natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the view of the Commission, the criterion used by the Court of First Instance
Podľa názoru Komisie nemôže byť kritérium použité Súdom prvého stupňa založené
34 — Case 145/83 [1985] ECR 3539.35 — See paragraphs 139 and 140 of the judgment.
34 — Rozsudok zo 7. novembra 1985, 145/83, Zb. s. 3539.35 — Pozri body 139 a 140 rozsudku.
36 That concept permits applicants to bring an action for damages earlier in order to avoid damage which would be even more serious because unquantifiable.
36 Uvedený koncept povoľuje žalobcom podať žalobu o náhradu škody skôr na účely vyhnutia sa škode, ktorá by bola ešte závažnejšia, pretože by nebola vyčísliteľná.
It cannot justify delaying the moment when time starts to run on the basis of a subjective assessment of the imminent and foreseeable nature of damage which has already occurred.
Nemôže odôvodniť odloženie okamihu, kedy začína plynúť doba na základe subjektívneho posúdenia bezprostredne hroziacej a predvídateľnej povahy škody, ktorá už vznikla.
of the approach taken by the Court of First Instance, that court’s assessment of when time started to run is in part erroneous because it is based on a manifest distortion of the facts.
Súdom prvého stupňa je posúdenie okamihu, keď začala doba plynúť, zo strany uvedeného súdu sčasti chybné, pretože je založené na zjavnom nesprávnom posúdení skutkových okolností.
As the Court of First Instance itself noted, only four out of the five applicants appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma.
Ako Súd prvého stupňa sám poznamenal, iba štyria z piatich žalobcov sa odvolali proti rozsudku Tribunale civile di Roma.
There is therefore no reason to consider that time started to run vis-à-vis the fifth applicant (Cantina sociale del Vermentino) at the date of the judgment of the Corte di Cassazione.
Niet preto žiadneho dôvodu dospieť k záveru, že lehota začala vo vzťahu k piatemu žalobcovi (Cantina sociale del Vermentino) plynúť v deň rozsudku Corte di Cassazione.
On the basis of the criterion adopted by the Court of First Instance, time would start to run on the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma, namely on 27 January 1989.
Na základe kritéria prijatého Súdom prvého stupňa by lehota začala plynúť v deň rozsudku Tribunale civile di Roma, konkrétne 27. januára 1989.
That applicant’s action would therefore have been timebarred when it commenced proceedings before the Court of First Instance on 12 October 1998.
Nárok uvedeného žalobcu bol preto v čase, keď inicioval konanie na Súde prvého stupňa 12. októbra 1998, premlčaný.
The approach of the Court of First Instance is moreover, the Commission argues, incompatible with the fundamental requirements of legal certainty to which timelimits are subject.
Komisia tvrdí, že prístup Súdu prvého stupňa je okrem toho nezlučiteľný so základnými požiadavkami právnej istoty, ktorým podliehajú premlčacie doby.
It is obvious that if the moment when time starts to run for the purposes of Article 46 of the Statute of the Court of Justice were to depend on the applicant’s subjective perception of the certainty of damage, the injured party would be able to decide when an action for damages was finally timebarred.
Je zrejmé, že ak by mal okamih, keď začína plynúť doba na účely článku 46 Štatútu Súdneho dvora, závisieť od subjektívneho vnímania žalobcu určitosti škody, poškodený účastník by sa mohol rozhodovať, kedy bol nárok na náhradu škody s konečnou platnosťou premlčaný.
In a case such as the present, a litigant could simply bring several sets of proceedings, even wholly speculatively, and could then claim that he did not consider the damage sufficiently certain.
V takej veci, ako je táto, by žalobca jednoducho mohol začať niekoľko súborov konaní, dokonca úplne špekulatívne, a mohol by potom tvrdiť, že nepovažoval škodu za dostatočne určitú.
He could thereby artificially extend, even by several years, the timelimit for bringing an action for damages.
Mohol by tým umelo predlžovať, dokonca o niekoľko rokov, lehotu pre podanie žaloby o náhradu škody.
The applicants submit, first, that they did not themselves bring the national proceedings.
