natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Second, the fact that the Commission may, in the circumstances referred to in Article 7(4) of Directive 2002/21, initiate the second phase of the procedure, which may lead to a veto decision, does not however mean that it is the Commission’s letter of comments pursuant to Article 7(3) of that directive that entitles the NRA concerned to adopt the proposed national measure.
Po druhé skutočnosť, že Komisia môže za okolností uvedených v článku 7 ods. 4 smernice 2002/21 začať druhú fázu postupu, ktorá môže viesť k rozhodnutiu veta, však neznamená, že list obsahujúci pripomienky Komisie podľa článku 7 ods. 3 uvedenej smernice udeľuje príslušnému NRO právo prijať zamýšľané vnútroštátne opatrenie.
It must be recalled in that connection that draft measure ES/2005/0330, which the CMT notified in this case to the Commission and to the other NRAs, constitutes a measure referred to in Article 16(4) of Directive 2002/21.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že návrh opatrenia ES/2005/0330, ktorý CMT v prejednávanej veci oznámila Komisii a ostatným NRO, predstavuje opatrenie uvedené v článku 16 ods. 4 smernice 2002/21.
That provision directly authorises the NRA concerned to adopt the measure in question insofar as it provides that where an NRA determines that a market is not effectively competitive it ‘shall identify undertakings with significant market power on that market’ and ‘shall on such undertakings impose appropriate specific regulatory obligations’.
Toto ustanovenie však príslušnému NRO priamo umožňuje prijať predmetné opatrenie v rozsahu, v akom stanovuje, že NRO, ktorý zistí, že na trhu nie je efektívna hospodárska súťaž, „určí podniky s významným vplyvom na danom trhu“ a „takýmto podnikom uloží primerané špecifické regulačné povinnosti“.
Even if, in the circumstances specified in Article 7(4) of Directive 2002/21, the Commission may require the NRA concerned to withdraw a notified draft measure where the measure would create a barrier to the single market or would be incompatible with Community law and in particular the policy objectives that NRAs should follow, the exercise by the NRA of the powers which it derives directly from Article 16(4) of Directive 2002/21 requires no ‘authorisation’ on the part of the Commission .
Aj keď za okolností špecifikovaných v článku 7 ods. 4 smernice 2002/21 Komisia môže požiadať príslušný NRO, aby stiahol svoj oznámený návrh opatrenia, ak by opatrenie vytvorilo prekážky jednotnému trhu alebo by bolo nezlučiteľné s právom Spoločenstva a osobitne s cieľmi politiky, ktoré by mali rešpektovať NRO, výkon právomocí zo strany NRO, ktoré tento orgán vyvodzuje z článku 16 ods. 4 smernice 2002/21, nevyžaduje žiadne „povolenie“ zo strany Komisie.
Furthermore, no provision of Directive 2002/21 states that the fact that the Commission does not initiate the second phase of the procedure is to be regarded as equivalent to an approval of the notified draft measure authorising the NRA to act.
Okrem toho žiadne ustanovenie smernice 2002/21 nestanovuje, že to, že Komisia nezačala druhú fázu postupu, sa považuje za schválenie oznámeného návrhu opatrenia, ktoré oprávňuje NRO konať.
Third, having regard to the advisory role assigned to the Commission and to the other NRAs under the procedure of Article 7(3) of Directive 2002/21, a Commission letter of comments under that provision constitutes a preparatory Community act in the context of a procedure which leads to the adoption of a national measure by the NRA concerned.
Po tretie vzhľadom na poradnú úlohu Komisie a ostatných NRO v rámci postupu podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21 list obsahujúci pripomienky Komisie podľa uvedeného ustanovenia je prípravným aktom Spoločenstva v rámci postupu, ktorý vedie k prijatiu vnútroštátneho opatrenia príslušným NRO.
However, it is apparent from settled caselaw that preparatory acts adopted by the Community institutions cannot be the subject of an independent action for annulment (Netherlands v Commission, cited in paragraph 69 above, paragraph 35; Case T-311/04 Buendía Sierra v Commission [2006] ECR II-4137, paragraph 98).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že prípravné akty, ktoré prijali inštitúcie Spoločenstva, nemôžu byť predmetom samostatnej žaloby o neplatnosť (rozsudok Holandsko/Komisia, už citovaný v bode 69 vyššie, bod 35; rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. októbra 2006, Buendía Sierra/Komisia, T-311/04, Zb. s. II-4137, bod 98).
Indeed, Commission intervention under Article 7(3) of Directive 2002/21 does not lead to the adoption of a definitive Community act which may be the subject of a direct action before the Community judicature.
