natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— restrict freedom to provide services by requiring undertakings whose registered office is outside the territory of the Grand Duchy of Luxembourg or which do not have a permanent establishment there to keep the documents necessary for monitoring purposes with an ad hoc agent resident in Luxembourg.
— obmedzuje slobodné poskytovanie služieb tým, že stanovil podnikom, ktoré majú sídlo mimo územia Luxemburského veľkovojvodstva alebo nemajú stále sídlo, povinnosť určiť mandatára ad hoc s bydliskom v tomto členskom štáte, povereného uchovávaním dokumentov potrebných na kontrolu.
In its response of 30 August 2004, the Grand Duchy of Luxembourg stated that the terms and conditions of employment which are the subject of the first complaint raised in the letter of formal notice are ‘public policy provisions’ as provided for in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Luxemburské veľkovojvodstvo vo svojej odpovedi z 30. augusta 2004 uviedlo, že podmienky práce a zamestnávania, ktoré sú predmetom prvej výhrady uvedenej v tejto výzve, predstavujú „ustanovenia politiky verejného poriadku“ v zmysle článku 3 ods. 10 prvého pododseku smernice 96/71.
The Grand Duchy of Luxembourg acknowledged that the second complaint in the letter of formal notice was well founded.
Uznalo dôvodnosť druhej výhrady vznesenej v uvedenej výzve.
As regards the third and fourth complaints in the letter of formal notice, the Grand Duchy of Luxembourg stated, first, that Article 7 of the Law of 20 December 2002 did not require prior notification and, second, that the obligation to transmit to the Labour and Mines Inspectorate the name of the person keeping the documents required by the Law was a nondiscriminatory requirement that was essential to enable that authority to carry out checks.
Pokiaľ ide o tretiu a štvrtú výhradu uvedenú v tej istej výzve, tento členský štát uviedol na jednej strane, že článok 7 zákona z 20. decembra 2002 nestanovuje povinnosť podania predbežného vyhlásenia, a na druhej strane, že povinnosť oznámenia Inšpekcii práce a baní meno mandatára uchovávajúceho dokumenty vyžadované zákonom nie je diskriminačnou požiadavkou, ale je nevyhnutná na vykonanie kontrol zo strany tohto orgánu.
Since it was not satisfied by those answers, the Commission repeated its complaints in a reasoned opinion of 12 October 2005, calling on the Grand Duchy of Luxembourg to comply with its obligations within a period of two months of receipt of that opinion.
Komisia, keďže nepovažovala tieto odpovede za dostatočné, zopakovala svoje výhrady v odôvodnenom stanovisku z 12. októbra 2005, v ktorom vyzvala Luxemburské veľkovojvodstvo, aby prijalo opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so svojimi povinnosťami v lehote dvoch mesiacov odo dňa doručenia tohto stanoviska.
After requesting an additional period of six weeks, the Grand Duchy of Luxembourg did not consider it necessary to reply to the reasoned opinion.
Luxemburské veľkovojvodstvo po tom, ako požiadalo o dodatočnú lehotu v dĺžke šesť týždňov, nepovažovalo za potrebné odpovedať na odôvodnené stanovisko.
Therefore, the Commission brought this action for failure to fulfil obligations pursuant to Article 226 EC.
V dôsledku toho Komisia podala na základe článku 226 ES túto žalobu o nesplnenie povinnosti.
The first plea in law: incorrect transposition of Article 3(1) and (10) of Directive 96/71
O prvej výhrade, založenej na nesprávnom prebratí článku 3 ods. 1 a 10 smer nice 96/71
By its first complaint, the Commission claims that the Grand Duchy of Luxembourg has incorrectly transposed Article 3(1) and (10) of Directive 96/71.
Komisia vo svojej prvej výhrade uvádza, že Luxemburské veľkovojvodstvo prebralo nesprávnym spôsobom článok 3 ods. 1 a 10 smernice 96/71.
More specifically, the Commission takes the view that, by wrongly describing the national provisions relating to the areas covered by the measures in question as mandatory provisions falling under national public policy and thereby requiring undertakings which post workers to its territory to comply with them, the Grand Duchy of Luxembourg imposes obligations on those undertakings which go beyond those laid down by Directive 96/71.