Žalobcovia po prvé tvrdia, že sami nezačali vnútroštátne konania.
Rather, they intervened in the proceedings brought by DAI against AIMA seeking a declaration that the amount guaranteed by the security provided in favour of AIMA could be paid to them.
Skôr vstúpili ako vedľajší účastníci do konaní iniciovaných DAI proti AIMA domáhajúc sa určenia, že suma zaručená zábezpekou poskytnutou v prospech AIMA im môže byť vyplatená.
The applicants accordingly had to await the outcome of that litigation before bringing proceedings before the Community judicature.
Žalobcovia preto museli čakať na výsledok uvedeného súdneho sporu predtým, ako mohli iniciovať konanie pred súdmi Spoločenstva.
The Court of First Instance would certainly have dismissed an earlier application on the ground that domestic rights of action had not been exhausted.
Súd prvého stupňa by určite zamietol skôr podanú žalobu z toho dôvodu, že vnútroštátne práva na podanie žaloby neboli vyčerpané.
Finally and in the alternative the Commission submits that even on the basis
Napokon a subsidiárne Komisia tvrdí, že dokonca aj na základe prístupu prijatého
The applicants submit, second, that the Commission’s alternative ground of appeal
Po druhé žalobcovia tvrdia, že subsidiárny odvolací dôvod Komisie je tak
Preliminary observations is both inadmissible and unfounded.
Úvodné poznámky neprípustný, ako aj nedôvodný.
It is inadmissible because it was not raised before the Court of First Instance.
Je neprípustný, pretože nebol prednesený Súdu prvého stupňa.
It is unfounded because, as a matter of Italian procedure, whatever the outcome of the appeal to the Corte di Cassazione, all five applicants would have been affected in the same way.
Je nedôvodný, pretože na základe talianskych procesných predpisov, akýkoľvek by už bol výsledok odvolania na Corte di Cassazione, všetci piati žalobcovia by boli ovplyvnení rovnakým spôsobom.
If the appeal had been dismissed, the judgment at first instance would have become res judicata in respect of all parties to the proceedings before the Tribunale.
Ak by bolo dovolanie zamietnuté, prvostupňový rozsudok by nadobudol účinky res iudicata vo vzťahu k všetkým účastníkom konania pred Tribunale.
Likewise, if the appeal had been allowed, the judgment of the Corte d’appello would have been quashed and the case remitted to the Tribunale, which would have had to rule on the substance vis-à-vis all parties to the proceedings before it.
Obdobne, ak by bolo dovolaniu vyhovené, rozsudok Corte d’appello by bol zrušený a vec vrátená na prejednanie Tribunale, ktorý by musel rozhodnúť o podstate sporu vo vzťahu k všetkým účastníkom ním prejednávanej veci.
In the proceedings before the Court of First Instance, the Commission tried (successively) to argue that the conduct in question could not be attributed to the Commission, that there were effective domestic remedies, and that the applicants’ action was timebarred.
V konaní pred Súdom prvého stupňa sa Komisia pokúšala (opakovane) tvrdiť, že predmetné konanie nie je možné pripísať Komisii, že existovali účinné vnútroštátne opravné prostriedky a že nárok žalobcov je premlčaný.
The Court of First Instance dealt with each point with considerable care.
Súd prvého stupňa sa každým aspektom zaoberal so značnou starostlivosťou.
It dismissed each in turn and went on to examine the merits.
Každé tvrdenie jedno po druhom Súd prvého stupňa zamietol a pokračoval preskúmaním podstaty sporu.
It concluded that the conditions were met for the Community to incur liability as regards the unlawfulness of the conduct complained of, the existence of the damage and the causal link between that conduct and the damage pleaded.
Dospel k záveru, že podmienky založenia zodpovednosti Spoločenstva týkajúce sa protiprávnosti vytýkaného konania, existencie škody a príčinnej súvislosti medzi konaním a uvádzanou škodou sú splnené.
