natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Court of Justice of financing of interest on loans contracted for the purpose of developing infrastructure and purchasing equipment, financing for the cost of leasing vehicles, trailers and semi-trailers, together with the installations for the maintenance and repair of vehicles and for the handling of goods, and, finally, financing, for groups and other forms of association, of up to 50% of investment to be used for the construction or purchase of installations and equipment.
Súdny dvor nezlučiteľnosť tejto pomoci so spoločným trhom, odôvodnené preukázaním skutočného účinku tejto pomoci na hospodársku súťaž alebo na obchod medzi členskými štátmi. Súdny dvor rovnako opätovne potvrdil, že i pomerne malý význam pomoci alebo pomerne malá veľkosť podniku, ktorý je príjemcom pomoci, nevylučujú a priori možnosť, že je zasiahnutý obchod medzi členskými štátmi.
In its appraisal of the disputed aid in the light of Article 87(1) EC, the Commission decision drew a distinction between aid granted to undertakings which were engaged in international transport, on the one hand, and, on the other, aid to undertakings exclusively engaged in transport operations at local, regional or national level.
V rámci týchto úvah Súdny dvor okrem toho pripomenul, že podmienka uplatnenia článku 87 ods. 1 ES, podľa ktorej musí ísť o pomoc, ktorá môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy prepravných služieb alebo od významu dotknutého odvetvia činnosti.
In the latter case, the decision drew a further distinction according to whether the aid had been granted before or after 1 July 1990, the date on which Regulation No 4059/89, which opened up that second market to Community competition, entered into force.
Súdny dvor ďalej znovu stanovil, že okolnosť, že členský štát sa jednostrannými opatreniami snaží o priblíženie podmienok hospodárskej súťaže existujúcich v určitom hospodárskom odvetví podmienkam prevládajúcim v iných členských štátoch, nemôže zbaviť tieto opatrenia charakteru štátnej pomoci.
However, as the contested decision had in the interim been partially annulled by the Court of First Instance following application by a number of the recipient companies (judgment of 15 June 2000 in Joined Cases T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 to T-607/97, T-1/98, T-3/98 to T-6/98 and T-23/98 Alzetta and Others v Commission [2000] ECR II-2319), and the application for annulment in the present case to some extent no longer served any purpose, in view of the fact that the Commission had accepted the interpretation of the Court of First Instance regarding the aid granted after 1 July 1990 to undertakings engaged exclusively in local, regional or national transport, the Court was ultimately required to assess that decision only to the extent to which it declared illegal the contested aid granted to undertakings engaged in international road transport operations.
Naďalej platí, že pokiaľ v určitých prípadoch zo samotných okolností, za ktorých bola poskytnutá štátna pomoc, vyplýva, že táto môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a môže narušiť alebo predstavovať hrozbu narušenia hospodárskej súťaže, Komisii prinajmenšom prislúcha, aby na tieto okolnosti poukázala v odôvodnení svojho rozhodnutia. Navyše, Súdny dvor pripomenul, že pri posudzovaní dopadu pomoci na hospodársku súťaž a obchod vo vnútri Spoločenstva prináleží Komisii posúdiť priaznivé účinky pomoci a jej negatívny dopad na podmienky obchodu a na udržanie nenarušenej hospodárskej súťaže, pričom súdne preskúmanie výkonu tejto posudzovacej právomoci sa obmedzuje na preverenie, či boli dodržané procesné pravidlá a pravidlá pri odôvodnení, ako aj na preskúmanie vecnej správnosti uvádzaných skutočností, a či nedošlo k právnemu pochybeniu, zjavne nesprávnemu posúdeniu skutkového stavu alebo zneužitiu právomoci.
The Italian Republic raised several pleas in law or arguments designed to minimise the significance of the aid thus granted, whether with regard to the paucity of its amount or to the mainly local nature of the operations engaged in by most of the recipients of the aid.
Talianska republika rovnako uvádzala tvrdenie nepatrného dopadu sporných pomocí na postavenie podnikov príjemcov a tvrdila, že ich vrátenie by odporovalo zásade primeranosti.
From this it inferred that the aid had minimal impact on intraCommunity trade and competition, with a view to establishing that the aid did not come under the prohibition laid down in Article 87(1) EC. The Court rejected all of those submissions, reaffirming a number of principles derived from its case-law.
Súdny dvor opäť stanovil, že vrátenie neoprávnene poskytnutej štátnej pomoci nemožno v zásade považovať za opatrenie neprimerané vo vzťahu k cieľom ustanovení zmluvy v oblasti štátnej pomoci, ani za nerešpektovanie voľného uváženia Komisie, pretože takéto opatrenie iba uvádza situáciu do predchádzajúceho stavu.
