natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It adds that the Italian Republic also exercised the right, conferred by Article 22(3), to maintain certain obligations for one year.
Ďalej uvádza, že Talianska republika len využila právo poskytnuté článkom 22 ods. 3 na zachovanie určitých povinností počas jedného roka.
The payment of the charge imposed by the former holder of exclusive rights falls within those obligations and is therefore compatible with the directive.
Zaplatenie poplatku uloženého bývalému držiteľovi výlučného práva patrí do rámca týchto povinností, a je teda v súlade s uvedenou smernicou.
The Court has previously had the opportunity to examine the compatibility of Directive 97/13 with an annual charge imposed on a telecommunications undertaking and calculated on the basis of a percentage of its turnover in Albacom and
Súdny dvor už mal príležitosť skúmať zlučiteľnosť ročného peňažného poplatku uloženého telekomunikačnému podniku, ktorý bol vypočítaný percentuálnou sadzbou z jeho obratu, a smernice 97/13 v rámci už citovaného rozsudku Albacom
2008 — CASE C-296/06
2008 — VEC C-296/06 a Infostrada.
Infostrada, cited above. In paragraph 41 of that judgment, the Court held that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
V bode 41 tohto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že takýto poplatok je v rozpore s cieľmi normotvorcu Spoločenstva a so spoločným rámcom vytvoreným smernicou 97/13.
Moreover, it follows from paragraphs 33 and 42 of that judgment that such a charge is prohibited by Article 11 of that directive, which provides that the fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred in the delivery, management, review and application of individual licences.
Z bodov 33 a 42 tohto rozsudku navyše vyplýva, že takýto poplatok zakazuje článok 11 tejto smernice, ktorý stanovuje, že cieľom poplatkov uložených podnikom v rámci postupov udeľovania povolení je výlučne pokrytie správnych nákladov spojených s udeľovaním, so správou, s kontrolou a uplatňovaním individuálnych licencií.
Since the fees imposed under Article 6 of that directive are limited in the same way, the same prohibition applies on the basis of that article.
Keďže poplatky podľa článku 6 tejto smernice sú obmedzené rovnakým spôsobom, taký istý zákaz sa uplatňuje aj na základe tohto článku.
Pursuant to Article 25 of Directive 97/13, Articles 6 and 11 had to be implemented, like all provisions of that directive, not later than 31 December 1997.
Na základe článku 25 smernice 97/13 sa mali uvedené články 6 a 11, rovnako ako všetky ustanovenia tejto smernice, prebrať najneskôr do 31. decembra 1997.
Article 22 of Directive 97/13 contains, however, the derogating provisions applicable to the authorisations existing on the date of entry into force of that directive, under which those authorisations had to be brought into line with the latter before 1 January 1999, in other words not later than one year after the date laid down in Article 25.
Článok 22 smernice 97/13 však obsahuje odchylné ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na oprávnenia existujúce ku dňu nadobudnutia účinnosti tejto smernice, na základe ktorých sa tieto oprávnenia musia s touto smernicou zosúladiť do 1. januára 1999, inak povedané, najneskôr do jedného roka po dni stanovenom v dotknutom článku 25.
The question therefore arises whether Article 22 of Directive 97/13 allows, by way of derogation and for one year only, the continuation of a charge such as the charge in the main proceedings as regards the operator to which an exclusive right had been granted before the entry into force of that directive.
Otázkou teda je, či článok 22 smernice 97/13 umožňuje, odchylne a iba na obdobie jedného roka, zachovanie peňažnej povinnosti, akou je zaplatenie predmetného poplatku vo veci samej, vo vzťahu k operátorovi, ktorému sa predtým, ako táto smernica nadobudla účinnosť, poskytlo výlučné právo.
