natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Likewise, in the minute of the meeting of 29 October 1998 drawn up by Hoechst, it is stated that ‘the discussions between Hoechst/Nutrinova and the Japanese were not about customer-sharing, agreements on calls for tenders or price-fixing in the strict sense of the term’.
V zápisnici zo stretnutia z 29. októbra 1998 vyhotovenej podnikom Hoechst, je tiež spresnené, že „rokovania medzi podnikmi Hoechst/Nutrinova a Japoncami sa netýkali rozdelenia si zákazníkov, kartelov pre výberové konania či určenia cien v presnom slova zmysle“.
At no time during the meeting of 29 October 1998 did Hoechst state that the joint meetings had the object of allocating sales volume quotas for Europe to the undertakings concerned, or that a system for monitoring the meetings had been set up, as was concluded in the Decision, in Article 1 of the operative part, on the basis of the statement of objections, without those elements being disputed by Hoechst.
Nikdy počas stretnutia 29. októbra 1998 Hoechst presne neuviedol, že predmetom spoločných stretnutí bolo rozdelenie množstevných kvót dotknutých podnikov pre Európu, ani že bol zavedený systém kontroly stretnutí, čo však bolo konštatované v článku 1 výroku rozhodnutia, na základe oznámenia o výhradách bez toho, že by tieto skutočnosti Hoechst spochybnil.
As regards the sales quotas, Hoechst mentioned only in the minute referred to above, under the heading ‘rate of increase’, that ‘competitors had discussions on the way in which they see market growth and which would be capable of supplying increased demand’.
Čo sa týka množstiev predaja, Hoechst len uviedol v uvedenej zápisnici, pod názvom „miera nárastu“, že „konkurenti diskutovali o tom, ako vidia rast trhu a kto bude schopný pokryť rast dopytu“.
Last, Hoechst stated in its minute of the meeting of 29 October 1998 that ‘the meetings were not organised systematically and that the agenda were very similar’.
Napokon Hoechst spresnil vo svojej zápisnici zo stretnutia z 29. októbra 1998, že „stretnutia neboli organizované systematicky a [že] programy rokovaní boli veľmi jednoduché“.
It follows from all of those factors that, first, at the meeting of 13 November 1998 Chisso provided a detailed description of the activities and functioning of the cartel.
Zo všetkých uvedených skutočností vyplýva, že po prvé Chisso poskytol na stretnutí z 13. novembra 1998 podrobný opis činností a fungovania kartelu.
Second, Chisso’s description was supported by documentary evidence which was relevant for the purpose of proving the cartel’s existence.
Po druhé sa opis podniku Chisso opieral o písomné dôkazy, ktoré boli relevantné na preukázanie existencie kartelu.
Third, it follows from the meeting of 29 October 1998 that Hoechst did indeed give an account of the meetings in question, but that that account was less detailed than Chisso’s, it did not
Po tretie zo stretnutí z 29. októbra 1998 vyplýva, že Hoechst síce opísal dotknuté stretnutia, ale tento opis bol jednak menej detailný, ako opis poskyt-
2008 — CASE T-410/03 accurately reflect the object and the functioning of the cartel in issue and, last, it was not supported by any documentary evidence.
2008 — VEC T-410/03 nutý podnikom Chisso, jednak neopisoval správne predmet a fungovanie dotknutého kartelu a napokon ho nepodporil nijakými písomnými dôkazmi.
In the light of the foregoing, it must be concluded that the Commission did not make a manifest error of assessment when it considered that Chisso had been the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
S ohľadom na uvedené treba dospieť k záveru, že Komisia sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa domnievala, že Chisso bol prvý podnik, ktorý poskytol rozhodujúce skutočnosti preukazujúce existencie kartelu.
None of the arguments put forward by Hoechst can upset that conclusion.
Žiadne z tvrdení podniku Hoechst nemôže tento záver spochybniť.
As regards the fact that the Commission promised Chisso at the meeting of 13 November 1998 that it would warn it if any other undertakings were overtaking it, and as already stated in the context of the analysis of the first plea, that fact cannot affect the finding of fact that Chisso was, on the occasion of that meeting, the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Čo sa týka skutočnosti, že Komisia ubezpečila Chisso na stretnutí z 13. novembra 1998, že ho varuje, ak ho iné podniky predbehnú, pričom ako už bolo uvedené v rámci posúdenia prvého žalobného dôvodu, táto okolnosť nemôže mať vplyv na to, že Chisso bol prvý podnik, ktorý na tomto stretnutí poskytol rozhodujúce skutočnosti preukazujúce existencie kartelu.
