natgillin/translations-raw huggingface dataset:
With regard to the protection of personal data, of particular note is Case C-524/06 Huber (judgment of 16 December 2008), concerning the German system for processing personal data relating to Union citizens who are not German nationals, under which the data relating to such foreign nationals is to be processed and stored in a special register containing a wider range of information than that relating to German nationals, which is kept in district registers.
V oblasti ochrany osobných údajov treba uviesť vec Huber (rozsudok zo 16. decembra 2008, C-524/06) týkajúcu sa nemeckého systému spracovania osobných údajov týkajúcich sa občanov Únie, ktorí nie sú nemeckými štátnymi príslušníkmi, ktorý pre spracovávanie a uchovávanie údajov o týchto cudzích štátnych príslušníkoch stanovuje osobitný register, ktorý obsahuje viac informácií, než v prípade nemeckých štátnych príslušníkov, o ktorých sú informácie vedené v obecných registroch.
When asked whether such a system is compatible with Article 7(e) of Directive 95/46 on the protection of individuals with regard to the processing of personal data and on the freemovement of such data (45), the Court held that such a system, having as its object the provision of support to the national authorities responsible for the application of the legislation relating to the right of residence, does not satisfy the requirement of necessity laid down by that provision, interpreted in the light of the prohibition of any discrimination on grounds of nationality, unless it contains only the data which are necessary for the application by those authorities of that legislation and its centralised nature enables that legislation to be more effectively applied as regards the right of residence of Union citizens who are not nationals of that Member State. It is for the national courts to ascertain whether that is the case.
Súdny dvor, ktorý riešil otázku zlučiteľnosti takého systému s článkom 7 písm. e) smernice 95/46 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov45, rozhodol, že taký systém, ktorý má za cieľ podporu vnútroštátnych orgánov poverených uplatňovaním právnej úpravy týkajúcej sa práva na pobyt, zodpovedá požiadavke nevyhnutnosti stanovenej v uvedenom článku vykladanom v zmysle zákazu akejkoľvek diskriminácie na základe štátnej príslušnosti len vtedy, ak obsahuje výhradne údaje nevyhnutné na uplatnenie tejto právnej úpravy uvedenými orgánmi a ak jeho centralizovaný charakter umožňuje účinnejšie uplatnenie tejto právnej úpravy, pokiaľ ide o právo na pobyt občanov Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
The storage and processing of personal data containing individualised personal information in such a register for statistical purposes cannot, on any basis, be considered to be necessary within the meaning of Article 7(e) of Directive 95/46.
Za nevyhnutné v zmysle článku 7 písm. e) už citovanej smernice 95/46 nemožno v nijakom prípade považovať uchovávanie a spracovávanie nominálnych osobných údajov v rámci takého registra na štatistické účely.
Moreover, the Court considered that Article 12(1) EC precludes the putting in place by a Member State, for the purpose of fighting crime, of such a system for processing personal data that is specific to Union citizens who are not nationals of that Member State, since the situation of the nationals of a Member State, as regards the objective of fighting crime, is not different from that of Union citizens who are not nationals of that Member State and are resident in its territory.
Súdny dvor okrem toho dospel k záveru, že článku 12 prvému odseku ES odporuje, ak členský štát s cieľom boja proti trestnej činnosti zavedie taký systém spracovávania osobných údajov týkajúcich sa len občanov Únie, ktorí nie sú jeho štátnymi príslušníkmi, pretože situácia štátnych príslušníkov členského štátu nie je z hľadiska boja proti trestnej činnosti iná ako situácia občanov Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu a ktorí majú pobyt na jeho území.
In Case C-275/06 Promusicae [2008] ECR I-271, the Court held that Communitylaw does not require the Member States to lay down an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings. In a situation in
Vo veci Promusicae (rozsudok z 29. januára 2008, C-275/06, Zb. s. I-271) Súdny dvor rozhodol, že právo Spoločenstva neukladá členským štátom povinnosť zverejniť, na účely zabezpečenia účinnej ochrany autorského práva, osobné údaje v rámci občianskoprávneho konania.
Proceedings which a non-profit-making organisation of producers and publishers of musical and audiovisual recordings brings proceedings seeking an order that a provider of Internet access services disclose to the organisation the identities and addresses of certain subscribers, so as to enable civil proceedings to be brought for infringement of copyright, neither the directives relating to the information society and the protection of intellectual property, especially copyright (46), nor those relating to the protection of personal data (47) require the Member States to lay down an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings.