Article 22 allows not only, in subparagraph 1, an additional period of one year, expiring on 31 December 1998, to bring authorisations existing on the date of entry into force of Directive 97/13 into line with its provisions, but in addition provides
Tento článok 22 nielenže vo svojom odseku 1 poskytuje na zosúladenie oprávnení existujúcich ku dňu nadobudnutia účinnosti smernice 97/13 s touto smernicou dodatočnú lehotu jedného roka, ktorá uplynie 31. decembra 1998, ale okrem toho
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
TELECOM ITALIA vo svojom odseku 2 aj upravuje možnosť predĺženia platnosti podmienok spojených s existujúcimi oprávneniami, avšak s výhradou, že tieto podmienky nebudú poskytovať žiadne osobitné alebo výlučné práva a že toto predĺženie platnosti podmienok sa nebude dotýkať práv, ktoré iným podnikom vyplývajú z práva Spoločenstva.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Odsek 3 tohto článku sa týka povinností viažucich sa na oprávnenia existujúce ku dňu nadobudnutia účinnosti smernice 97/13.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Tento odsek, ktorý sa uplatňuje s výhradou ustanovení uvedeného odseku 2, stanovuje, že dotknuté povinnosti sa musia uviesť do súladu s uvedenou smernicou pred 1. januárom 1999, ibaže by Komisia dotknutému členskému štátu na jeho vlastnú žiadosť túto lehotu predĺžila.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
Článok 22 smernice 97/13 teda výslovne neupravuje peňažné povinnosti uplatňujúce sa na telekomunikačné podniky, ktoré sú držiteľmi oprávnení, či už ide o všeobecné oprávnenia, alebo o individuálne licencie.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Výlučne články 6 a 11 tejto smernice sa výslovne venujú tejto otázke.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
S cieľom overiť, či sa článok 22 vzťahuje na peňažné poplatky, akými sú predmetné poplatky vo veci samej, je potrebné tento článok vykladať nielen s odkazom na jeho znenie, ale aj s ohľadom na jeho cieľ, ako aj na jeho postavenie v kontexte smernice 97/13 ako celku.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
V tomto ohľade odôvodnenie č. 26 uvedenej smernice umožňuje objasniť cieľ dotknutého článku 22.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
Normotvorca Spoločenstva v tomto odôvodnení uviedol, že určité telekomunikačné licencie boli členskými štátmi poskytnuté na obdobie presahujúce 1. január 1999.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
S cieľom zabrániť žiadostiam o náhradu škody sa považovalo za nutné umožniť členským štátom predĺžiť platnosť určitých podmienok týchto licencií, pod podmienkou, že neposkytovali osobitné a výlučné práva.
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
Čo sa týka týchto práv, pokiaľ Komisia nepovolila ich zachovanie, museli byť odobraté, najmä na základe smernice Komisie 90/388/EHS z 28. júna 1990 o hospodárskej súťaži na trhoch s telekomunikačnými službami [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 192, s. 10).
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
Cieľom článku 22 smernice 97/13 je teda zabrániť sporom tým, že sa zmluvným vzťahom uzavretým medzi členskými štátmi a telekomunikačnými podnikmi predtým, ako táto smernice nadobudne účinnosť, umožní, aby pretrvali až do 1. januára 1999, pričom sa členským štátom poskytne jednotná lehota na prispôsobenie obsahu dotknutých zmlúv ustanoveniam tejto smernice, končiaca sa uvedeným dňom.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Preto cieľ článku 22 smernice 97/13, ktorý je takto spresnený na základe jej odôvodnenia č. 26, zdá sa, nemá nič spoločné so zachovaním peňažného poplatku spojeného s bývalým výlučným právom.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
Analýza konkrétneho znenia tohto článku potvrdzuje toto zistenie.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Po prvé, čo sa totiž týka členského štátu, ktorý nezískal od Komisie oprávnenie zachovať osobitné alebo výlučné práva v oblasti telekomunikácií, článok 22 ods. 2 smernice 97/13 vylučuje zachovanie podmienok, ktoré takéto práva priznávajú, aj po 31. decembri 1997.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
Ako však uviedol generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, ak sa zruší výlučné právo, takéto zrušenie obyčajne musí mať dopad na uplatnenie peňažnej povinnosti, ktorá je protiplnením za takéto výlučné právo.
