natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Naliehavý charakter týchto postupov je taktiež zvýraznený poslednou vetou toho istého odseku, ktorý stanovuje, že súdu pôvodu „sa musia všetky uvedené písomnosti zaslať do jedného mesiaca od dátumu príkazu o nevrátení“.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Cieľom týchto ustanovení nie je len zabezpečiť okamžitý návrat dieťaťa do členského štátu, kde dieťa malo svoj obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním, ale tiež umožniť súdu pôvodu posúdiť dôvody a dôkazy, na základe ktorých sa vydal príkaz o nevrátení.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Konkrétne je súd pôvodu povinný preskúmať, či podmienky stanovené v bode 67 tohto rozsudku sú splnené.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
V poslednom štádiu rozboru toto preskúmanie prináleží podľa článku 10 a článku 40 ods. 1 písm. b) nariadenia súdu pôvodu, pričom procesné prekážky alebo námietky, ktoré sa uplatnili alebo opätovne uplatnili v členskom štáte výkonu po vydaní príkazu o nevrátení, nie sú určujúce, a preto sa môžu považovať pri uplatnení nariadenia za bezvýznamné.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Ak by to tak nebolo, potom by nariadeniu hrozila strata jeho potrebného účinku, pretože okamžitý návrat dieťaťa by závisel od podmienky vyčerpania procesných prostriedkov prípustných podľa vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom je dieťa neoprávnene zadržiavané.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Toto ohrozenie treba zvažovať o to viac, že pokiaľ ide o deti s nízkym vekom, nemožno biologický vek vzhľadom na rozumovú a psychologickú vyspelosť týchto detí a rýchlosť, akou sa vyvíja, merať podľa všeobecných kritérií.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Treba dodať, že tento výklad nariadenia je v súlade s jeho požiadavkami a s jeho účelom a že je jediný, ktorý najlepšie zabezpečuje účinnosť práva Spoločenstva.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Prvý je založený na výraze „každý následný rozsudok požadujúci návrat dieťaťa“ uvedený v článku 11 ods. 8 nariadenia, ktorý vyjadruje myšlienku, že súd pôvodu môže potom ako bol vydaný príkaz o nevrátení dieťaťa byť povinný vydať jedno alebo viacero rozhodnutí s cieľom dosiahnuť návrat dieťaťa, a to aj v prípadoch procesnej alebo skutkovej bezvýchodiskovej situácie.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Druhý činiteľ je systémovej povahy a spočíva v tom, že na rozdiel od postupu podľa článkov 33 až 35 nariadenia pri návrhoch na vyhlásenia vykonateľnosti môžu byť rozsudky vydané podľa kapitoly III oddielu 4 nariadenia (právo styku a návrat dieťaťa) vyhlásené za vykonateľné súdom pôvodu nezávisle od možnosti podať opravný prostriedok, či už v členskom štáte pôvodu, alebo výkonu.
By excluding any appeal against the issuing of a certificate pursuant to Article 42(1), other than an action seeking rectification within the meaning of Article 43(1), the Regulation seeks to ensure that the effectiveness of its provisions is not undermined by abuse of the procedure.
Vylúčením všetkých opravných prostriedkov proti vydaniu osvedčenia podľa článku 42 ods. 1, okrem návrhu na opravu v zmysle článku 43 ods. 1 nariadenia, sa nariadenie snaží zabrániť tomu, aby sa účinnosť jeho ustanovení narušila zneužívaním konania.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.
Okrem toho článok 68 neuvádza medzi opravnými prostriedkami žiadnu možnosť odvolania proti rozsudkom vydaným podľa kapitoly III oddielu 4 nariadenia.
The foregoing considerations cover the characteristics of the dispute in the main proceedings.
Tieto úvahy zodpovedajú osobitostiam sporu vo veci samej.