Vývoj a činnosť duševného vlastníctva, najmä autorského práva46, ani smernice týkajúce sa ochrany osobných údajov47 totiž neukladajú členským štátom povinnosť oznámiť osobné údaje na účely zabezpečenia účinnej ochrany autorského práva v rámci občianskoprávneho konania.
The agreement on trade-related aspects of intellectual property rights (TRIPs Agreement) does not contain provisions which require those directives to be interpreted as compelling the Member States to lay down such an obligation.
Dohoda o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (dohoda TRIPS) neobsahuje ustanovenia, ktoré by stanovovali povinnosť vykladať vyššie uvedené smernice tak, že členským štátom ukladajú stanovenie takej povinnosti.
However, the Court pointed out that Communitylaw requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.
Súdny dvor však zdôraznil, že právo Spoločenstva od členských štátov pri preberaní týchto smerníc požaduje, aby vychádzali z ich výkladu, ktorý umožňuje zabezpečiť náležitú rovnováhu medzi rôznymi základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva.
When implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality.
Je potrebné, aby orgány a súdy členských štátov pri vykonávaní opatrení na prebratie uvedených smerníc nielen vykladali svoje vnútroštátne právo v súlade s týmito smernicami, ale takisto, aby nevychádzali z výkladu týchto smerníc, ktorý by kolidoval so základnými právami alebo s inými všeobecnými zásadami práva Spoločenstva, ako je zásada proporcionality.
In two cases, the Court was called upon to consider Directive 2000/35 on combating late payment in commercial transactions (48).
V dvoch veciach sa Súdny dvor zaoberal smernicou 2000/35 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách48.
In Case C-306/06 01051 Telecom (judgment of 3 April 2008), involving a dispute concerning payment of default interest claimed following alleged late payment of invoices, the Court held that Article 3(1)(c)(ii) of that directive is to be interpreted as meaning that it requires, in order that a payment by bank transfer may avoid or put an end to the application of interest for late payment, that the sum due be credited to the account of the creditor within the period for payment.
Vo veci 01051 Telecom (rozsudok z 3. apríla 2008, C-306/06) v rámci sporu týkajúceho sa platenia úrokov z omeškania z dôvodu údajného oneskoreného platenia faktúr Súdny dvor uviedol, že článok 3 ods.1 písm. c) bod ii) uvedenej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nato, aby v prípade platby bankovým prevodom nedochádzalo k vzniku úrokov z omeškania alebo sa ukončilo ich navyšovanie, vyžaduje, aby dlžná suma bola pripísaná na účet veriteľa pred uplynutím lehoty na zaplatenie.
In Case C-265/07 Caffaro (judgment of 11 September 2008), the Court held that that directive is to be interpreted as not precluding a national provision pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
Vo veci Caffaro (rozsudok z 11. septembra 2008, C-265/07) Súdny dvor rozhodol, že uvedená smernica sa má vykladať v tom zmysle, že neodporuje vnútroštátnemu ustanoveniu, podľa ktorého veriteľ, ktorý má exekučný titul vzťahujúci sa k nespornej pohľadávke, ktorú mu má zaplatiť verejná správa v súvislosti s obchodnou transakciou, nemôže uskutočniť proti tejto správe nútený výkon pred uplynutím lehoty 120 dní od oznámenia exekučného titulu uvedenej správe.
With regard to consumer protection, there are again two judgments which merit consideration.
V súvislosti s ochranou spotrebiteľa treba takisto uviesť dve veci.
In Case C-412/06 Hamilton (judgment of 10 April 2008), the Court stated that Directive 85/577 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises (49) must be interpreted as meaning that the national legislature is entitled to provide that the right of cancellation laid down in Article 5(1) of the directive, which provides that the consumer can renounce the effects of his undertaking by sending notice within a period of not less than seven days from the date on which the trader notified him of that right, may be exercised no later than one month from the date on which the contracting parties performed in full their obligations under a contract for long-term credit, where the consumer has been given defective notice concerning the exercise of that right.