As regards the fact that the Commission bluntly refused to recognise Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation, in particular the evidence provided by Hoechst during the meeting of 29 October 1998, it must be observed that, at recital 5 to the Decision, the Commission expressly states that at a meeting on 29 October 1998 between the legal representatives of Hoechst and Nutrinova and the Commission services, an oral description of the product market, the producers, market shares, the proceedings in the United States and the cartel’s activity was provided.
Čo sa týka toho, že Komisia rázne odmietla uznať ústne príspevky podniku Hoechst ako úkony spolupráce, najmä skutočnosti predložené podnikom Hoechst na stretnutí z 29. októbra 1998, treba uviesť, že v odôvodnení č. 5 rozhodnutia, Komisia výslovne uvádza, že 29. októbra 1998 na stretnutí medzi advokátmi Hoechst a Nutrinova so službami Komisie, bol poskytnutý ústny opis dotknutého trhu, výrobcov, podielov na trhu, konania v Spojených štátoch a činností kartelu.
At no point in the Decision is it stated that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was not taken into account.
Nikde v rozhodnutí nebolo uvedené, že ústny príspevok podniku Hoechst zo stretnutia z 29. októbra 1998 nebol zohľadnený.
The fact that the Commission was able to take the view, at a particular time during the proceedings, that Hoechst’s cooperation did not satisfy the requirements of the 1996 Leniency Notice does not alter the finding that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was ultimately taken into account in the context of the Decision.
Skutočnosť, že Komisia sa mohla v určitom momente konania domnievať, že spolupráca podniku Hoechst nevyhovuje požiadavkám oznámenia o spolupráci z roku 1996, nič nemení na závere, podľa ktorého ústny príspevok podniku Hoechst zo stretnutia z 29. októbra 1999 bol napokon zohľadnený v rámci rozhodnutia.
In any event, it must be observed that Hoechst refers in its written submissions to a letter from the Commission dated 19 January 1999 in which the Commission stated:
V každom prípade treba uviesť, že Hoechst vo svojich písomnostiach odkazuje na list Komisie z 19. januára 1999, v ktorom uviedla:
‘The Commission services can only take note that your position has been reversed and that Nutrinova does not now intend to cooperate in the terms of [the 1996 Leniency Notice] … Such information on sorbates as has been delivered by Nutrinova to date cannot be considered to have been provided within the framework of this Notice.’
„Služby Komisie berú na vedomie zmenu vášho postoja a skutočnosť, že Nutrinova nemá záujem ďalej spolupracovať v zmysle oznámenie o spolupráci… Informácie o sorbátoch, ako ich Nutrinova doteraz predložila, sa nemôžu považovať za poskytnuté v rámci tohto oznámenia.“
It must be observed in that regard that at the meeting with the Commission’s services on 29 October 1998 Hoechst hoped to be able to provide a written contribution by the end of 1998.
V tejto súvislosti treba uviesť, že na stretnutí z 29. októbra 1998 so službami Komisie Hoechst chcel predložiť písomný príspevok do konca roka 1998.
However, in a letter of 21 December 1998, to which the Commission specifically responds in the letter of 19 January 1999, Hoechst stated, in addition to the fact that cooperation by means of oral testimony could not be contemplated, the following:
V liste z 21. decembra 1998, na ktorý odpovedala Komisia listom z 19. januára 1999, Hoechst však uviedol okrem toho, že spolupráca prostredníctvom ústnych svedectiev nebolo možná:
‘Unfortunately, we cannot keep our promise of providing you with a full report of the facts by the end of this year … With the proceedings in the [United States] remaining open, we have been advised by [United States] counsel that a full disclosure to the Commission as initially contemplated in our discussions in October would seriously compromise the interests of Nutrinova (and certain individuals) in the [United States].’
„Bohužiaľ nemôžeme dodržať náš sľub poskytnúť vám do konca roka celkovú správu o skutkových okolnostiach… Vzhľadom na stále prebiehajúce konanie v Amerike nám náš poradca v Spojených štátoch naznačil, že úplné sprístupnenie Komisii, ako bolo pôvodne predpokladané na našom rokovaní v októbri, by vážne ohrozilo záujmy podniku Nutrinova (ako aj záujmy niektorých jeho členov) v Spojených štátoch.“
It follows that Hoechst clearly indicated that at that stage of the proceedings it was unable to cooperate further with the Commission, whether in the form of written cooperation or by oral testimony.