First, the sequence of the decisions taken by the Lithuanian courts, as regards both the application for return and that for nonrecognition of the decision certified pursuant to Article 42 of the Regulation, does not appear to have observed the autonomy of the procedure provided for in that provision.
Z jednej strany sa zdá, že sled rozsudkov vydaných litovskými súdmi, pokiaľ ide o žiadosť o návrat, ako aj návrh na neuznanie rozsudku osvedčeného v súlade s článkom 42 nariadenia, nerešpektoval procesnú autonómiu stanovenú týmto posledným ustanovením.
Second, the number of decisions and their diverse nature (to set aside, overturn, reopen, suspend) are evidence that, even if the most expeditious domestic procedures may have been adopted, the periods of time elapsed were already, on the date on which the certificate was issued, in manifest contradiction to the requirements of the Regulation.
Z druhej strany počet rozsudkov a ich rôznorodosť (zrušenia, zmeny, obnovy konaní, odklad vykonateľnosti) sú dôkazom toho, že aj napriek tomu, že sa prípadne použili tie najrýchlejšie vnútroštátne postupy bola dĺžka konania už ku dňu vydania osvedčenia, v zjavnom rozpore s požiadavkami nariadenia.
It remains to be pointed out that, since no doubt has been expressed as regards the authenticity of the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg, and since that certificate contains all the elements required by Article 42 of the Regulation, an appeal against the issue of the certificate or opposition to its recognition could, under Article 43(2) of the Regulation, only have been dismissed, the requested court being able only to declare the enforceability of the certified decision.
Zostáva upresniť, že nebola vznesená žiadna pochybnosť o pravosti osvedčenia, vydaného Amtsgericht Oranienburg, ktoré obsahovalo všetky náležitosti vyžadované článkom 42 nariadenia, pričom odvolanie proti vydaniu osvedčenia alebo námietka voči jeho uznaniu by sa mohli podľa článku 43 ods. 2 len zamietnuť, pretože dožiadaný súd môže len konštatovať vykonateľnosť osvedčeného rozsudku.
In the light of the foregoing observations, the answer to the fourth to sixth questions must be that, once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of the Regulation, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na štvrtú až šiestu otázku odpovedať tak, že po vydaní rozsudku o nevrátení dieťaťa a jeho oznámení súdu pôvodu je na účely vydania osvedčenia podľa článku 42 nariadenia bezvýznamné, že výkon tohto rozsudku bol odložený, že tento rozsudok bol zmenený, zrušený alebo z akéhokoľvek dôvodu nenadobudol právoplatnosť, alebo bol nahradený rozsudkom o navrátení dieťaťa, pokiaľ skutočne nedošlo k návratu dieťaťa.
Since no doubt has been expressed as regards the authenticity of that certificate and since it was drawn up in accordance with the standard form set out in Annex IV to the Regulation, opposition to the recognition of the decision ordering return is not permitted and it is for the requested court only to declare the enforceability of the certified decision and to allow the immediate return of the child.
Keďže nevznikla žiadna pochybnosť, pokiaľ ide o pravosť tohto osvedčenia, ktoré bolo vypracované podľa vzorového tlačiva uvedeného v prílohe IV nariadenia, námietka proti uznaniu rozsudku o navrátení dieťaťa je neprípustná a dožiadanému súdu prináleží len konštatovať vykonateľnosť osvedčeného rozsudku a vyhovieť okamžitému návratu dieťaťa.
By its first question, the referring court is essentially asking whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation can apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či môže podľa článku 21 nariadenia zainteresovaný účastník navrhnúť neuznanie súdneho rozhodnutia bez toho, aby bol podaný návrh o uznanie tohto rozhodnutia.
The answer to the fourth to sixth questions precludes the possibility of an application for nonrecognition in the event that a decision requiring the return of the child has been adopted and certified in accordance with Articles 11(8) and 42 of the Regulation.