Vo veci Hamilton (rozsudok z 10. apríla 2008, C-412/06) Súdny dvor určil, že smernicu 85/577 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov49, treba vykladať tak, že vnútroštátny zákonodarca je oprávnený stanoviť, že právo na odstúpenie od zmluvy zakotvené v článku 5 ods.1 tejto smernice, ktorý stanovuje, že spotrebiteľ má možnosť odstúpiť od svojho záväzku zaslaním oznámenia v lehote aspoň sedem dní potom, čoho obchodník o tomto práve poučil, môže byť v prípade, že spotrebiteľovi bola poskytnutá nesprávna informácia týkajúca sa uplatnenia tohto práva, uplatnené najneskôr do jedného mesiaca od úplného poskytnutia zmluvných plnení vyplývajúcich z dlhodobej úverovej zmluvy oboma zmluvnými stranami.
In Case C-404/06 Quelle (judgment of 17 April 2008), a reference was made to the Court by the Bundesgerichtshof (Federal Court of Justice) concerning a dispute between a consumers’ association and Quelle, which had, in accordance with German legislation, requested and obtained payment from a consumer for use of a defective appliance which was replaced with a new appliance.
Vo veci Quelle(rozsudok zo 17. apríla 2008, C-404/06) Bundesgerichtshof predložil Súdnemu dvoru spor medzi združením spotrebiteľov a podnikom Quelle, ktorý v súlade s nemeckou právnou úpravou požadovala získal od spotrebiteľky úhradu za používanie vadného spotrebiča, ktorý bol vymenený za nový spotrebič.
The Court considered that Directive 1999/44 on consumer goods (50) precludes national legislation under which a seller who has sold consumer goods which are not in conformity may require the consumer to pay compensation for the use of the defective goods until their replacement with new goods.
Súdny dvor dospel k záveru, že smernici 1999/44 týkajúcej sa spotrebného tovaru50 odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá predávajúcemu, ktorý predal spotrebný tovar vykazujúci vadu, umožňuje požadovať od spotrebiteľa náhradu za užívanie vadného tovaru až do jeho nahradenia novým tovarom.
The ‘free of charge’ aspect of the seller’s obligation to bring goods into conformity is intended to protect consumers from the risk of financial burdens which might dissuade them from asserting their rights in the absence of such protection.
Cieľom bezplatného uvedenia tovaru do súladu zo strany predávajúceho je totiž ochrana spotrebiteľa pred nebezpečenstvom finančných nákladov, ktoré by ho mohli odrádzať od uplatňovania jeho práv, pokiaľ by taká ochrana neexistovala.
Moreover, the ‘free of charge’ aspect of the seller’s obligation is consistent with the purpose of that directive, which is to ensure a high level of consumer protection.
Bezplatnosť uvedenia tovaru do súladu okrem toho zodpovedá cieľu tejto smernice, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov.
The seller, who, in contrast with the consumer who has already paid the selling price, does not perform his contractual obligation correctly if he delivers goods which are not in conformity, must bear the consequences of that faulty performance.
Predávajúci, ktorý na rozdiel od spotrebiteľa, ktorý už zaplatil kúpnu cenu, neplní riadne svoju zmluvnú povinnosť, ak dodá tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou, musí niesť následky tohto vadného plnenia.
The seller’s financial interests are nevertheless protected, on the one hand, by the two-year time limit and, on the other, by the fact that it may refuse to replace the goods where that remedy would be disproportionate in that it would impose unreasonable costs on the seller.
Jeho finančné záujmy sú však chránené na jednej strane dvojročnou premlčacou lehotou a na druhej strane možnosťou odmietnuť nahradenie tovaru v prípade, ak sa zistí, že tento spôsob odškodnenia je neprimeraný a znamenal by pre neho vznik neprimeraných nákladov.
2 two UnitedKingdom trademarks consisting of a static picture of bubbles, used that image to promote its services both as a static and a moving image.
Vývoj a činnosť používal uvedený obraz na propagáciu svojich služieb tak v statickej podobe, ako aj v pohybe.
, which were dismissed by the High Court at first
Spoločnosť Hutchison 3G použila v reklame, v ktorej porovnáva svoje služby so službami O2, obrazy čiernych a bielych bublín v pohybe.
2 instance, the Court of Appeal asked, in essence, whether the proprietor of a trademark is en- titled to prevent the use of a sign which is identical with, or similar to, his mark in a comparative advertisement.
V rámci žaloby pre porušenie práv z ochrannej známky podanej O2, ktorú High Court v prvom stupni zamietol, Court of Appeal v podstate položil otázku, či je možné, aby majiteľ ochrannej známky zakázal používanie označenia zhodného alebo podobného jeho ochrannej známke v porovnávacej reklame.