Whereas the Italian Republic argued that the Commission had not demonstrated the existence of a real, concrete risk of distortion of competition, the Court thus pointed out that, where aid has been granted by a Member State without having been notified to the Commission beforehand at the planning stage, the decision finding that aid to be incompatible with the common market did not have to demonstrate the real effect which the aid might have on competition or trade between Member States.
V odpovedi na posledné tvrdenie Talianskej republiky Súdny dvor napokon znovu potvrdil, že aj keď sa príjemca neoprávnenej pomoci môže dovolávať mimoriadnych okolností, ktoré mohli legitímne založiť jeho dôveru v oprávnenosť tejto pomoci a v dôsledku toho zabrániť jej vráteniu, členský štát, ktorého orgány poskytli pomoc v rozpore s pravidlami postupu uvedenými v článku 88 ES, nemôže sa dovolávať tejto legitímnej dôvery, aby sa tak vyhol povinnosti prijať nevyhnutné opatrenia na splnenie rozhodnutia Komisie, ktorým sa ukladá vrátenie pomoci.Súdny dvor teda zamietol tú časť žaloby podanej Talianskou republikou, ktorá sa nestala bezpredmetnou.
The Court also reaffirmed that the fact that the aid was relatively small in amount or that the recipient undertaking was relatively small in size did not as such exclude the possibility that intraCommunity trade might be affected.
Druhá vec Taliansko/Komisia (rozsudok z 29. apríla 2004, C-298/00 P, Zb. s. I-4087) má rovnako pôvod v spore týkajúcom sa štátnej pomoci poskytnutej regiónom Friuli – Veneto – Giulia podnikom cestnej prepravy tovarov v rokoch 1981 – 1995.
Along the same lines, the Court also recalled that the condition for the application of Article 87(1) EC, namely that the aid must be capable of affecting trade between Member States, did not depend on the local or regional character of the transport services supplied or on the scale of the field of activity concerned.
Presnejšie, mala pôvod v odvolaní podanom Talianskou republikou, ktorá v konaní na prvom stupni podporovala žalobcov a potom napadla vyššie citovaný rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2000, Alzetta a i./Komisia, ktorým Súd prvého stupňa zamietol žalobu podanú určitými podnikmi, ktoré boli príjemcami pomoci a domáhali sa ňou čiastočného zrušenia rozhodnutia Komisie 98/182/CE z 30. júla 1997.
The Court further ruled once more that the fact that a Member State sought to approximate, by unilateral measures, the conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States could not deprive the measures in question of their character as State aid. That said, even if in certain cases the very circumstances in which State aid had been granted
Komisia okrem toho podala aj vzájomné odvolanie, ktorým sa dovolávala neprípustnosti žaloby podanej uvedenými podnikmi na Súd prvého stupňa, lebo zastávala názor, že jej rozhodnutie, aj keď požaduje vrátenie pomoci, je určené Talianskej republike, vzťahuje sa na zákonný režim štátnej pomoci a netýka sa jednotlivo podnikov, ktoré sú príjemcami pomoci, a Súd prvého stupňa mal teda z úradnej povinnosti skúmať otázku prípustnosti.
The Court pointed out further that, during the examination of the impact of aid on competition and intraCommunity trade, the Commission had to weigh the beneficial effects of the aid against its adverse effects on trading conditions and on the maintenance of undistorted competition, with judicial review of the manner in which that discretion was exercised being confined to establishing whether the rules of procedure and the rules relating to the duty to give reasons had been complied with and to verifying the accuracy of the facts relied on and that there was no error of law, manifest error of assessment in regard to the facts or misuse of powers.
Súdny dvor najprv zamietol vzájomné odvolanie podané Komisiou s tým, že podnik, ktorý podobne ako žalobcovia v prvom stupni, je nielen dotknutý predmetným rozhodnutím ako podnik tohto odvetvia, ktorý môže mať prípadne prospech zo sporného režimu pomocí, ale taktiež ako skutočný príjemca pomoci jednotlivo poskytnutej na základe tohto režimu, ohľadne ktorej Komisia nariadila jej vrátenie, sa nachádza v rozdielnom postavení, ako je postavenie navrhovateľov, vo vzťahu ku ktorým má rozhodnutie Komisie povahu opatrenia so všeobecnou pôsobnosťou.
The Italian Republic further argued that, as the aid in dispute had an insignificant effect on the position of the recipient undertakings, recovery of that aid would infringe the principle of proportionality.