37 Accordingly, the Court of First Instance made an interlocutory decision that the Commission was required to compensate the applicants for the damage which had resulted for them from the total or partial absence of payment of the share represented by the Community aid — which they were entitled to claim under Regulation No 2499/82 — forming part of the unpaid debts owed to them by DAI. 38
37Preto Súd prvého stupňa vydal medzitýmne rozhodnutie, že Komisia je povinná nahradiť žalobcom škodu, ktorá im vznikla z úplnej alebo čiastočnej neexistencie platby podielu predstavovaného pomocou Spoločenstva — ktorú si boli oprávnení nárokovať na základe nariadenia č. 2499/82 — predstavujúceho časť nesplatených dlhov dlhovaných im DAI. 38
In addressing the limitation point, I should make it clear that I share the analysis of the Court of First Instance of the merits
Pri analýze okamihu premlčania by som mala jasne uviesť, že zdieľam analýzu Súdu prvého stupňa týkajúcu sa podstaty
In the event that the Court accepts some of the Commission’s arguments based on the timelimit for bringing proceedings before the Court of First Instance, the applicants put forward, in the alternative, a [so-called] cross-appeal.
V prípade, že Súdny dvor prijme niektoré z tvrdení Komisie založených na lehote pre podanie žaloby na Súd prvého stupňa, žalobcovia subsidiárne predkladajú [takzvaný] protinávrh.
In essence, their argument here is that the Court of First Instance ruled, in paragraphs 159 to 162 of its judgment, that the Community had been unjustly enriched because the aid had not been paid in full to the applicants, but (rather) the security had been entered by AIMA in the EAGGF accounts.
V podstate je tu ich tvrdenie také, že Súd prvého stupňa v bodoch 159 až 162 svojho rozsudku rozhodol, že Spoločenstvo sa bezdôvodne obohatilo, pretože pomoc nebola v celosti vyplatená žalobcom, ale (namiesto toho) bola suma zábezpeky vyplatená agentúrou AIMA v prospech EPUZF-u.
Time could accordingly not start to run before that unjust enrichment occurred (in 1991).
Lehota preto nemohla začať plynúť predtým, než došlo k uvedenému bezdôvodnému obohateniu (v roku 1991).
However, the applicants could not have known that had happened until 1997, when the Commission notified them of the relevant facts.
Žalobcovia sa však mohli dozvedieť, že k tomu došlo, až v roku 1997, keď ich Komisia o príslušných skutkových okolnostiach upovedomila.
of this action.
tohto sporu.
It is clear that Community law does not intend a wine producer who has complied with his obligations under Regulation No 2499/82 to be deprived of his aid through an error of the distiller’s for which he can in no way be held to blame.
Je jasné, že právo Spoločenstva nezamýšľalo, aby bol výrobca vína, ktorý splnil svoje povinnosti podľa nariadenia č. 2499/82, pripravený o svoju pomoc prostredníctvom chyby destilátora, za ktorú nemožno výrobcu vína v nijakom prípade viniť.
In that connection, I also recall that in Lingenfelser 39the Court declared the third subparagraph of Article 9(2) of Regulation No 2499/82 invalid because it penalised with total loss of the aid any failure by the distiller to meet the timelimit for paying the producer.
V spojitosti s tým tiež pripomínam, že vo veci Lingenfelser 39 Súdny dvor určil neplat- nosť tretieho pododseku článku 9 ods. 2 nariadenia č. 2499/82, pretože trestal úplnou stratou pomoci akékoľvek opomenutie destilátora splniť lehotu pre uskutočnenie platby výrobcovi.
In so doing, the Court clearly attached considerable importance to the fact that the purpose of Regulation No 2499/82 in general and Article 9(1) in particular is to ensure that the producer can obtain a profit comparable to that which he would have obtained from a commercial sale. 40
Pritom Súdny dvor jasne pripísal značnú dôležitosť skutočnosti, že účelom nariadenia č. 2499/82 vo všeobecnosti a článku 9 ods. 1 konkrétne je zabezpečiť, aby mohol výrobca získať zisk porovnateľný so ziskom, ktorý by získal z predaja na trhu. 40
In the specific circumstances of the present case, I do not accept that the damage suffered by the applicants at the end of June 1983 as a result of DAI’s failure to pay them can be regarded as being certain (that is to say, imminent and foreseeable) from that date on.