Pointing out, first of all, the conditions laid down in Article 3 a of Directive 84/450 (52), as amended by Directive 97/55 (53), under which the proprietor of a trademark is permitted to prevent such use, the Court ruled that Article 5(1)(b) of Directive 89/104 is to be interpreted as meaning that the proprietor of a registered trademark is not entitled to prevent the use by a third party, in a comparative advertisement, of a sign similar to that mark in relation to goods or services identical with, or similar to, those for which that mark was registered where such use does not give rise to a likelihood of confusion on the part of the public, and that is so irrespective of whether the comparative advertisement satisfies all the conditions under which such advertising is permitted.
Súdny dvor najskôr pripomenul podmienky prípustnosti stanovené v článku 3a smernice 84/45052, zmenenej a doplnenej smernicou 97/5553, umožňujúce majiteľovi ochrannej známky zakázať uvedené použitie, a rozhodol, že článok 5 ods.1 písm. b) smernice 89/104 sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ zapísanej ochrannej známky nemôže zakázať použitie označenia podobného tejto ochrannej známke pre tovary alebo služby zhodné alebo podobné tým, pre ktoré bola táto ochranná známka zapísaná, treťou osobou v porovnávacej reklame, ak toto použitie nespôsobuje na strane verejnosti pravdepodobnosť zámeny, a to nezávisle na skutočnosti, či uvedená porovnávacia reklama spĺňa, alebo nespĺňa všetky podmienky prípustnosti.
In Case C-102/07 adidas and adidas Benelux (judgment of 10 April 2008), adidas AG, the proprietor of figurative trademarks composed of three vertical, parallel stripes of equal width which are featured on the sides of sports and leisure garments in a colour which contrasts with the basic colour of those garments, objected to the companies Marca Mode, C & A , H & M and Vendex using a similar sign composed of two stripes. Those companies relied on the requirement of availability to use those stripes without adidas’permission. Following a reference from the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands), the Court found that the requirement of availability cannot in any circumstances constitute an independent restriction of the effects of the trademark in addition to those expressly provided for in Article 6(1)(b) of Directive 89/104. However, the proprietor of a mark cannot prevent the fair use by third parties of descriptive indications. In order for a third party to be able to plead the limitations of the effects of a trademark in that trademarks directive and rely on the requirement of availability, the indication used by it must relate to one of the characteristics of the goods. 51
Vo veci adidas a adidas Benelux (rozsudok z 10. apríla 2008, C-102/07) adidas AG, majiteľ obrazových ochranných známok spočívajúcich v troch zvislých paralelných pásikoch rovnakej šírky, ktoré sú použité pozdĺž bočného okraja športového oblečenia a oblečenia na voľný čas, a sú vyhotovené vo farbe kontrastujúcej so základnou farbou oblečenia, namietal proti používaniu podobného označenia, ktoré je tvorené dvomi pásikmi, spoločnosťami Marca Mode, C & A, H & M a Vendex. Uvedené spoločnosti argumentovali požiadavkou dostupnosti týchto pásikov na účely ich používania bez súhlasu adidas.
First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to trademarks (OJ 1989 L 40, p. 1).
Súdny dvor v rozsudku vyhlásenom v prejudiciálnom konaní začatom na návrh Hoge Raad der Nederlanden rozhodol, že požiadavka dostupnosti nemôže v žiadnom prípade predstavovať autonómne obmedzenie účinkov vyplývajúcich z ochrannej známky, čím by sa rozšírili obmedzenia, ktoré sú výslovne uvedené v článku 6 ods.1 písm. b) smernice 89/104.
P re flight :
Sociálna politika
Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984 relating to the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning misleading advertising (OJ 1984 L 250, p. 17).
Smernica Rady 84/450/EHS z 10. septembra 1984 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa klamlivej reklamy (Ú. v. ES L 250, s. 17; Mim. vyd. 15/001, s. 227).
First of all, the Court developed its case-law on the interpretation of Directive 2007/78 on equal treatment in employment and occupation (54) in the context of two references for preliminary rulings.
Súdny dvor v rámci dvoch prejudiciálnych konaní najmä rozšíril svoju judikatúru týkajúcu sa výkladu smernice 2000/78/ES54 o rovnosti zaobchádzania v zamestnaní a povolaní.
In Case C-303/06 Coleman (judgment of 17 July 2008), the Court stated that the principle of equal treatment enshrined in that directive applies not to a particular category of person but by reference to the grounds of discrimination mentioned in Article 1 there of and the prohibition of direct discrimination is not therefore limited only to people who are themselves disabled.