Odpoveď na štvrtú až šiestu otázku vylučuje možnosť návrhu o neuznanie v prípade, ak bol v súlade s ustanoveniami článku 11 ods. 8 a článku 42 nariadenia vydaný a osvedčený rozsudok o návrate dieťaťa.
Nevertheless, that possibility cannot be discounted in general terms.
Túto možnosť však nemožno úplne vylúčiť.
Article 21(3) of the Regulation provides that, ‘[w]ithout prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Článok 21 ods. 3 nariadenia stanovuje, že „bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 tejto kapitoly, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddiele 2 tejto kapitoly navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní [alebo neuznaní — neoficiálny preklad] rozsudku“.
The second subparagraph of Article 21(3) lays down, to that end, the rules of local jurisdiction.
Druhý pododsek tohto odseku na tento účel stanovuje miestnu príslušnosť.
Nor is it precluded that an application for nonrecognition of a decision results incidentally in its recognition, in which case Article 21(4) would apply.
Taktiež nie je vylúčená možnosť, v prípade ktorej sa uplatní odsek 4 uvedeného článku 21, že návrh o neuznanie rozsudku nepriamo povedie k jeho uznaniu.
The possibility of submitting an application for nonrecognition if no application for recognition has been lodged beforehand is capable of satisfying various objectives, either of a substantive nature, in particular those relating to the best interests of the child or the stability and harmony of the family, or of a procedural nature, by making it possible to bring forward the production of evidence which might no longer be available in the future.
Možnosť predložiť návrh na neuznanie bez predchádzajúceho predloženia návrhu na uznanie môže zodpovedať rôznym cieľom, ktoré majú hmotnoprávnu povahu, najmä tým, ktoré sa viažu na najlepší záujem dieťaťa alebo na stabilitu a rodinný pokoj, alebo procesnú povahu tým, že umožňujú v predstihu predložiť dôkazné prostriedky, ktoré v budúcnosti už nemusia byť k dispozícii.
The application for nonrecognition must however comply with the procedure provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation and, in particular, it can be pursued according to the provisions of domestic law only if they do not limit the scope and effects of the Regulation.
Návrh na neuznanie musí napriek tomu dodržať postup stanovený v kapitole III oddiele 2 nariadenia a môže sa o ňom rozhodovať podľa ustanovení vnútroštátneho práva, len ak tieto ustanovenia neobmedzujú dosah a účinky nariadenia.
Therefore, the answer to the first question must be that, except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of the Regulation, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Na prvú otázku treba odpovedať tak, že okrem prípadov, keď sa konanie týka osvedčeného rozsudku podľa článku 11 ods. 8 a článkov 40 až 42 nariadenia, môže každý zainteresovaný účastník navrhnúť neuznanie súdneho rozhodnutia, a to aj napriek tomu, že návrh na uznanie sa predtým nepredložil.
By its second question, the referring court asks, in the event that it is necessary to examine an application for nonrecognition of a decision brought by the person against whom that decision is to be enforced and when no application for recognition has been submitted beforehand, how Article 31(1) of the Regulation should be applied, in particular the sentence which reads ‘[n]either the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, ako treba aplikovať článok 31 ods. 1 nariadenia, najmä časť vety, podľa ktorej „osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, ani dieťa, nemá v tomto štádiu právo robiť žiadne podania k návrhu“ v prípade, ak je potrebné preskúmať návrh na neuznanie rozsudku predložený osobou, voči ktorej je tento rozsudok vykonateľný, a zároveň ktorému nepredchádzalo podanie nijakého návrhu na uznanie rozhodnutia.
The reservation expressed in paragraph 91 of this judgment also applies in the context of this question.
Výhrada uvedená v bode 91 tohto rozsudku sa rovnako uplatní aj v rámci tejto otázky.
Subject to that reservation, if an application for nonrecognition of a judicial decision is brought and no application for recognition of that decision has been submitted, Article 31(1) of the Regulation must be interpreted in the light of the specific scheme of Section 2 of Chapter III of the Regulation.