Komisia konkrétne tvrdí, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že neprávom považovalo vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa oblastí uvedených v sporných predpisoch za ustanovenia politiky vnútroštátneho verejného poriadku, a teda že stanovilo ich dodržiavanie podnikom vysielajúcim pracovníkov na jeho územie, uložilo týmto podnikom povinnosti, ktoré presahujú to, čo stanovuje smernica 96/71.
According to the Commission, the notion of public policy in Article 3(10) of Directive 96/71 cannot be unilaterally defined by each Member State, since the latter are not free to impose unilaterally all the mandatory provisions of their employment law on suppliers of services established in another Member State.
Podľa Komisie pojem verejného poriadku uvedený v článku 3 ods. 10 tejto smernice nemôže byť definovaný jednostranne každým členským štátom, pretože členský štát nie je oprávnený jednostranne ukladať poskytovateľom služieb usadeným v inom členskom štáte všetky kogentné ustanovenia svojho pracovného práva.
In that regard the Commission points out that in any event the monitoring of compliance with the provisions of Directive 91/533 is the responsibility of the authorities of the Member State in which the undertaking concerned is established and which has transposed that directive, not of the host Member State.
V tejto súvislosti Komisia pripomína, že kontrola dodržiavania ustanovení smer -nice 91/533 v každom prípade prináleží orgánom členského štátu, v ktorom je predmetný podnik usadený a ktorý prebral túto smernicu, a nie orgánom hostiteľského členského štátu.
Second, as regards the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(2) of the Law of 20 December 2002, the Commission maintains that Luxembourg law conflicts with Directive 96/71, which provides that the host Member State is to regulate rates of pay only as regards minimum rates.
Po druhé, pokiaľ ide o automatickú úpravu odmeny v závislosti od vývoja životných nákladov, stanovenú v článku 1 ods. 1 bode 2 zákona z 20. decembra 2002, Komisia uvádza, že luxemburská právna úprava je v rozpore so smernicou 96/71, ktorá stanovuje úpravu výšky mzdy zo strany hostiteľského členského štátu, len pokiaľ ide o minimálnu mzdu.
Third, as regards compliance with the rules on parttime and fixedterm work laid down by point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that, under Directive 96/71, it is not for the host Member State to impose its rules in respect of parttime and fixedterm work on undertakings which post workers to its territory.
Po tretie, pokiaľ ide o dodržiavanie právnej úpravy práce na kratší pracovný čas a práce na dobu určitú, uvedenej v článku 1 ods. 1 bode 8 zákona z 20. decembra 2002, Komisia uvádza, že podľa smernice 96/71 neprináleží hostiteľskému členskému štátu zaväzovať svojou právnou úpravou v oblasti práce na kratší pracovný čas a práce na dobu určitú podniky, ktoré vysielajú pracovníkov na jeho územie.
Fourth, as regards the obligation to comply with collective labour agreements, laid down in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that acts which fall within a category of acts cannot as such constitute mandatory provisions falling under national public policy irrespective of their substantive content.
Po štvrté, pokiaľ ide o povinnosť dodržiavať kolektívne pracovné zmluvy, stanovenú v článku 1 ods. 1 bode 11 zákona z 20. decembra 2002, Komisia uvádza, že akty patriace do určitej kategórie aktov ako takej, nezávisle od ich vecného obsahu, sa nemôžu považovať za ustanovenia politiky vnútroštátneho verejného poriadku.
The Grand Duchy of Luxembourg contends that the measures referred to in the Commission’s first complaint all relate to mandatory provisions falling under national public policy within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Direct ive 96/71.
Luxemburské veľkovojvodstvo uvádza, že požiadavky uvedené v prvej výhrade Komisie sa všetky týkajú ustanovení politiky vnútroštátneho verejného poriadku v zmysle článku 3 ods. 10 prvej zarážky smernice 96/71.
In that regard, it submits, first, that Declaration No 10 does not have any binding legal force and, second, that the definition of public policy provisions includes all provisions which, in the view of the host State, meet the imperative requirements of the public interest.
V tejto súvislosti tvrdí na jednej strane, že vyhlásenie č. 10 nie je právne záväzné, a na druhej strane, že pojem ustanovení verejného poriadku zahŕňa všetky ustanovenia, ktoré podľa názoru hostiteľského štátu zodpovedajú naliehavým požiadavkám verejného záujmu.
Furthermore, the Grand Duchy of Luxembourg refers to the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123/EC of the European Parliament and of the Council of 12 December 2006 on services in the internal market (OJ 2006 L 376, p. 36).
