insolventnosti DAI.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Tento moment mal byť stanovený na deň, keď nemohli výrobcovia vína získať uvedenú platbu v lehote 90 dní po dodaní vína do liehovaru stanovenej v uvedenom ustanovení, t. j. na konci júna 1983, ako to vyplýva najmä z bodu 132 napadnutého rozsudku.
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
Súd prvého stupňa tým, že v bode 147 napadnutého rozsudku rozhodol, že premlčacia lehota stanovená článkom 46 Štatútu Súdneho dvora nemohla začať plynúť pred 28. novembrom 1994, a teda tým, že v bode 150 uvedeného rozsudku určil,
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
že žaloba o zodpovednosť, ktorá naň bola podaná 12. októbra 1998, je prípustná, pretože nie je podaná oneskorene, hoci bola podaná viac ako 15 rokov po skutočnom vzniku škody, nesprávne uplatnil ustanovenia upravujúce pravidlá premlčania stanovené v uvedenom článku.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
Okrem toho je potrebné vyvrátiť argumentáciu výrobcov vína založenú na už citovanom rozsudku Adams/Komisia, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že premlčanie sa nemôže namietať voči poškodenému, ktorý sa mohol dozvedieť o škodovej udalosti, z ktorej škoda vznikla, až oneskorene.
Unlike the case which gave rise to the Adams judgment, the Cantine cannot claim in the present case that they were not aware, from the end of June 1983, of the event giving rise to their damage, as they knew perfectly well from that time that Article 9 of Regulation No 2499/82 did not provide them with any guarantee whatsoever of direct payment of the Community aid in question in the event of the distiller’s insolvency.
Výrobcovia vína, na rozdiel od veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, nemôžu tvrdiť, že v prejednávanej veci nemali na konci júna 1983 znalosť o škodovej udalosti, pretože od tej doby samozrejme vedeli, že článok 9 nariadenia č. 2499/82 im nijako nezabezpečuje priame zaplatenie pomoci Spoločenstva v prípade insolventnosti destilátora.
It should also be added that the fact that the Cantine were interveners in the proceedings relating to the security brought by DAI before the Italian courts did not prevent them from bringing parallel proceedings to establish liability before the Court of Justice under Article 235 EC.
Okrem toho je potrebné doplniť, že skutočnosť, že výrobcovia vína vstúpili ako vedľajší účastníci do konania v súvislosti so zábezpekou, ktoré začalo DAI pred talianskymi súdmi, im nebránilo podať paralelne žalobu o zodpovednosť na Súdny dvor podľa článku 235 ES.
That provision specifically confers exclusive jurisdiction on the Community Courts to hear actions for compensation under the second paragraph of Article 288 EC brought against the Community (see, inter alia, Joined Cases 106/87 to 120/87 Asteris and Others [1988] ECR 5515, paragraph 15).
Tento článok udeľuje práve súdom Spoločenstva výlučnú právomoc rozhodovať spory o náhrade škody podľa článku 288 druhého odseku ES vedené proti Spoločenstvu (pozri najmä rozsudok z 27. septembra 1988, Asteris a i., 106/87 až 120/87, Zb. s. 5515, bod 15).
Lastly, it must be noted, as is clear from the very wording of Article 46 of the Statute of the Court of Justice, that an action brought before a national court cannot constitute an interruption of the limitation period for an action for damages under Article 235 EC (see, to that effect, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 56).
Nakoniec je potrebné zdôrazniť, ako to aj vyplýva zo znenia článku 46 Štatútu Súdneho dvora, že žaloba podaná na vnútroštátnom súde nepredstavuje prerušujúci akt premlčania žaloby o náhradu škody podľa článku 235 ES (pozri v tomto zmysle uznesenie Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Komisia, už citované, bod 56).
Likewise, it follows that the commencement of proceedings at national level cannot defer the point at which the limitation period for that action begins to run.
Z toho tiež vyplýva, že podanie žaloby na vnútroštátnej úrovni nemôže odložiť začiatok plynutia premlčacej lehoty uvedenej žaloby o náhradu škody.
It follows from all the foregoing that the judgment under appeal must be set aside in so far as it declared admissible the action for noncontractual liability brought by the
Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že je potrebné zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom rozhodol o prípustnosti žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti
Cantine and ordered the Commission to make good the damage which they suffered, following the insolvency of DAI, by reason of the absence of a procedure capable of guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation.
2008 — VEC C-51/05 P podanej výrobcami vína a uložil Komisii nahradiť škodu, ktorú výrobcovia vína utrpeli v dôsledku konkurzu na majetok DAI z dôvodu neexistencie mechanizmu spôsobilého zabezpečiť v režime zriadenom článkom 9 nariadenia č. 2499/82 vyplatenie pomoci Spoločenstva uvádzanej týmto nariadením predmetným výrobcom.
Under the second sentence of the first paragraph of Article 61 of the Statute of the Court of Justice, the latter may, where the decision of the Court of First Instance has been quashed, itself give final judgment in the matter, where the state of the proceedings so permits.