Vo veci Coleman (rozsudok zo 17. júla 2008, C-303/06) Súdny dvor uviedol, že zásada rovnosti zaobchádzania zakotvená touto smernicou sa uplatňuje nie na určitú kategóriu osôb, ale v závislosti od dôvodov diskriminácie uvedených v jej článku 1 a že zákaz priamej diskriminácie teda nie je obmedzený len na osoby, ktoré sú samé zdravotne postihnuté.
Accordingly, where an employer treats an employee who is not himself disabled less favourably than another employee in a comparable situation and it is established that the less favourable treatment of that employee is based on the disability of his child, whose care is provided primarily by that employee, such treatment is contrary to the prohibition of direct discrimination laid down by Article 2 of that directive.
Ak totiž zamestnávateľ zaobchádza so zamestnancom, ktorý sám nie je zdravotne postihnutý, menej priaznivo než s iným zamestnancom v porovnateľnej situácii a ak je preukázané, že menej priaznivé zaobchádzanie, ktorého obeťou je tento zamestnanec, sa zakladá na zdravotnom postihnutí jeho dieťaťa, ktorému venuje podstatnú časť starostlivosti, ktorú potrebuje, takéto zaobchádzanie je v rozpore so zákazom priamej diskriminácie uvedeným v článku 2 uvedenej smernice.
Any other interpretation is liable to deprive the directive of an important element of its effectiveness and to reduce the protection which it is intended to guarantee.
Akýkoľvek iný výklad by mohol túto smernicu zbaviť podstatnej časti jej potrebného účinku a obmedziť ochranu, ktorú má zabezpečiť.
The same reasoning applies with regard to harassment, since it is deemed to be a form of discrimination within the meaning of the directive.
Rovnaké uvažovanie sa uplatní aj v prípade obťažovania, ktoré je považované za formu diskriminácie v zmysle tejto smernice.
The prohibition of harassment cannot therefore be limited only to persons who are themselves disabled but extends to persons who are subject to conduct amounting to harassment related to the disability of their child.
Zákaz obťažovania teda nemôže byť obmedzený výlučne na samotné osoby, ktoré sú zdravotne postihnuté, ale vzťahuje sa aj na obete správania, ktoré napĺňa znaky obťažovania súvisiaceho so zdravotným postihnutím ich dieťaťa.
In Case C-267/06 Maruko (judgment of 1 April 2008), the Court held that a survivor’s benefit granted under an occupational pension scheme managed by a pension fund for a particular category of workers falls within the scope of Directive 2000/78.
Vo veci Maruko (rozsudok z 1. apríla 2008, C-267/06) Súdny dvor rozhodol, že pozostalostná dávka poskytovaná v rámci systému profesijného sociálneho zabezpečenia spravovaného dôchodkovou poisťovňou osobitnej kategórie pracovníkov patrí do pôsobnosti smernice 2000/78/ES.
Such a benefit must be classified as ‘pay’within the meaning of Article 141 EC on account of the fact, in particular, that it is derived from the employment relationship of the deceased person.
Taká dávka sa totiž musí považovať za „odmenu“ v zmysle článku 141 ES najmä z dôvodu, že má svoj základ v pracovnom vzťahu nebohého.
Moreover, Articles 1 and 2 of that directive preclude legislation under which, after the death of his life partner, the surviving partner does not receive a survivor’s benefit equivalent to that granted to a surviving spouse, even though, under national law, life partnership places persons of the same sex in a situation comparable to that of spouses so far as concerns that survivor’s benefit.
Okrem toho článkom 1 a 2 uvedenej smernice odporuje taká právna úprava, podľa ktorej pozostalý partner po smrti svojho registrovaného partnera nemá nárok na pozostalostnú dávku rovnocennú dávke poskytovanej pozostalému manželovi, aj keď vo vnútroštátnom práve registrované partnerstvo stavia osoby rovnakého pohlavia vo vzťahu k uvedenej pozostalostnej dávke do situácie porovnateľnej so situácioumanželov.
According to the Court, the refusal to grant life partners a survivor’s benefit constitutes direct discrimination on grounds of sexual orientation.
Odmietnutie priznať pozostalostnú dávku registrovaným partnerom je podľa Súdnehodvora diskrimináciou na základe sexuálnej orientácie.