Zásah Komisie podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21 nepochybne nevedie k prijatiu záverečného aktu Spoločenstva, ktorý môže byť predmetom priamej žaloby pred súdmi Spoločenstva.
However, contrary to what Vodafone claims, the right to effective judicial protection does not require an action to lie before the Court of First Instance against a letter of comments pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Vodafone, právo na účinnú súdnu ochranu však nevyžaduje, aby sa žaloba podala na Súd prvého stupňa proti listu obsahujúcemu pripomienky podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21.
To that effect, it must be pointed out that Article 4 of Directive 2002/21 requires Member States to set up an appeal mechanism against decisions of their NRAs before an independent body.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 4 smernice 2002/21 zaväzuje členské štáty vytvoriť mechanizmus odvolania proti rozhodnutiam ich NRO pred nezávislým orgánom.
It is stated that where that appeal body is not judicial in character, ‘its decision shall be subject to review by a court or tribunal within the meaning of Article 234 of the Treaty’.
Je upresnené, že pokiaľ tento odvolací orgán nemá súdnu povahu, „jeho rozhodnutie podlieha preskúmaniu súdom alebo tribunálom v zmysle článku 234 Zmluvy“.
Directive 2002/21 thus organises a full system of judicial protection .
Smernica 2002/21 tak zriaďuje úplný systém súdnej ochrany.
On the one hand, where, as in the present case, the Commission’s role is limited to consultation in the context of the procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 which leads, in principle, to the adoption of a decision by the NRA concerned, a right of appeal lies to the national court or tribunal concerned, which, in accordance with Article 234 EC, may refer questions to the Court of Justice for a preliminary ruling on the interpretation of the applicable Community regulatory framework.
Na jednej strane, pokiaľ sa ako v prejednávanej veci úloha Komisie obmedzuje na konzultácie v rámci postupu podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21, ktorý v zásade vedie k prijatiu rozhodnutia príslušným NRO, právo podať odvolanie možno uplatniť pred príslušným vnútroštátnym súdom, ktorý v súlade s článkom 234 ES môže Súdnemu dvoru položiť prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu uplatniteľného regulačného rámca Spoločenstva.
It should be noted that Vodafone has lodged an appeal before the Tribunal Supremo against the CMT’s decision.
Je potrebné zdôrazniť, že Vodafone sa odvolala proti rozhodnutiu CMT na Tribunal Supremo.
On the other hand, if the Commission exercises its right of veto under Article 7(4), the procedure does not lead to a national decision, but to the adoption of a Community act having binding legal effects and an action can be brought before the Court of First Instance .
Na druhej strane, ak Komisia vykonáva svoje právo veta podľa článku 7 ods. 4, postup nevedie k vnútroštátnemu rozhodnutiu, ale k prijatiu aktu Spoločenstva, ktorý má záväzné právne účinky, a na Súd prvého stupňa je možné podať opravný prostriedok.
In the second place, Vodafone seeks to establish the binding nature of a Commission letter pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 by emphasising the right of veto available to the Commission under Article 7(4) of that directive, which purportedly demonstrates that it has a decisionmaking role under Article 7.
Po druhé Vodafone sa snaží preukázať záväznú povahu listu Komisie podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21, zdôrazňujúc právo veta, ktorým disponuje Komisia podľa článku 7 ods. 4 uvedenej smernice, ktoré preukazuje, že Komisia vykonáva rozhodovaciu právomoc v rámci článku 7.
In that regard, it must be pointed out that Article 7(4) of Directive 2002/21 enables the Commission to ‘take a decision requiring the [NRA] concerned to withdraw the draft measure’.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 7 ods. 4 smernice 2002/21 umožňuje Komisii „prijať rozhodnutie vyžadujúce od príslušného [NRO] zrušenie navrhovaného opatrenia“.
Even if the actual exercise of the right of veto gives rise to binding legal effects in that the NRA in question would no longer be entitled to adopt the proposed measure, it must be considered that non-exercise of the right of veto can be treated as non-adoption of a decision which does not give rise to any binding legal effect (see, to that effect, Case C-27/04 Commission v Council [2004] ECR I-6649, paragraphs 31 to 34).
Aj keď účinný výkon práva veta spôsobuje záväzné právne účinky v rozsahu, v akom predmetný NRO už nie je oprávnený prijať zamýšľané opatrenie, je potrebné zastávať názor, že neuplatnenie práva veta možno považovať za neprijatie rozhodnutia, ktoré nespôsobuje žiaden záväzný právny účinok (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 2004, Komisia/Rada, C-27/04, Zb. s. I-6649, body 31 až 34).
It follows that if, as it did in the present case, the Commission merely makes comments in accordance with Article 7(3) of Directive 2002/21 and does not exercise its right of veto provided for in Article 7(4), the Commission’s intervention does not have any binding legal effects.