Súdny dvor môže v súlade s článkom 61 prvým odsekom druhou vetou svojho štatútu v prípade zrušenia rozhodnutia Súdu prvého stupňa vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje.
That is the case here.
Je vhodné uviesť, že tak je to aj v tejto veci.
As regards the claim by the Cantine that the Commission should be ordered to pay them compensation in amounts equivalent to the outstanding amounts still owed to them by DAI, this cannot be accepted for the reasons set out in paragraphs 63 to 66 of the present judgment.
Pokiaľ ide o návrh výrobcov vína týkajúci sa uloženia Komisii podľa článku 235 ES nahradiť škodu rovnajúcu sa sumám ich neuhradených pohľadávok za DAI, tento návrh nemôže byť z dôvodov uvedených v bodoch 63 až 66 tohto rozsudku prijatý.
As is clear in particular from paragraph 65 of this judgment, the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice began to run at the end of June 1983, with the result that the action for compensation under Article 235 EC brought in 1998 must be regarded as timebarred and, therefore, must be dismissed as being inadmissible.
Ako to totiž vyplýva najmä v bodu 65 tohto rozsudku, premlčacia lehota piatich rokov stanovená v článku 46 Štatútu Súdneho dvora začala plynúť od konca júna 1983, takže uvedený návrh o náhradu škody podľa článku 235 ES podaný v roku 1998 musí byť považovaný za premlčaný, a teda odmietnutý ako neprípustný.
Accordingly, since, in the judgment under appeal, the Court of First Instance has already dismissed as inadmissible the Cantines’claims that the Commission’s letter of 31 July 1998 be annulled, that a declaration be made that the Commission unlawfully failed to act, and that the Commission be found guilty of unjust enrichment, the action brought by the Cantine must be dismissed in its entirety.
Následne, keďže Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku odmietol ako neprípustné návrhy výrobcov vína smerujúce k zrušeniu listu Komisie z 31. júla 1998 a určeniu nečinnosti uvedenej inštitúcie, ako aj ich návrhu smerujúcemu k zaviazaniu Komisie vydať bezdôvodné obohatenie, žaloba výrobcov vína vo veci T-166/98 sa musí zamietnuť v plnom rozsahu.
Under Article 122 of the Rules of Procedure, where the appeal is well founded and the Court of Justice itself gives final judgment in the case, the Court is to make a decision as to costs.
Podľa článku 122 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Under Article 69(2) of those Rules, which applies to appeals by virtue of Article 118, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Podľa článku 69 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Since the Commission has applied for costs to be awarded against the Cantine, and since the latter have been unsuccessful, the Cantine must be ordered to pay the costs of the present proceedings and of those brought before the Court of First Instance.
Keďže Komisia navrhla zaviazať výrobcov vína na náhradu trov konania a výrobcovia vína nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov konania na tomto stupni a trov konania pred Súdom prvého stupňa.
Annuls the judgment of the Court of First Instance of the European Communities of 23 November 2004 in Case T-166/98 Cantina sociale di Dolianova and Others v Commission to the extent to which it declared admissible the action to establish noncontractual liability brought by Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla — Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. arl and Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari and ordered the Commission of the European Communities to make good the damage suffered by them as a result of the insolvency of Distilleria Agricola Industriale di Terralba by reason of the absence of a procedure capable of guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Commission Regulation (EEC) No 2499/82 of 15 September 1982 laying down provisions concerning preventive distillation for the 1982/1983 wine year, payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation;
Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 23. novembra 2004, Cantina sociale di Dolianova a i./Komisia (T-166/98), sa zrušuje v rozsahu, v akom rozhodol o prípustnosti žaloby o mimozmluvnej zodpovednosti podanej Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl, Cantina Trexenta Soc. coop. arl, Cantina sociale Marmilla — Unione viticoltori associati Soc. coop. arl, Cantina sociale S. Maria La Palma Soc. coop. Arl a Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari a uložil Komisii Európskych spoločenstiev nahradiť škodu, ktorú utrpeli v dôsledku konkurzu na majetok Distilleria Agricola Industriale de Terralba z dôvodu neexistencie mechanizmu spôsobilého zabezpečiť v režime zriadenom článkom 9 nariadenia Komisie (EHS) č. 2499/82 z 15. septembra 1982 ustanovujúceho podrobnosti o preventívnej destilácii vo vinohradníckej zberovej kampani 1982/1983 [neoficiálny preklad] vyplatenie pomoci Spoločenstva uvádzanej týmto nariadením predmetným výrobcom.
Dismisses the action in Case T-166/98;
Žaloba vo veci T-166/98 sa zamieta.