Za konkrétnych okolností tejto veci nesúhlasím s tým, že škoda utrpená žalobcami na konci júna 1983 v dôsledku opomenutia DAI zaplatiť im môže byť považovaná za určitú (teda bezprostredne hroziacu a predvídateľnú), počnúc uvedeným dňom.
It seems to me, rather, that — in the context of their quasi-contractual relations with AIMA — the applicants had what an outside observer would have characterised as an objective legitimate expectation that the national court would appreciate that they were intended to be the beneficiaries of the Community aid and would make some appropriate order to ensure that they got paid.
Skôr sa mi zdá — v kontexte ich kvázi zmluvných vzťahov s AIMA — že žalobcovia mali to, čo by vonkajší pozorovateľ charakterizoval ako objektívne legitímne očakávanie, že vnútroštátny súd ocení skutočnosť, že boli zamýšľaní ako príjemcovia pomoci Spoločenstva a že vydá nejaké vhodné rozhodnutie na zabezpečenie toho, aby im bola poskytnutá platba.
They had, after all, complied with all their obligations under Regulation No 2499/82 and preventive distillation had duly been carried out.
Napokon, splnili všetky svoje povinnosti podľa nariadenia č. 2499/82 a preventívna destilácia sa riadne uskutočnila.
41In consequence, I reject the idea that time began to run against the applicants even before the proceedings in which they were subsequently involved had started before the national court.
41V dôsledku toho odmietam myšlienku, že vo vzťahu k žalobcom začala plynúť doba dokonca predtým, než pred vnútroštátnym súdom začali konania, ktorých sa neskôr stali účastníkmi.
In the present case, it is similarly an omission on the part of the distiller that gives rise to the applicants’ action.
V danej veci je to obdobne opomenutie na strane destilátora, ktoré má za následok žalobu žalobcov.
Indeed, the failure to pay them the aid to which they were entitled lay at the heart of all three breaches of the regulation identified by the national court in dismissing DAI’s action.
Vskutku, nevyplatenie pomoci destilátorom, na ktorú mali nárok, je ústredným bodom všetkých troch porušení nariadenia identifikovaných vnútroštátnym súdom pri zamietnutí žaloby DAI.
The applicants failed before the national court because there is a lacuna in Regulation No 2499/82, inasmuch as wine producers are, without objective justification, treated differently depending upon whether their Member State has opted for the procedure under Article 9 or Article 10 of Regulation No 2499/82. That
Žalobcovia neuspeli pred vnútroštátnym súdom, pretože existuje medzera v nariadení č. 2499/82 v rozsahu, v akom sa s výrobcami vína, bez objektívneho zdôvodnenia, zaobchádza rozdielne v závislosti od toho, či sa ich členský štát rozhodol pre postup podľa článku 9 alebo článku 10 nariadenia
In order to decide what is the correct point from which the fiveyear timelimit for bringing this action started to run, it is therefore in my view essential to analyse with some care the decision of the national court at first instance (the Tribunale civile di Roma).
Aby sa rozhodlo, aký je správny okamih, od ktorého začala plynúť päťročná lehota na podanie tejto žaloby, je preto podľa môjho názoru nevyhnutné analyzovať s určitou starostlivosťou rozhodnutie vnútroštátneho súdu na prvom stupni (Tribunale civile di Roma).
I have set out above (at point 29) the central passage from its judgment.
Vyššie som uviedla (v bode 29) ústrednú pasáž z tohto rozsudku.
41 — See paragraph 141 of the judgment of the Court of First Instance.
41 — Pozri bod 141 rozsudku Súdu prvého stupňa.
The national court first observed that ‘Regulation No 2499/82 confers entitlement to aid on condition that the strictly-imposed time limits and conditions are observed; failure to observe those timelimits and conditions entails recovery in whole or in part of the aid paid in advance.