Z uvedeného vyplýva, že Hoechst zreteľne vyjadril nemožnosť ďalšej spolupráce v tom štádiu konania s Komisiou, a to ani spoluprácu prostredníctvom písomností ani ústnych svedectiev.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having taken the view, at that stage of the proceedings, that Hoechst was not fully cooperating and that, accordingly, the previous acts of cooperation could, where appropriate, be considered insufficient in the context of the 1996 Leniency Notice.
Za týchto okolností nie je možné Komisii vytýkať, že sa v tomto štádiu konania mohla domnievať, že Hoechst úplne nespolupracoval a že za týchto podmienok mohli byť predchádzajúce úkony spolupráce považované prípadne za nedostatočné v rámci oznámenia o spolupráci z roku 1996.
Hoechst’s position was subsequently reiterated in a letter of 28 January 1999, in which it stated:
Postoj podniku Hoechst bol neskôr zopakovaný v liste z 28. januára 1999, v ktorom spresnil:
‘Nutrinova whilst wishing to cooperate fully and immediately with the Commission cannot do so at present without creating serious and unbearable risks for itself and its current and/or former employees under [United States] law.’
„Hoci si Nutrinova stále želá úplne a bezprostredne spolupracovať s Komisiou, nemôže tak vzhľadom na americké právo v súčasnosti urobiť bez spôsobenia vážneho a neúnosného nebezpečenstva pre ňu samotnú a pre jej súčasných či bývalých zamestnancov.“
The fact that the Commission, in a telephone conversation on 5 March 1999 or by letter dated 29 March 1999, stated that a new oral contribution would not be sufficient was the result of uncertainty as to Hoechst’s cooperation at that stage of the proceedings and was intended to draw Hoechst’s attention to the fact that, in order to benefit from the 1996 Leniency Notice, it must adduce further probative evidence of the existence of the cartel.
Skutočnosť, že Komisia v telefonickom rozhovore z 5. marca 1999 alebo v liste z 29. marca 1999 uviedla, že už nestačí ďalší ústny príspevok, vyplývala z neistoty, či v tomto štádiu konania podnik Hoechst spolupracuje, a smerovala k upozorneniu podniku Hoechst na to, že pre uplatnenie oznámenia o spolupráci z roku 1996 musí predložiť viac dôkazov preukazujúcich existenciu kartelu.
It follows from those considerations that, in the Decision, the Commission ultimately accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and that, in any event, the Commission’s position during the administrative procedure was the result of uncertainty as to Hoechst’s effective cooperation at the beginning of the proceedings, Hoechst having stated, initially, that it could not be contemplated that its employees would provide testimony before the Commission.
Z týchto úvah vyplýva, že Komisia napokon prijala v rozhodnutí ústne príspevky podniku Hoechst ako úkony spolupráce a že v každom prípade postoj Komisie počas správneho konania vyplýval z neistoty, či podnik Hoechst účinne spolupracoval od začiatku konania, keďže navyše Hoechst najskôr uviedol, že ústne svedectvá jeho zamestnancov pred Komisiou nie sú možné.
For all of those reasons, the arguments put forward in the context of the eighth plea must be rejected.
Vzhľadom na všetky tieto dôvody musia byť tvrdenia predložené v rámci ôsmeho žalobného dôvodu zamietnuté.
In those circumstances, there is no need to examine Hoechst’s ninth plea, since, as it was not the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel, Hoechst could not expect to obtain a greater reduction in its fine than that granted under Section D of the 1996 Leniency Notice, namely 50% of the amount of the fine that would have been imposed if it had not cooperated.
Za týchto okolností treba preskúmať deviaty žalobný dôvod predložený podnikom Hoechst, keďže nebol prvý podnik, ktorý poskytol rozhodujúce dôkazy preukazujúce existenciu kartelu, Hoechst nemohol dúfať, že mu bude viac znížená pokuta, ako mu bola znížená z hľadiska bodu D oznámenia o spolupráci z roku 1996, t. j. o 50 % výšky pokuty, ktorá by mu bola uložená, ak by nespolupracoval.
However, it must be observed that certain procedural irregularities can sometimes justify a reduction in the fine even though they cannot lead to the annulment of the contested decision (see, to that effect, Baustahlgewebe v Commission, paragraph 211 above, paragraphs 26 to 48, and Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraphs 436 to 438).
Treba však uviesť, že niektoré procesné pochybenia môžu v určitých prípadoch odôvodňovať zníženie pokuty, hoci nie sú dostatočné na zrušenie napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok Baustahlgewebe/Komisia, už citovaný v bode 211 vyššie, body 26 až 48, a rozsudok Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, už citovaný v bode 216 vyššie, body 436 až 438).
In this case, it is necessary to take account of the breach of the principles of sound administration and equal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, established at paragraph 137 above, and on which Hoechst also relied in the eighth and ninth pleas.