Okrem toho Luxemburské veľkovojvodstvo odkazuje na legislatívny postup, ktorý viedol k prijatiu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (Ú. v.
— Preliminary observations
— Úvodné pripomienky
First of all, in order to address the main argument put forward by the Grand Duchy of Luxembourg in its defence, it must be pointed out that, according to Article 3(1)(a) thereof, Directive 2006/123 is not intended to replace Directive 96/71 and the latter prevails over the former in the event of conflict.
Na úvod, ako odpoveď na hlavné tvrdenie uvádzané na obranu Luxemburským veľkovojvodstvom, je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 3 ods. 1 písm. a) smer -nice 2006/123 cieľom tejto smernice nie je nahradenie smernice 96/71, pričom posledná uvedená smernica má v prípade nesúladu prednosť pred prvou uvedenou smernicou.
Therefore, the Grand Duchy of Luxembourg cannot base its arguments on the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123 in order to support its interpretation of a provision of Directive 96/71.
Preto sa tento členský štát nemôže odvolávať na legislatívny postup, ktorý viedol k prijatiu smernice 2006/123 na podporu svojho vlastného výkladu ustanovenia smernice 96/71.
It is clear from recital 13 in the preamble to Directive 96/71 that the laws of the Member States must be coordinated in order to lay down a nucleus of mandatory rules for minimum protection to be observed in the host country by employers who post workers there (Case C-341/05 Laval un Partneri [2007] ECR I-11767, paragraph 59).
Z odôvodnenia č. 13 smernice 96/71 vyplýva, že právne úpravy členských štátov musia byť koordinované, aby sa vytvorilo jadro kogentných pravidiel o minimálnej požadovanej ochrane, ktoré majú dodržiavať zamestnávatelia vysielajúci pracovníkov na územie hostiteľského štátu (pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Laval un Partneri, C-341/05, Zb. s. I-11767, bod 59).
Thus, the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 provides that Member States are to ensure that, whatever the law applicable to the employment relationship, undertakings established in another Member State which post workers to their territory in the framework of a transnational provision of services, guarantee the posted workers the terms and conditions of employment, covering the matters set out in that article, which are laid down in the Member State in which the work is carried out (Case C-490/04 Commission v Germany [2007] ECR I-6095, paragraph 18).
Článok 3 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice teda stanovuje, že členské štáty majú dbať na to, aby bez ohľadu na rozhodné právo pre pracovnoprávne vzťahy podniky usadené v inom členskom štáte, ktoré vysielajú pracovníkov na ich územie v rámci cezhraničného poskytovania služieb, zabezpečili vyslaným pracovníkom také podmienky práce a zamestnávania v oblastiach stanovených v tomto článku, aké sú platné v členskom štáte, na ktorého území sa vykonáva práca (rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C-490/04, Zb. s. I-6095, bod 18).
Nevertheless, under the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 it is open to Member States, in compliance with the EC Treaty, to apply, in a nondiscriminatory manner, to undertakings which post workers to their territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to the first subparagraph of Article 3(1), in the case of public policy provisions.
Článok 3 ods. 10 prvá zarážka smernice 96/71 však priznáva členským štátom možnosť, pričom musí byť dodržaná Zmluva ES, nediskriminačným spôsobom stanoviť podnikom, ktoré vysielajú pracovníkov na ich územie, podmienky práce a zamestnávania týkajúce sa oblastí iných, ako sú tie, ktoré sú uvedené v odseku 1 prvom pododseku tohto článku, ak ide o ustanovenia politiky verejného poriadku.
As is clear from Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, which states that the provisions concerning matters referred to in points 1 to 14 thereof are mandatory provisions falling under national public policy, the Grand Duchy of Luxembourg intended to rely on the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Ako vyplýva z článku 1 ods. 1 zákona z 20. decembra 2002, ktorý stanovuje, že ustanoveniami politiky vnútroštátneho verejného poriadku sú ustanovenia uvedené v bodoch 1 až 14 tohto odseku, Luxemburské veľkovojvodstvo malo zámer odvolať sa na článok 3 ods. 10 prvú zarážku uvedenej smernice.