Secondly, the actual wording of Article 22(3) of Directive 97/13 makes it clear that that paragraph applies without prejudice to the provisions of Article 22(2).
Po druhé, zo samotného znenia článku 22 ods. 3 smernice 97/13 vyplýva, že tento článok sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia jeho odseku 2.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
Keďže odsek 2 vylučuje existenciu takých podmienok, ktoré by priznávali osobitné alebo výlučné práva, článok 22 ods. 3 sa nemôže týkať povinností spojených s takýmito podmienkami, takže ho nemožno chápať v tom zmysle, že by umožňoval pretrvanie týchto povinností až do 31. decembra 1998.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
V dôsledku toho je namieste domnievať sa, že povinnosť vo forme zaplatenia poplatku spojeného s bývalým výlučným právom nespadá do pôsobnosti povinností upravených článkom 22 ods. 3 smernice 97/13, a že takýto poplatok teda nemožno na základe článku 25 tejto smernice zachovať po 31. decembri 1997.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Talianska vláda však na pojednávaní tvrdila, že zaplatenie predmetného poplatku vo veci samej sa neviaže na priznanie výlučného práva, ktoré bolo navyše odobraté.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
Cieľom tohto poplatku bolo totiž v skutočnosti uľahčiť v Talianskej republike prechod do režimu hospodárskej súťaže.
Since that Member State had to abandon the system of exclusive rights which it had set up as well as the resources which that system guaranteed it, the continuation of that charge for one year constituted a financial contribution enabling it to adapt gradually to the new system.
Keďže tento členský štát sa musel vzdať režimu výlučného práva, ktorý zaviedol, ako aj zdrojov, ktoré mu tento režim zabezpečoval, zachovanie uvedeného poplatku počas jedného roka predstavovalo finančný zdroj, ktorý mu umožňoval postupne sa prispôsobiť novému režimu.
The word ‘obligations’ in Article 22(3) of Directive 97/13 is distinct from the word ‘terms’ used in Article 22(2) and should be read independently of the latter.
Pojem „povinnosti“ uvedený v článku 22 ods. 3 smernice 97/13 sa líši od pojmu „podmienky“ použitého v odseku 2 tohto článku a musí sa vykladať nezávisle.
It thus provides a means for a Member State to impose, for financial reasons, a charge such as the charge at issue in the main proceedings until 31 December 1998.
Umožňuje totiž členskému štátu, aby z finančných dôvodov uložil peňažnú povinnosť, akou je predmetný poplatok vo veci samej, až do 31. decembra 1998.
In that respect, it should be pointed out that it is for the national court to determine whether the charge at issue in the main proceedings, which it is not denied is based on Article 188 of the Codice Postale, is linked to the exclusive right relating to the public telecommunications service granted to Telecom Italia before the entry into force of Directive 97/13.
V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či sa predmetný poplatok vo veci samej, pri ktorom je nesporné, že sa zakladá na článku 188 codice postale, viaže na výlučné právo poskytovania verejných telekomunikačných služieb poskytnuté Telecom Italia pred nadobudnutím účinnosti smernice 97/13.
Assuming that a charge such as the charge at issue in the main proceedings is not linked to an exclusive right granted before the entry into force of Directive 97/13, it must be examined whether such a charge constitutes an obligation within the meaning of Article 22(3) of that directive, eligible for the derogation laid down in that provision.
Za predpokladu, že sa peňažná povinnosť, akou je tento poplatok, neviaže na výlučné právo priznané pred nadobudnutím účinnosti smernice 97/13, je potrebné skúmať, či takáto povinnosť predstavuje povinnosť v zmysle článku 22 ods. 3 smernice 97/13, na ktorú by sa mohla vzťahovať výnimka upravená týmto ustanovením.