Vnútroštátny súd najskôr poznamenal, že „nariadenie… č. 2499/82 udeľuje právo na pomoc pod podmienkou, že sú prísne určené lehoty a podmienky dodržané, nedodržanie týchto lehôt a podmienok má za následok čiastočné alebo úplné vrátenie pomoci vyplatenej vopred.
The distillers are … the intended recipients of the aid whilst the wine and grape producers are the intended ultimate recipients’.
Destilátori sú… zamýšľanými príjemcami pomoci, zatiaľ čo výrobcovia vína a hrozna sú zamýšľanými koncovými príjemcami“.
The national court then said, dismis -sively, that ‘[i]t is clear from this that [Regulation No 2499/82] is easy to interpret and that it is not necessary to refer a question to the Court of Justice for a preliminary ruing’.
Vnútroštátny súd potom uviedol, zamietajúco, že „predmetné nariadenie [č. 2499/82] je jednoduché vyložiť a že nie je potrebné predložiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru“.
That is quite true, provided that one concentrates exclusively — as the national court clearly did — on the various timelimits within which the distiller was required to take various steps in order to avoid forfeiting the security that it had lodged in return for advance payment of Community aid.
To je vcelku pravda za predpokladu, že sa človek sústredí výlučne — ako to jasne urobil vnútroštátny súd — na rozličné lehoty, v rámci ktorých mal destilátor podniknúť rozličné kroky, aby sa vyhol prepadnutiu zábezpeky, ktorú zložil ako protihodnotu preddavkovej platby pomoci Spoločenstva.
In so saying, the national court made two correct statements and one significant error.
Tvrdiac uvedené, vnútroštátny súd podal dve správne stanoviská a dopustil sa jedného podstatného omylu.
The Community arrangements for market support in the agricultural sector do indeed all depend, correctly, upon making sure that those claiming support comply with the necessary conditions laid down by the Community regulations.
Režimy Spoločenstva na podporu trhu v odvetví poľnohos -podárstva vskutku všetky správne závisia od uistenia sa o tom, že tí, ktorí podporu požadujú, spĺňajú nevyhnutné podmienky stanovené nariadeniami Spoločenstva.
42 The wine and grape producers were indeed the ‘intended ultimate recipients of the aid’.
42Výrobcovia vína a hrozna boli skutočne „zamýšľanými koncovými príjemcami“ pomoci.
However, it seems to me that, on a proper construction of Regulation No 2499/82, the distillers (DAI) were not, in any true sense, the ‘intended recipients of the aid’ in so far as concerns the minimum buyingin price.
Zdá sa mi však, že pri správnom výklade nariadenia č. 2499/82 destilátori (DAI) neboli, v žiadnom zmysle týchto slov, „zamýšľanými príjemcami pomoci“, pokiaľ ide o minimálnu nákupnú cenu.
Rather, they were the conduit through which that aid was intended — provided that the wine duly entered the distillery and was distilled — to be transmitted to the wine producers. 43
Boli skôr kanálom, prostredníctvom ktorého mala byť pomoc — za predpokladu, že víno bolo riadne dodané do liehovaru a bolo destilované — prevedená výrobcom vína. 43
42 — As may be seen in the numerous judgments in which the Court has upheld the Commission’s withholding of aid provided for by the EAGGF on the ground that the Member State concerned has not ensured compliance with those conditions.
42 — Ako možno vidieť v mnohých rozsudkoch, v ktorých Súdny dvor potvrdil zadržanie pomoci poskytovanej EPUZF-u Komisiou z dôvodu, že dotknutý členský štát nezabezpečil dodržiavanie uvedených podmienok.
Thus, it would be wrong to conclude that the national court ignored Community law in reaching its decision.
Bolo by tak nesprávne dospieť k záveru, že vnútroštátny súd ignoroval právo Spoločenstva pri vydávaní svojho rozhodnutia.
It did look at Regulation No 2499/82, but only to the extent of examining the timelimits in Article 9 of that regulation for DAI to act and to supply relevant proofs of its actions.
Zohľadnil nariadenie č. 2499/82, ale iba v rozsahu preskúmania lehôt v článku 9 uvedeného nariadenia uložených na konanie DAI a na dodanie predmetných dôkazov jeho konania.