In that connection, it must be recalled that the classification of national provisions by a Member State as public-order legislation applies to national provisions compliance with which has been deemed to be so crucial for the protection of the political, social or economic order in the Member State concerned as to require compliance therewith by all persons present on the national territory of that Member State and all legal relationships within that State (Joined Cases C-369/96 and C-376/96 Arblade and Others [1999] ECR I-8453, paragraph 30).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na to, aby členský štát mohol určité ustanovenia považovať za vnútroštátne ustanovenia politiky verejného poriadku, musí ísť o ustanovenia, ktorých dodržiavanie sa považuje za natoľko kľúčové pre zachovanie politickej, sociálnej alebo ekonomickej organizácie predmetného členského štátu, že je potrebné stanoviť ich dodržiavanie každou osobou nachádzajúcou sa na vnútroštátnom území tohto členského štátu alebo ich uplatňovanie na všetky právne vzťahy nachádzajúce sa v tomto členskom štáte (rozsudok z 23. novembra 1999, Arblade a i., C-369/96 a C-376/96, Zb. s. I-8453, bod 30).
Therefore, contrary to the Grand Duchy of Luxembourg’s submissions, the public policy exception is a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services which must be interpreted strictly, the scope of which cannot be determined unilaterally by the Member States (see, regarding freedom of movement for persons, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 45).
Preto, na rozdiel od toho, čo tvrdí Luxemburské veľkovojvodstvo, výhrada verejného poriadku je výnimkou zo základnej zásady slobodného poskytovania služieb, ktorú treba vykladať doslovne a ktorej rozsah nemôžu jednostranne určovať členské štáty (pozri, pokiaľ ide o voľný pohyb osôb, rozsudok z 31. januára 2006, Komisia/Španielsko, C-503/03, Zb. s. I-1097, bod 45).
In the context of Directive 96/71, the first indent of Article 3(10), constitutes a derogation from the principle that the matters with respect to which the host Member State may apply its legislation to undertakings which post workers to its territory are set out in an exhaustive list in the first subparagraph of Article 3(1) thereof.
V rámci smernice 96/71 jej článok 3 ods. 10 prvá zarážka predstavuje výnimku zo zásady, podľa ktorej oblasti, v ktorých hostiteľský členský štát môže uplatňovať svoju právnu úpravu na podniky vysielajúce pracovníkov na jeho územie, sú ohraničujúco stanovené v článku 3 ods. 1 prvom pododseku tejto smernice.
The first indent of Article 3(10) must therefore be interpreted strictly.
Toto prvé uvedené ustanovenie musí v dôsledku toho podliehať doslovnému výkladu.
Moreover, Declaration No 10 which, as the Advocate General rightly pointed out in point 45 of her Opinion, may be relied on in support of an interpretation of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, states that the expression ‘public policy provisions’ is to be construed as covering those mandatory rules from which there can be no derogation and which, by their nature and objective, meet the imperative requirements of the public interest.
Navyše vyhlásenie č. 10, o ktorom generálna advokátka v bode 45 svojich návrhov správne uviedla, že sa naň možno odvolávať na podporu výkladu článku 3 ods. 10 prvej zarážky smernice 96/71, stanovuje, že slová „ustanovenia politiky verejného poriadku“ sa musia považovať za také, že sa týkajú tých kogentných ustanovení, z ktorých nemožno poskytnúť výnimku a ktoré z hľadiska svojej povahy a cieľa zodpovedajú požiadavkám verejného záujmu.
In any event, Article 3(10) of Directive 96/71 provides that availing themselves of the option for which it provides does not exempt the Member States from complying with their obligations under the EC Treaty and, in particular, those relating to the
Z tohto ustanovenia smernice 96/71 v každom prípade vyplýva, že odvolávanie sa na možnosť, ktorú samo stanovuje, nezbavuje členské štáty záväzku plniť si povinnosti,
2008 — CASE C-319/06 freedom to provide services, the promotion of which is referred to in recital 5 of the preamble to the directive.
2008 — VEC C-319/06 ktoré im vyplývajú zo Zmluvy ES, a najmä tie, ktoré sa týkajú slobodného poskytovania služieb, ktorého podpora sa zdôrazňuje v odôvodnení č. 5 tejto smernice.
It is in the light of those considerations that the Court must examine the requirements set out in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 whose classification as mandatory provisions falling under national public policy is challenged by the Commission.
Práve vzhľadom na tieto okolnosti je potrebné skúmať požiadavky článku 1 ods. 1 zákona z 20. decembra 2002, v ktorých prípade Komisia namieta proti tomu, aby sa považovali za ustanovenia politiky vnútroštátneho verejného poriadku.