Vo veci samej Súdny dvor musel najmä rozhodnúť o tom, v akej miere sporná pomoc môže mať dopad na obchod vo vnútri Spoločenstva a na hospodársku súťaž. Okrem toho, musel vyriešiť otázku, či vrátenie pomoci neodporuje zásade legitímnej dôvery a zásade primeranosti.
The Court once again ruled that the recovery of State aid unlawfully granted could not in principle be regarded as disproportionate to the objectives of the Treaty in regard to State aid or as a failure by the Commission to act within the bounds of its discretion inasmuch as such a measure does no more than to restore the previous situation.
Pokiaľ ide o prvý bod, Súdny dvor pripomenul, že „Komisia je v rámci svojho posudzovania nových pomocí, ktoré jej musia byť ešte pred ich uplatnením oznámené podľa […] článku 88 ods. 3 ES, povinná zistiť nielen skutočný dopad týchto pomocí na obchod medzi členskými štátmi a na hospodársku súťaž, ale tiež či tieto pomoci môžu ovplyvniť tento obchod“, pričom zdôraznil, že „ak by Komisia vo svojom rozhodnutí musela preukázať skutočný dopad už poskytnutých pomocí, viedlo by to k zvýhodneniu členských štátov, ktoré vyplácajú pomoci v rozpore s oznamovacou povinnosťou podľa článku 88 ods. 3 [ES] na úkor členských štátov, ktoré oznamujú pomoci v štádiu zámeru“ (bod 49).
In reply to a final argument by the Italian Republic, the Court concluded by reaffirming that, while a recipient of unlawful aid could rely on exceptional circumstances on the basis of which it had legitimately assumed the aid to be lawful and thus decline to refund that aid, a Member State whose authorities had granted aid contrary to the procedural rules laid down in Article 88 EC could not plead that legitimate expectation in order to circumvent its obligation to take the steps necessary to implement a Commission decision instructing it to recover the aid.
Súdny dvor okrem toho znovu stanovil, že „relatívne malý význam pomoci alebo relatívne malá veľkosť podniku príjemcu a priori nevylučuje možnosť, že obchod medzi členskými štátmi je dotknutý“ a že „pomoc relatívne malého významu môže ovplyvniť hospodársku súťaž a obchod medzi členskými štátmi, ak v odvetví, v ktorom pôsobia podniky, ktoré sú príjemcami tejto pomoci, je silná konkurencia“ (bod 54).
A second case, Case C-298/00 P Italy v Commission [2004] ECR I-4087, also arose from the dispute concerning State aid granted by the Friuli-Venezia Giulia Region to road haulage companies between 1981 and 1995.
Súdny dvor okrem toho odmietol v danom prípade použiť riešenie, ktoré zvolil v rozsudku RSV/Komisia (rozsudok z 24. novembra 1987, 223/85, Zb. s.
More precisely, the case derived from an appeal brought by the Italian Republic, which, having intervened in the proceedings at first instance in support of the form of order sought by the applicants, challenged the abovementioned judgment of the Court of First Instance in Alzetta and Others v Commission, by which that Court partially dismissed the applications brought by a number of recipient undertakings for annulment in part of Commission Decision 98/182/EC of 30 July 1997.
4617, bod 17) a podľa ktorého „oneskorenie Komisie pri rozhodovaní o tom, že pomoc je protiprávna a musí byť zrušená a vrátená členskému štátu, môže za určitých okolností vyvolať u príjemcov tejto pomoci legitímnu dôveru, ktorá môže Komisii znemožniť, aby uložila uvedenému členskému štátu nariadiť vrátenie tejto pomoci“ (bod 90).
The Commission itself also lodged a cross-appeal in which it submitted that the application brought by those undertakings before the Court of First Instance was inadmissible on the ground that, even though recovery of the aid was called for in the decision, that decision was addressed to the Italian Republic and concerned a statutory scheme of State aid: it was for those reasons not of individual concern to the recipient undertakings and the Court of First Instance ought for that reason to have examined the issue of admissibility of its own motion.
Súdny dvor totiž stanovil, že podmienky, ktoré odôvodňovali také riešenie v uvedenej veci, neboli splnené. Súdny dvor teda, podobne ako vzájomné odvolanie Komisie, zamietol odvolanie Talianskej republiky.
With regard to the first matter, the Court pointed out that ‘in the course of the Commission’s assessment of new aid which, pursuant to Article [88(3) EC], is to be notified to it before being put into effect, the Commission is required to establish, not whether such aid has a real impact on trade between Member States, but whether that aid could affect that trade’, stressing that ‘if the Commission had to demonstrate in its decision the real effect of aid already granted, such a requirement would have the effect of favouring Member States which grant aid in breach of the obligation to notify laid down in Article [88(3) EC], to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’ (paragraph 49).