In that regard, the Italian Government’s interpretation is based on the premise that the ‘obligations’ referred to in Article 22(3) are distinct from the ‘terms’ in Article 22(2).
V tomto ohľade výklad talianskej vlády vychádza z predpokladu, že pojem „povinnosti“ uvedený v článku 22 ods. 3 sa líši od pojmu „podmienky“ uvedeného v odseku 2 tohto článku.
The latter notion refers only to the advantages granted to the undertaking in its interest, whereas the word ‘obligations’ includes the charges imposed on undertakings, including those imposed, as in the case in the main proceedings, solely in the financial interest of the Member State concerned, irrespective of the ‘terms’ of the authorisation.
Pojem „podmienky“ by sa mal týkať výlučne výhod priznaných podniku v jeho záujme, kým pojem „povinnosti“ by mal zahŕňať povinnosti uložené podnikom, vrátane takých povinností, ktoré sú ako vo veci samej uložené podnikom výlučne z dôvodu finančných záujmov dotknutého členského štátu, nezávisle od „podmienok“ oprávnenia.
That analysis cannot, however, be accepted.
Túto analýzu však nemožno prijať.
First, according to the scheme of Article 22(2) and (3), and the use of the word ‘terms’, in particular in Articles 3, 4 and 8 of Directive 97/13 read in conjunction with the annex thereto, in order to describe the conditions which may be attached to authorisations, that word covers the notion of ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of that directive.
Po prvé, zo štruktúry uvedeného článku 22 ods. 2 a 3, ako aj z použitia pojmu „podmienky“, najmä v článkoch 3, 4 a 8 smernice 97/13 v spojení s jej prílohou, s cieľom opísať podmienky, ktoré sa môžu viazať na oprávnenia, vyplýva, že tento pojem zahŕňa pojem „podmienky“ v zmysle článku 22 ods. 3 tejto smernice.
The conditions which may be attached to authorisations as set out in the annex to that directive cover many obligations, including the condition in point 4.3 of that annex, relating to environmental and town and country planning requirements.
Podmienky, ktoré sa môžu viazať na oprávnenia, tak ako sú uvedené v prílohe uvedenej smernice, zahŕňajú totiž mnohé povinnosti, medzi ktoré patrí aj podmienka uvedená v bode 4.3 tejto prílohy týkajúca sa požiadaviek v oblasti životného prostredia, urbanizmu a územného rozvoja.
Secondly, only Articles 6 and 11 of Directive 97/13 deal with the charges applicable to undertakings which hold authorisations in the telecommunications services sector (see, to that effect, Albacom and Infostrada, cited above, paragraph 26).
Po druhé, je potrebné pripomenúť, že výlučne články 6 a 11 smernice 97/13 upravujú peňažné povinnosti uplatňujúce sa na podniky, ktoré sú držiteľmi oprávnení v oblasti telekomunikačných služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok Albacom a Infostrada, už citovaný, bod 26).
As to individual licences, Article 11(1) of that directive provides that the fees imposed by the Member States on undertakings which hold those licences seek only to cover the administration costs generated by the work involved in implementing those licences (Albacom and Infostrada, paragraph 25, and Joined Cases C-392/04 and C-422/04 i-21 Germany [2006] ECR I-8559, paragraph 28).
Čo sa týka individuálnych licencií, článok 11 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že cieľom poplatkov ukladaných členskými štátmi podnikom, ktoré sú držiteľmi týchto licencií, je výlučne krytie správnych nákladov na prácu vynaloženú v súvislosti s využívaním týchto licencií (rozsudky Albacom a Infostrada, už citovaný, bod 25, ako aj z 19. septembra 2006, i-21 Germany, C-392/04 a C-422/04, Zb. s. I-8559, bod 28).
The same consideration applies to the fees imposed by the Member States for general authorisations pursuant to Article 6 of Directive 97/13, which provides in addition for only one other form of financial contribution, namely contributions to the provision of universal service.