— The requirement of a written contract or document established pursuant to Direct ive 91/533, as provided for in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
— O požiadavke týkajúcej sa písomnej zmluvy alebo dokumentu vydaného podľa smernice 91/533, stanovenej v článku 1 ods. 1 bode 1 zákona z 20. decembra 2002
As a preliminary point, it is to be noted that that requirement is not a matter mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Najprv je potrebné zdôrazniť, že táto požiadavka sa týka oblasti, ktorá nie je uvedená v zozname v článku 3 ods. 1 prvom pododseku smernice 96/71.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, first, that the contested requirement is simply a reminder of the condition referred to in Articles 2 and 3 of Directive 91/533 and, second, that it is a matter of public policy in so far as its objective is to protect workers.
Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí na jednej strane, že sporná požiadavka je len pripomenutím podmienky uvedenej v článkoch 2 a 3 smernice 91/533, a na druhej strane, že patrí do politiky verejného poriadku, keďže jej cieľom je ochrana pracovníkov.
As stated in the second recital of the preamble to Directive 91/533, the need to subject employment relationships to formal requirements is essential in order better to protect employees against possible infringements of their rights and to create greater transparency on the labour market.
Ako sa zdôrazňuje v druhom odôvodnení smernice 91/533, potreba podriadiť pracovnoprávne vzťahy formálnym náležitostiam je prvoradá v súvislosti s cieľom lepšej ochrany pracovníkov pracujúcich za mzdu proti prípadnému porušovaniu ich práv a na zabezpečenie transparentnejšej organizácie trhu práce.
However, it is also clear from Article 9(1) of Directive 91/533 that the Member States are to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with that directive.
Z článku 9 ods. 1 uvedenej smernice takisto vyplýva, že členské štáty musia schváliť zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou.
Consequently, all employers, including those which post workers abroad, are, as provided by Article 4(1) of Directive 91/533, subject, by virtue of the laws of the Member State in which they are established, to the obligations laid down by that directive.
V dôsledku toho všetci zamestnávatelia, vrátane tých, ktorí vysielajú pracovníkov, ako to stanovuje článok 4 ods. 1 smernice 91/533, podliehajú podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom sú usadené, povinnostiam stanoveným touto smernicou.
It is evident that compliance with the requirement laid down in Article 1(1)(1) of the Law of 20 December 2002 is ensured by the Member State of origin of the posted workers.
Je teda potrebné konštatovať, že dodržiavanie požiadavky stanovenej článkom 1 ods. 1 bodom 1 zákona z 20. decembra 2002 zaručuje členský štát, z ktorého vyslaní pracovníci pochádzajú.
Accordingly, the contested provision has the effect of making undertakings which post workers to Luxembourg subject to an obligation to which they are already subject in the Member State in which they are established.
Preto sporné ustanovenie spôsobuje podriadenie sa podnikov, ktoré vysielajú pracovníkov do Luxemburska, povinnosti, ktorej už podliehajú v členskom štáte, kde sú usadené.
The Court has consistently held that, although Community law does not preclude Member States from applying their legislation or collective labour agreements entered into by both sides of industry to any person who is employed, even temporarily, no matter in which Member State the employer is established, nevertheless such a possibility is subject to the condition that the workers concerned, who are temporarily working in the host Member State, do not already enjoy the same protection, or essentially comparable protection by virtue of obligations to which their employer is already subject in the Member State in which it is established (see, to that effect, Case C-445/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-10191, paragraph 29 and the caselaw cited).
Hoci z ustálenej judikatúry vyplýva, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby členské štáty rozšírili svoju právnu úpravu alebo kolektívne pracovné zmluvy uzavreté medzi sociálnymi partnermi na všetky osoby, ktoré na ich území, hoci aj dočasne, vykonávajú prácu za mzdu, bez ohľadu na členský štát usadenia sa zamestnávateľa, nič to nemení na tom, že takáto možnosť podlieha podmienke, aby dotknutí pracovníci, ktorí dočasne vykonávajú práce v hostiteľskom členskom štáte, už nemali takú istú ochranu alebo v podstate porovnateľnú ochranu v rámci povinností, ktorým už podlieha ich zamestnávateľ v členskom štáte, kde je usadený (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2004, Komisia/Luxembursko, C-445/03, Zb. s. I-10191, bod 29 a citovanú judikatúru).