Súdny dvor výroby personalizovaných obvodov a po niekoľkých reštrukturalizáciách sa stal obchodnou spoločnosťou System Microelectronic Innovation GmbH (SMI), s väčšinovou majetkovou účasťou 51 % spolkovej krajiny Brandenbursko, pričom zvyšnú majetkovú účasť získal americký podnik Synergy Semiconductor Corporation (Synergy).
The Court concluded by confirming its position that ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ (paragraph 61).
SMI už vtedy získala finančnú podporu tak od spolkovej krajiny Brandenbursko, ako aj od Treuhandanstalt, nemeckej verejnoprávnej agentúry pre reštrukturalizáciu podnikov bývalej Nemeckej demokratickej republiky a od agentúry, ktorá sa stala jej nástupcom, či už vo forme subvencií určených na investície alebo na zmenu sídla, alebo vo forme pôžičiek.
In the same way as the cross-appeal brought by the Commission, the Court therefore also dismissed the appeal brought by the Italian Republic.
Súdny dvor navyše zvolil rovnaké riešenie z tých istých dôvodov aj vo veci pôžičiek poskytnutých SMI spolkovou krajinou Brandenbursko.
In Case C-277/00 Germany v Commission [2004] ECR I-3925, the Court ruled on an application by the Federal Republic of Germany for the annulment of Commission Decision 2000/567/EC of 11 April 2000 on the State aid granted to an undertaking established under the former German Democratic Republic which was at the time a market leader in the manufacture of customised circuits and which, following several restructuring stages, became System Microelectronic Innovation GmbH (‘SMI’), in which the majority shareholding of 51% was held by the Land of Brandenburg, the remaining share capital having been acquired by an American company, Synergy Semiconductor Corporation (‘Synergy’).
Nemecká vláda okrem toho subsidiárne požadovala uplatnenie výnimky na základe článku 87 ods. 2 písm. c) ES, podľa ktorého sú so spoločným trhom zlučiteľné pomoci poskytované určitým oblastiam Spolkovej republiky Nemecko postihnutým rozdelením Nemecka, v rozsahu, v akom sú potrebné na vyrovnanie hospodárskych znevýhodnení spôsobených týmto rozdelením.
SMI had already received financial support from the Land of Brandenburg, the Treuhandanstalt (the German publiclaw body responsible for restructuring the undertakings of the former German Democratic Republic) and the body
Súdny dvor rovnako zamietol tento žalobný dôvod keďže nemecká vláda neuviedla žiadnu skutočnosť, ktorá by nasvedčovala tomu, že sporná pomoc bola potrebná na vyrovnanie hospodárskych znevýhodnení spôsobených rozdelením Nemecka.
‘economic disadvantages caused by that division’ could mean only the economic disadvantages caused in certain areas of Germany by the isolation which the establishment of that physical frontier entailed, such as the breaking of communication links or the loss of markets as a result of the rupture of commercial relations between the two parts of German territory.
Činnosť na znovuzjednotenie Nemecka sa má článok 87 ods. 2 písm. c) ES uplatniť na nové spolkové krajiny, toto uplatnenie možno ponímať iba za rovnakých podmienok, aké boli uplatnené v prípade starých spolkových krajín v období pred znovuzjednotením“.
By contrast, the idea that Article 87(2)(c) EC permitted full compensation for the undeniable lack of economic development suffered by the new Länder disregarded both the nature of that provision as a derogation and its context and aims.
Naproti tomu, poňatie, podľa ktorého článok 87 ods. 2 písm. c) ES umožňuje celkom vyrovnať hospodárske zaostávanie, ktorým nepopierateľne trpia nové spolkové krajiny, by popieralo tak povahu výnimky tohto ustanovenia, ako aj jeho kontext a ciele, ktoré sleduje.
The economic disadvantages suffered by the new Länder as a whole were not directly caused by the geographical division of Germany within the meaning of Article 87(2)(c) EC and ‘the differences in development between the original and the new Länder are explained by causes other than the geographical rift caused by the division of Germany and in particular by the different politico-economic systems set up in each part of Germany’ (paragraphs 49 to 53).