S touto výhradou treba skonštatovať, že v prípade, ak sa predložil návrh na neuznanie súdneho rozhodnutia bez toho, aby bol predtým podaný návrh na uznanie tohto rozhodnutia, sa článok 31 ods. 1 nariadenia má vykladať v súvislosti s osobitnou štruktúrou kapitoly III oddielu 2 nariadenia.
Accordingly, that provision must remain unapplied.
Toto ustanovenie sa však neuplatní.
Article 31 of the Regulation relates to the declaration of enforceability.
Článok 31 nariadenia upravuje vyhlásenie vykonateľnosti.
It provides that, in that case, the party against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on the application.
V tomto prípade stanovuje, že účastník, proti ktorému sa výkon žiada, nemôže robiť žiadne podania k návrhu.
Such a procedure must be understood in the light of the fact that, being of an enforceable and unilateral nature, it cannot take account of the submissions of that party without assuming a declaratory and adversarial nature, which would run counter to its very logic according to which the rights of the defence are ensured by means of the appeal provided for in Article 33 of the Regulation.
Takéto konanie treba chápať v závislosti od skutočnosti, že má exekučnú a jednostrannú povahu, a preto v ňom nemožno prijímať podania k návrhu uvedeného účastníka bez toho, aby nadobudlo deklaratórnu a kontradiktórnu povahu, čo by však bolo v rozpore s jeho logikou, a to aj napriek tomu, že podľa nej sa právo na obranu garantuje v článku 33 nariadenia prostredníctvom odvolania.
The situation envisaged in the event of an application for nonrecognition is different.
Situácia, z ktorej je potrebné vychádzať v prípade návrhu na neuznanie, je odlišná.
The reason for that difference lies in the fact that, in such a situation, the applicant is the person against whom the application for a declaration of enforceability might have been brought.
Dôvod tejto odlišnosti spočíva v tom, že navrhovateľ je v takejto situácii osobou, proti ktorej sa môže predložiť návrh na vyhlásenie vykonateľnosti.
Since the requirements referred to in paragraph 101 of this judgment are no longer justified, the party against whom the application for nonrecognition is brought cannot be deprived of the possibility of making submissions on the application.
Keďže požiadavky uvedené v bode 101 tohto rozsudku už nie sú odôvodnené, osoba, proti ktorej smeruje návrh na neuznanie, nemôže byť zbavená možnosti predložiť podania k návrhu.
Any other outcome would result in limiting the effectiveness of the applicant’s action, since the purpose of the nonrecognition procedure is to seek a negative assessment which, by its nature, calls for an adversarial procedure.
Každé iné riešenie smeruje k obmedzeniu účinnosti návrhu navrhovateľa, keďže cieľom postupu o neuznaní je záporné posúdenie, ktoré svojou povahou vyžaduje kontradiktórnosť konania.
It follows that, as the Commission asserted, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make submissions on the application.
Z uvedeného vyplýva, tak ako uviedla Komisia, že odporca, ktorý sa domáha uznania rozhodnutia, môže predložiť podania k návrhu.
The answer to the second question must therefore be that Article 31(1) of the Regulation, in so far as it provides that neither the person against whom enforcement is sought, nor the child is, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions on the application, is not applicable to proceedings initiated for nonrecognition of a judicial decision if no application for recognition has been lodged beforehand in respect of that decision.
Na druhú otázku treba odpovedať tak, že článok 31 ods. 1 nariadenia, pokiaľ stanovuje, že ani osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, ani dieťa nemôžu v tomto štádiu predložiť podania k návrhu, sa neuplatní v konaní o neuznaní súdneho rozhodnutia začatom bez predchádzajúceho predloženia návrhu o uznanie toho istého rozhodnutia.
In such a situation, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make such submissions.
V takejto situácii odporca domáhajúci sa uznania môže predložiť podania k návrhu.