It concentrated exclusively upon the relationship between DAI and AIMA (as reflected by the lodging of the security provided by Assedile).
Sústredil sa výlučne na vzťah medzi DAI a AIMA (ako sa odráža vo vystavení zábezpeky poskytnutej Assedile).
It proceeded (quite correctly) to identify three separate ways in which DAI had failed to meet its obligations under the regulation: (i) it had failed, apart from payments totalling ITL 110 795 870 (EUR 57 221), 44 to pay the producers the minimum price; (ii) it had failed to pay them within the 90-day timelimit and (iii) it had failed to provide proof before 1 June 1984 that it had made the payments.
Pokračoval (vcelku správne) identifikáciou troch samostatných spôsobov, ktorými DAI nesplnil svoje povinnosti podľa nariadenia: i) okrem platieb v celkovej výške 110 795 870 ITL (57 221 eur) 44nevyplatil výrobcom minimálnu cenu; ii) nevyplatil im ju v 90 dňovej lehote a iii) neposkytol pred 1. júnom 1984 dôkaz, že uskutočnil platby.
(All three are, of course, different strands of the same basic breach by DAI of its obligations: namely, that it had not paid the wine producers the full amount of the minimum buyingin price due to them for their wine delivered for distillation.)
(Všetky tri sú samozrejme rôznymi odnožami toho istého základného porušenia povinností zo strany DAI: konkrétne, že nevyplatil výrobcom vína celú sumu minimálnej nákupnej ceny, ktorá im bola dlhovaná za ich víno dodané na destiláciu.)
43 — Even if there were any doubt about this, it is important to note that the Commission has not challenged the judgment of the Court of First Instance on the substance.
43 — Dokonca ak by aj o tomto existovala akákoľvek pochybnosť, je dôležité poznamenať, že Komisia nenapadla rozsudok Súdu prvého stupňa v merite veci.
It would accordingly be neither appropriate nor indeed in accordance with this Court’s power of review on appeal for it to question the interpretation of the legislation by the Court of First Instance.
Nebolo by preto ani vhodné a dokonca by to nebolo ani v súlade s preskúmavacou právomocou tohto Súdneho dvora v odvolacom konaní, aby spochybňoval výklad právnej úpravy Súdom prvého stupňa.
44 — See point 26 above.
44 — Pozri bod 26 vyššie.
In so doing, the national court failed to focus at all upon the underlying (and fundamental) issue, who should end up receiving the Community aid in question?
Pritom sa vnútroštátny súd úplne opomenul sústrediť na základnú (a zásadnú) otázku, kto by mal nakoniec predmetnú pomoc Spoločenstva dostať.
It is evident that it regarded the intervening wine producers (the intended recipients of the minimum buyingin price; and the only players intended, under the Community regime, to benefit financially from that buyingin price) as being on a par with everyone else who was owed money by DAI as it went under.
Je zrejmé, že považoval vinohradnícke družstvá — vedľajších účastníkov konania (zamýšľaných príjemcov minimálnej nákupnej ceny; a jediných účastníkov, ktorí podľa režimu Spoločenstva mali mať finančný prospech z uvedenej nákupnej ceny) za rovnocenných komukoľvek inému, komu DAI dlhoval peniaze, keď sa dostal do konkurzu.
The sums owing to them as that element of Community aid were equated to DAI’s other debts in the insolvency.
Sumy vzťahujúce sa na túto časť pomoci Spoločenstva, ktoré im boli dlhované, boli postavené na úroveň ostatným dlhom DAI v konkurznom konaní.
45 Although the answers given to the national court would (inevitably) have led to the applicants failing to recover the Community aid due to them through their intervention in the national proceedings, they would then objectively have known that the claim lay against the Commission.
45Hoci odpovede poskytnuté vnútroštátnemu súdu by (nevyhnutne) viedli k tomu, že by žalobcovia neuspeli v získaní dlžnej pomoci Spoločenstva prostredníctvom ich vedľajšieho účastníctva vo vnútroštátnom konaní, objektívne by potom vedeli, že ich nárok je voči Komisii.