Hospodárske znevýhodnenia, ktorými všeobecne trpia nové spolkové krajiny, neboli totiž priamo spôsobené geografickým rozdelením Nemecka v zmysle článku 87 ods. 2 písm. c) ES a „rozdiely vo vývoji medzi starými a novými spolkovými krajinami zdôvodňujú iné príčiny ako geografické oddelenie vyplývajúce z rozdelenia Nemecka a tými sú najmä rozdielne politicko-ekonomické zriadenia zavedené v oboch častiach Nemecka“ (body 49 – 53).
In conclusion, the German Government challenged the recovery order contained in the contested decision, on the basis, inter alia, of an unlawful extension of the status of aid beneficiary.
Nemecká vláda napokon namietala nariadenie vrátenia pomoci uvedeného v napadnutom rozhodnutí najmä z dôvodu protiprávneho rozšírenia kvalifikovaniapríjemcu pomoci.
It was on this latter point that the contested decision was annulled by the Court.
V tomto poslednom bode bolo skutočne napadnuté rozhodnutie Súdnym dvorom zrušené.
Page 37
Činnosť
Proceedings interpretation of Articles 87(1) EC and 88(3) EC and had arisen in proceedings concerning the lawfulness of charges imposed on its members by a trade association governed by public law, the Hoofdbedrijfschap Ambachten (Central Industry Board for Skilled Trades) (‘the HBA’), which represented traders in optical equipment.
V konaní o prejudiciálnej otázke Pearle a i. (rozsudok z 15 júla 2004, C-345/02, Zb. s. I-7139) Hoge Raad der Nederlanden položil Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článku 87 ods. 1 ES a článku 88 ods. 3 ES, ktoré vyplynuli zo sporu týkajúceho sa zákonnosti poplatkov, ktoré boli verejnoprávnou profesijnou organizáciou, HoofdbedrijfschapAmbachten („HBA“), združujúcou obchodníkov v odvetví optiky, uložené jej členom.
The measure in question consisted of a ‘compulsory earmarked levy’ to finance a collective advertising campaign for opticians’ businesses.
Predmetné opatrenie spočívalo v „účelovom povinnom poplatku“ s cieľom financovaniakolektívnej reklamnej kampane v prospech podnikov v odvetví optiky.
By its first three questions the Hoge Raad der Nederlanden in substance asked whether the funding of advertising campaigns by the HBA for the benefit of opticians’ businesses could be regarded as State aid within the meaning of Article 87(1) EC and whether, if necessary taking into account the de minimis rule, the HBA’s byelaws imposing levies on its members in order to fund those campaigns ought – as components of an aid scheme – to have been notified to the Commission in accordance with Article 88(3) EC.
Svojimi prvými tromi otázkami sa Najvyšší súd Holandska v podstate pýtal, či financovaniereklamných kampaní prostredníctvom HBA v prospech podnikov v odvetví optiky je možné považovať za štátnu pomoc podľa článku 87 ods. 1 ES a či prípadne, vzhľadom na pravidlo de minimis, mali byť stanovy HBA, na základe ktorých boli jej členom uložené poplatky na účely financovaniatýchto kampaní ako zložka režimu pomoci, oznámené Komisii v súlade s článkom 88 ods. 3 ES.
The Hoge Raad was thus seeking clarification as to whether the compulsory earmarked levies imposed on the appellants in the main proceedings were, because they were directly linked to what might be unnotified aid, also vitiated by unlawfulness, with the result that they had in principle to be reimbursed.
Vnútroštátny súd tak žiadal objasniť, či povinné účelové poplatky uložené žalobcom vo vnútroštátnom konaní sú z dôvodu ich bezprostredného vzťahu k neoznámenej štátnej pomoci taktiež nezákonné, v dôsledku čoho musia byť v zásade vrátené.
By its fourth and fifth questions, the Hoge Raad also asked whether, in circumstances such as those of the dispute in the main proceedings, it was contrary to Community law for the courts with jurisdiction to apply the rule of Netherlands case-law on formal legal force which prevented their remaining able to examine the lawfulness of the HBA’s decisions imposing charges on the appellants in the main proceedings where the byelaws on which those decisions were based were introduced in contravention of Article 88(3) EC.
Štvrtou a piatou otázkou sa vnútroštátny súd navyše pýtal, či za okolností daného prípadu je v rozpore s právom Spoločenstva uplatnenie holandského pravidla judikatúry o formálnej právnej sile príslušnými súdmi, na základe ktorého by týmto súdom nebolo umožnené opätovne preskúmať zákonnosť rozhodnutí HBA ukladajúcich žalobcom vnútroštátneho konania poplatky, za predpokladu, že stanovy, na základe ktorých boli tieto rozhodnutia prijaté, boli použité v rozpore s článkom 88 ods. 3 ES.