Rovnaká úvaha sa uplatňuje na poplatky uložené členskými štátmi v súvislosti so všeobecnými oprávneniami na základe článku 6 smernice 97/13, ktorý okrem iného upravuje jedinú ďalšiu formu peňažného poplatku, konkrétne poplatky spojené s poskytnutím univerzálnej služby.
Accordingly, the notion of ‘conditions attached to authorisations’ within the meaning of Directive 97/13 covers different rights and obligations without, however, covering charges imposed on telecommunications undertakings which hold authorisations.
V dôsledku toho sa pojem „podmienky viažuce sa na oprávnenia“ v zmysle smernice 97/13 týka rôznych práv a povinností, pričom však nezahŕňa peňažné povinnosti uložené telekomunikačným podnikom, ktoré sú držiteľmi oprávnení.
It follows that the word ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of Directive 97/13 does not cover a pecuniary charge, such as the charge at issue in the main proceedings, which is imposed on a telecommunications undertaking without any link to the conditions of exercise of the authorisation granted to it, for the sole purpose of assisting financially the Member State concerned.
Z toho vyplýva, že pojem „povinnosti“ v zmysle článku 22 ods. 3 smernice 97/13 sa netýka peňažnej povinnosti, akou je predmetný poplatok vo veci samej, ktorý bol telekomunikačnému podniku uložený nezávisle od podmienok výkonu poskytnutého oprávnenia, pričom jeho jediným cieľom bolo finančne pomôcť dotknutému členskému štátu.
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the question referred must be that Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13 preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článkom 6, 11, 22 a 25 smernice 97/13 odporuje, aby členský štát požadoval od operátora, bývalého držiteľa výlučného práva na poskytovanie verejných telekomunikačných služieb, ktorý sa stal držiteľom všeobecného oprávnenia, zaplatenie takej peňažnej povinnosti, akou je predmetný poplatok vo veci samej zodpovedajúci sume, ktorej zaplatenie sa v minulosti požadovalo za udelenie uvedeného výlučného práva, a to počas jedného roka po uplynutí lehoty na prebratie tejto smernice do vnútroštátneho práva, konkrétne až do 31. decembra 1998.
Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Článkom 6, 11, 22 a 25 smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/13/ES z 10. apríla 1997 o spoločnom rámci pre všeobecné oprávnenia a individuálne licencie v odvetví telekomunikačných služieb [neoficiálny preklad] odporuje, aby členský štát požadoval od operátora, bývalého držiteľa výlučného práva na poskytovanie verejných telekomunikačných služieb, ktorý sa stal držiteľom všeobecného oprávnenia, zaplatenie takej peňažnej povinnosti, akou je predmetný poplatok vo veci samej zodpovedajúci sume, ktorej zaplatenie sa v minulosti požadovalo za udelenie uvedeného výlučného práva, a to počas jedného roka po uplynutí lehoty na prebratie tejto smernice do vnútroštátneho práva, konkrétne až do 31. decembra 1998.
Case C-348/06 P
Vec C-348/06 P
Commission of the European Communities v Marie-Claude Girardot
Komisia Európskych spoločenstiev proti Marie-Claude Girardot
(Appeal — Temporary staff — Action for damages — Loss of an opportunity to be recruited — Actual and certain damage — Determination of extent of reparation for damage)
„Odvolanie — Dočasný zamestnanec — Žaloba o náhradu škody — Strata príležitosti obsadiť pracovné miesto — Skutočná a určitá škoda — Určenie rozsahu náhrady škody“
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 22 November 2007 . .
Návrhy prednesené 22. novembra 2007 — generálny advokát P. Mengozzi . . .
Officials — Actions — Unlimited jurisdiction — Reparation for material damage arising from the loss of a chance as a result of unlawful rejection of a candidature
Úradníci — Žaloba — Neobmedzená právomoc — Náhrada majetkovej ujmy spojenej so stratou príležitosti vyplývajúcej z protiprávneho zamietnutia kandidatúry