By its third question, the referring court asks whether the national court which has received an application by the holder of parental responsibility for nonrecognition of that part of the decision of the court of the Member State of origin requiring the return of the child to the Member State of origin, a decision in respect of which the
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či má vnútroštátny súd, na ktorý nositeľ rodičovských práv a povinností podal návrh na neuznanie súdneho rozhodnutia členského štátu pôvodu, ktorým sa nariaďuje vrátenie dieťaťa do štátu pôvodu, vo vzťahu ku ktorému bolo vydané osvedčenie na základe článku 42 nariadenia, tento
RINAU certificate provided for in Article 42 of the Regulation has been issued, is required to examine that application on the basis of the provisions of Sections 1 and 2 of Chapter III of the Regulation, as provided for in Article 40(2) thereof.
RINAU návrh preskúmať na základe ustanovení kapitoly III oddielov 1 a 2 nariadenia, ako sa stanovuje v jeho článku 40 ods. 2.
As is apparent from the answers to the previous questions, an application for nonrecognition of a judicial decision is not permitted if a certificate has been issued pursuant to Article 42 of the Regulation.
Ako vyplýva z odpovedí na predchádzajúce otázky, návrh na neuznanie súdneho rozhodnutia nie je prípustný, pokiaľ bolo vydané osvedčenie podľa článku 42 nariadenia.
In such a situation, the decision which has been certified is enforceable and no opposition to its recognition is permitted.
V takejto situácii rozsudok, ktorý bol osvedčený, sa stáva vykonateľným bez možnosti podania námietky proti jeho uznaniu.
There is therefore no need to answer the third question.
Na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.
Once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of Council Regulation (EC) No 2201/2003 of 27 November 2003 concerning jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in matrimonial matters and the matters of parental responsibility, repealing Regulation (EC) No 1347/2000, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become
Po vydaní rozsudku o nevrátení dieťaťa a jeho oznámení súdu pôvodu je na účely vydania osvedčenia podľa článku 42 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, bezvýznamné, že výkon tohto rozsudku bol odložený, že tento rozsudok bol zmenený, zrušený alebo z akéhokoľvek dôvodu nenadobudol právoplatnosť, alebo bol nahradený
2008 — CASE C-195/08 PPU res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
2008 — VEC C-195/08 rozsudkom o navrátení dieťaťa, pokiaľ skutočne nedošlo k návratu dieťaťa.
Except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of Regulation No 2201/2003, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Okrem prípadov, keď sa konanie týka osvedčeného rozsudku podľa článku 11 ods. 8 a článkov 40 až 42 nariadenia č. 2201/2003, môže každý zaintere -sovaný účastník navrhnúť neuznanie súdneho rozhodnutia, a to aj napriek tomu, že návrh na uznanie sa predtým nepredložil.
Article 31(1) of Regulation No 2201/2003, in so far as it provides that neither the person against whom enforcement is sought, nor the child is, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions on the application, is not applicable to proceedings initiated for nonrecognition of a judicial decision if no application for recognition has been lodged beforehand in respect of that decision.
Článok 31 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, pokiaľ stanovuje, že ani osoba, proti ktorej sa o výkon žiada, ani dieťa nemôžu v tomto štádiu predložiť podania k návrhu, sa neuplatní v konaní o neuznaní súdneho rozhodnutia začatom bez predchádzajúceho predloženia návrhu o uznanie toho istého rozhodnutia.
Case C-51/05 P
Vec C-51/05 P
Commission of the European Communities v Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl and Others
Komisia Európskych spoločenstiev proti Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl a i.
(Appeals — Common organisation of the market in wine — Aid for distillation — Actions for damages — Noncontractual liability of the Community — Limitation period — Point from which time starts to run)
„Odvolanie — Spoločná organizácia trhu s vínom — Pomoc na destiláciu — Žaloba o náhradu škody — Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva — Premlčacia lehota — Začiatok plynutia“