Case C-389/05
Vec C-389/05
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Articles 43 EC and 49 EC — Freedom of establishment and freedom to provide services — Animal health — Artificial insemination centre for bovine animals — National rules conferring on authorised centres the exclusive right to provide the service of artificially inseminating bovine animals in a defined geographical area and making the issue of an inseminator’s licence subject to the conclusion of an agreement with one of those centres)
„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Články 43 ES a 49 ES — Sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb — Politika hygieny — Stanica umelej inseminácie hovädzieho dobytka — Vnútroštátna právna úprava, ktorá priznáva schváleným staniciam výlučné právo poskytovať služby umelej inseminácie hovädzieho dobytka na určitom území a ktorá podmieňuje vydávanie oprávnení na insemináciu uzavretím dohody s jednou z takýchto staníc“
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Restrictions (Art. 43 EC)
Voľný pohyb osôb — Sloboda usadiť sa — Obmedzenia (Článok 43 ES)
Freedom to provide services — Restrictions (Art. 49 EC)
Slobodné poskytovanie služieb — Obmedzenia (Článok 49 ES)
Agriculture — Harmonisation of laws — IntraCommunity trade of semen from bovine purebred animals
Poľnohospodárstvo — Harmonizácia právnych predpisov — Obchod so semenom čistokrvného hovädzieho dobytka v rámci Spoločenstva
(Arts 43 EC and 49 EC; Council Directives 77/504, 87/328 and 91/174)
(Články 43 ES a 49 ES; smernice Rady 77/504, 87/328 a 91/174)
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Restrictions
Voľný pohyb osôb — Sloboda usadiť sa — Slobodné poskytovanie služieb — Obmedzenia (Články 43 ES a 49 ES)
of the Member State concerned, the distribution and insemination of bovine semen.
Okolnosť, že geografické oblasti, ktorých sa táto výlučnosť týka, môžu byť zmenené alebo rozdelené, nemá vplyv na toto posúdenie.
The exclusive rights over a geographical area conferred by a Member State on authorised insemination centres to provide the service of artificial insemination of bovine animals in a determined territory, restricting the overall number of operators permitted to open and manage such centres in that State’s territory, and the unlimited duration of those exclusive rights hamper the access of other operators, including those from other Member States, to the insemination market. The fact that the geographical areas covered by those exclusive rights can be adjusted or divided cannot affect that assessment.
s cieľom výkonu činností distribúcie semena hovädzieho dobytka a inseminácie hovädzieho dobytka. Okolnosť, že tieto opatrenia sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátne subjekty a na subjekty z iných členských štátov, nebráni tomuto zisteniu, keďže takéto vnútroštátne opatrenia, hoci sa uplatňujú bez diskriminácie založenej na štátnej príslušnosti, môžu brániť príslušníkom Spoločenstva vrátane príslušníkov členského štátu, ktorý je autorom tohto opatrenia, vo výkone základnej slobody zaručenej Zmluvou, akou je sloboda usadiť sa, alebo spôsobiť, že tento výkon sa stane menej príťažlivým.
(see paras 50, 53-56)
(pozri body 50, 53 — 56)
In the absence of the possibility of acquiring rights over a determined geographical area, an operator who seeks to carry on an activity in the artificial insemination sector is required to conclude an agreement with the territorially competent insemination centre in order to obtain an inseminator’s licence.
Ak by sa subjektu, ktorý by chcel vykonávať činnosti v oblasti umelej inseminácie, nepodarilo získať práva na určitú stanovenú geografickú oblasť, bol by na účely získania licencie inseminátora povinný uzavrieť dohodu s územne príslušnou inseminačnou stanicou.
Since the conclusion of such an agreement depends on the managing directors of authorised centres, that requirement is likely to prevent such an objective from being attained.
Keďže uzavretie takejto dohody závisí od vedúcich schválených staníc, takáto povinnosť môže viesť k zamedzeniu uskutočnenia uvedeného cieľa.
Such measures render it difficult, if not impossible or, in any event, less attract -ive, to exercise freedom of establishment with a view to carrying on, in the territory
Takéto opatrenia sťažujú, respektíve znemožňujú, alebo v každom prípade robia menej príťažlivým výkon slobody usadiť sa na území dotknutého štátu
The fact that a Member State requires cross-border service providers wishing to carry out the artificial insemination of bovine animals on that State’s territory to obtain an inseminator’s licence and the fact that it requires, after that licence has been obtained, that those operators may carry out the insemination of bovine semen only under the authority of a territorially competent insemination centre is, regardless of the conditions under which that licence is issued, a restriction on the freedom to provide services, since those requirements are liable to impede or render less attractive the provision of the insemination service by operators established and already
Skutočnosť, že členský štát požaduje od cezhraničných poskytovateľov, ktorí by chceli uskutočňovať umelú insemináciu hovädzieho dobytka na území tohto štátu, získanie osvedčenia inseminátora a skutočnosť, že po získaní tohto osvedčenia môžu tieto subjekty uskutočniť insemináciu hovädzieho dobytka len pod patronátom územne príslušnej inseminačnej stanice, predstavuje nezávisle od podmienok vydania uvedeného osvedčenia obmedzenie slobodného poskytovania služieb, pretože tieto požiadavky môžu brániť poskytovaniu služby inseminácie subjektmi usadenými a legitímne
COMMISSION v FRANCE lawfully operating in other Member States.
KOMISIA/FRANCÚZSKO pôsobiacimi v iných členských štátoch alebo ho robiť menej príťažlivým.