V prejednávanej veci treba zohľadniť porušenie zásad riadnej správy vecí verejných a rovnosti zaobchádzania v rámci uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 1996, ako bolo konštatované v bode 137 vyššie, pričom ide o porušenie, ktorého sa Hoechst dovolával aj v rámci ôsmeho a deviateho žalobného dôvodu.
Accordingly, in light of the importance of the observance by the Commission of those principles in administrative procedures, and in the exercise of its unlimited jurisdiction, the Court decides to reduce the fine imposed on Hoechst by 10%.
Takže Súd prvého stupňa so zreteľom na dôležitosť dodržiavania Komisiou uvedených zásad v rámci správnych konaní a na jeho neobmedzenú rozhodovaciu právomoc, rozhodol znížiť pokutu uloženú podniku Hoechst o 10 %.
The specific consequences of that adjustment will be determined below.
Konkrétne dôsledky tejto zmeny budú stanovené neskôr.
H — The 11th plea, alleging breach of the principle non bis in idem
H — O jedenástom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ne bis in idem
At recitals 314 to 316 to the Decision, the Commission states, in substance, that the exercise by the United States (or any nonmember country) of its jurisdiction against a cartel can in no way limit or exclude the Commission’s jurisdiction under Community competition law.
V odôvodneniach č. 314 až 316 rozhodnutia Komisia v podstate uviedla, že výkon právomoci Spojenými štátmi (alebo inej tretej krajiny) voči kartelu nemôže nijakým spôsobom obmedziť či vylúčiť právomoc Komisie podľa práva hospodárskej súťaže Spoločenstva.
More importantly, the Commission has no intention in any event of imposing penalties on the undertakings concerned for the same facts as the United States and Canadian authorities.
Navyše Komisia v žiadnom prípade nezamýšľala sankcionovať dotknuté podniky za tie isté skutky ako americké a kanadské orgány.
Likewise, the proceedings conducted and the sanctions imposed by the Commission, on the one hand, and the United States and Canadian authorities, on the other hand, clearly do not pursue the same objectives.
Taktiež konania vedené a sankcie uložené na jednej strane Komisiou a na druhej strane americkými a kanadskými orgánmi zjavne nesledovali rovnaké ciele.
Hoechst contends that the Commission breached the principle non bis in idem when, at recital 315 to the Decision, it considered that it was not required to deduct the penalty imposed in the United States in the same case.
Hoechst tvrdí, že Komisia porušila zásadu ne bis in idem, keď sa v odôvodnení č. 315 rozhodnutia domnievala, že sa neuplatní zníženie o americkú trestnú sankciu uloženú v tej istej veci.
Hoechst asserts that the Commission expressed the view that, in any event, the principle non bis in idem cannot be applied in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Komisia vyjadrila svoj názor, že zásada ne bis in idem sa v žiadnom prípade nemôže neuplatniť v rámci vzťahu medzi právom Spoločenstva a právom Spojených štátov v oblasti hospodárskej súťaže.
In Hoechst’s submission, no judgment to date has stated that the principle non bis in idem could never be applied in such circumstances.
Pritom podľa podniku Hoechst, nijaký rozsudok dodnes nestanovil, že zásada ne bis in idem sa nemôže za žiadnych okolností uplatniť v takomto prípade
More specifically, Hoechst infers from the grounds of the judgment in Case 7/72 Boehringer Mannheim v Commission [1972] ECR 1281 that the principle non bis in idem is applicable in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Konkrétne Hoechst vyvodil z odôvodnenia rozsudku Súdneho dvora zo 14. decembra 1972, Boehringer Mannheim/Komisia (7/72, Zb. s. 1281), že zásada ne bis in idem je uplatniteľná v rámci vzťahu medzi právom Spoločenstva a právom Spojených štátov v oblasti hospodárskej súťaže.
Furthermore, the second sentence of the summary of the judgment in that case states that ‘[t]he fact that the Commission takes into account a penalty imposed by the authorities of a third State presupposes that the facts established against the undertaking accused by the Commission, on the one hand, and the authorities of the third State in question, on the other, are identical’.
Okrem toho druhá veta abstraktu rozsudku Súdneho dvora spresnila, že „prípadné zohľadnenie Komisiou sankcie uloženej orgánmi tretieho štátu predpokladá, aby boli skutočnosti uplatnené proti obvinenému podniku na jednej strane Komisiou a na druhej strane dotknutým tretím štátom totožné“.
In the present case, the Commission does not dispute that the penalties imposed on Hoechst in the United States concerned a situation of fact identical to that forming the basis of the Decision.
V prejednávanej veci Komisia nespochybnila, že sankcie uložené podniku Hoechst v Spojených štátoch sa týkali rovnakej skutkovej situácie, ako je situácia v tomto rozhodnutí.
In that regard, in the Decision, the Commission makes no comment on the elements of the joint meetings and the agreements which related to non-European markets.
V tejto súvislosti sa Komisia v rozhodnutí nevyjadrila ani k skutočnostiam, ako boli spoločné stretnutia a dohody vzťahujúce sa na mimoeurópske trhy.
However, at recitals 4, 65 to 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 and 450 to the Decision the Commission clearly indicates that the infringement was a single infringement.
Komisia v odôvodneniach č. 4, 65 až 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 a 450 rozhodnutia však poskytla jasné indície o tom, že porušenie malo povahu jedného porušenia.
If the Commission should dispute the existence of an ‘idem’ in the present case, Hoechst offers, as proof, the agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 and requests that the prosecutor responsible for the
Ak by v tejto veci Komisia spochybňovala „existenciu idem“, Hoechst navrhuje, ako bolo uvedené v dohode uzavretej 3. mája 1999 s americkým ministerstvom spravodlivosti, a žiada predvolanie ako svedkov štátneho zástupcu povereného vecou
HOECHST v COMMISSION case in the United States and another individual who could be called by Hoechst’s intermediary be called as witnesses.
HOECHST/KOMISIA v Spojených štátoch a jednu ďalšiu osobu, ktorá môže byť predvolaná prostredníctvom podniku Hoechst.
In any event, Hoechst maintains that the penalty imposed in the United States must be deducted on grounds of fairness, in application of the principle of ‘natural justice’ which has applied since the Wilhelm decision (Case 14/68 Wilhelm and Others [1969] ECR 1).
V každom prípade sa Hoechst domnieva, že z dôvodu spravodlivosti je potrebné odpočítať americkú sankciu pre spravodlivé zaobchádzanie podľa zásady „prirodzenej spravodlivosti“ uplatniteľnej na základe judikatúry Walt Wilhelm (rozsudok Súdneho dvora z 13. februára 1969, Walt Wilhelm a i., 14/68, Zb. s. 1).
First of all, the Commission observes that Hoechst no longer appears to wish to raise the issue of the penalty imposed by Canada, but only that imposed by the United States.
V prvom rade Komisia zdôrazňuje, že sa javí, že Hoechst sa už nechce vracať k sankcii uloženej v Kanade, ale len k tej, ktorá bola uložená v Spojených štátoch.
Next, referring in particular to Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above (paragraph 338), the Commission states that the application of the principle non bis in idem is subject to a threefold condition, namely identity of the facts, identity of the offender and identity of the protected legal asset.
Ďalej Komisia odkazuje na rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 145 vyššie (bod 338), pričom uvádza, že uplatnenie zásady ne bis in idem podlieha trojitej podmienke totožnosti skutkových okolností, porušovateľa a chráneného právneho záujmu.
That principle therefore precludes the same person being penalised more than once for the same unlawful conduct in order to protect the same legal asset.
Táto zásada teda zakazuje sankcionovať tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté nezákonné správanie, aby sa chránili tie isté právne záujmy.
In the present case, neither the facts nor the protected legal asset are identical.
V prejednávanej veci nie sú totožné skutkové okolnosti ani právny záujem.
As regards the facts, paragraph 4(d) of the plea agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 states expressly that the sorbates affected by that cartel were sold by Hoechst or its subsidiaries, and by other members of the cartel, to customers in the Northern District of California.
Čo sa týka skutkových okolností, bod 4 písm. d) dohody uzavretej 3. mája 1999 s americkým ministerstvom spravodlivosti výslovne stanovoval, že sorbáty, ktorých sa týkal tento kartel, boli predávané podnikom Hoechst alebo jeho dcérskymi spoločnosťami a ďalšími členmi kartelu zákazníkom v okrese Kalifornia Sever.
It follows that the act penalised by the plea agreement is not the collusive agreement per se but
Z tejto dohody vyplývalo, že úkon sankcionovaný súdnym zmierom (Plea Agreement) nebola kartelová dohoda sama osebe, ale jej uplatnenie v Spojených štátoch. Komisia
2008 — CASE T-410/03 its implementation in the United States. The Commission observes in that regard that the principle of territoriality applies both in United States law and in European law on cartels.
2008 — VEC T-410/03 v tejto súvislosti pripomína, že zásada teritoriality sa uplatňuje rovnako v americkom, ako v európskom práve v oblasti hospodárskej súťaže.