Z toho vyplýva, že ak sa Komisia, ako to urobila v prejednávanej veci, obmedzuje na predloženie pripomienok v súlade s článkom 7 ods. 3 smernice 2002/21 a neuplatní svoje právo veta stanovené v článku 7 ods. 4, zásah Komisie zostáva bez záväzných právnych účinkov.
If the NRA decides to adopt the national measure, the binding legal effects deriving from that measure are attributable to the NRA in question and not to the Commission’s comments or the fact that the procedure under Article 7(4) of Directive 2002/21 is not set in motion.
Ak NRO rozhodne prijať vnútroštátne opatrenie, záväzné právne účinky vyplývajúce z tohto opatrenia sú pripísateľné príslušnému NRO a nie pripomienkam Komisie alebo nezačatiu postupu podľa článku 7 ods. 4 smernice 2002/21.
On that point, the procedures under Article 7(3) and (4) of Directive 2002/21 are distinguishable from State aid and merger review procedures, in respect of which the applicable legal framework provides expressly that non-exercise by the Commission of its powers within a certain period amounts to an implied authorisation decision.
V tejto súvislosti sa postupy podľa článku 7 ods. 3 a 4 smernice 2002/21 odlišujú od postupov v oblasti štátnej pomoci a kontroly koncentrácií, pre ktoré uplatniteľný právny rámec výslovne stanovuje, že nevykonávanie svojich právomocí zo strany Komisie v určitej lehote sa rovná implicitnému rozhodnutiu o povolení.
If, within 25 working days or two months following notification of the concentration or the State aid measure respectively, the Commission has not taken a decision, the concentration or the State aid measure is deemed to be compatible with the common market, pursuant to Article 10(6) of Regulation No 139/2004 and Article 4(6) of Regulation No 659/1999.
Ak totiž do dvadsiatich piatich pracovných dní alebo do dvoch mesiacov od oznámenia koncentrácie alebo opatrenia pomoci Komisia neprijala rozhodnutie, koncentrácia alebo opatrenie pomoci sa považuje za zlučiteľné so spoločným trhom v súlade s článkom 10 ods. 6 nariadenia č. 139/2004 a s článkom 4 ods. 6 nariadenia č. 659/1999.
However, no provision of Directive 2002/21 provides that non-exercise by the Commission of its powers under Article 7(4) of Directive 2002/21 amounts to an implied decision to authorise the national measure.
Žiadne ustanovenie smernice 2002/21 však nestanovuje, že nevykonávanie právomocí zo strany Komisie, ktoré vyplýva z článku 7 ods. 4 smernice 2002/21, sa rovná implicitnému rozhodnutiu o povolení vnútroštátneho opatrenia.
In the absence of any provision of Community law prescribing a period on the expiry of which an implied decision is deemed to arise and establishing the content of that decision, non-adoption of a decision by a Community institution cannot be regarded as an act open to challenge under Article 230 EC (see, to that effect, Commission v Council, cited in paragraph 105 above, paragraphs 32 and 34).
V prípade neexistencie ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré určuje lehotu, po ktorej uplynutí by sa implicitné rozhodnutie považovalo za prijaté, a ktoré stanovuje obsah tohto rozhodnutia, však nemožno neprijatie rozhodnutia inštitúciou Spoločenstva považovať za napadnuteľný akt v zmysle článku 230 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rada, už citovaný v bode 105 vyššie, body 32 a 34).
In the third place, Vodafone relies several times on Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, in support of its argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an act open to challenge under Article 230 EC.
Po tretie Vodafone sa viackrát opiera o rozsudok Infront WM/Komisia, už citovaný v bode 53 vyššie, na podporu svojej argumentácie, podľa ktorej list z 30. januára 2006 predstavuje napadnuteľný akt v zmysle článku 230 ES.
The fact that the action was declared admissible by the Court of First Instance in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, does not mean that it should be concluded that this action is admissible.
Skutočnosť, že Súd prvého stupňa vyhlásil žalobu v rozsudku Infront WM/Komisia, už citovanom v bode 53 vyššie, za prípustnú, neumožňuje dospieť k záveru o prípustnosti tejto žaloby.
23), amended by Directive 97/36/EC of the European Parliament and of the Council of 30 June 1997 (OJ 1997 L 202, p. 60).
224), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997 (Ú. v. ES L 202, s. 60; Mim. vyd. 06/002, s. 321).
In particular, it enabled the Member States to take measures to protect the right to information and to ensure wide access by the public to television coverage of national or non-national events of major importance for society.
Umožňovala členským štátom najmä prijať opatrenia na ochranu práva na informácie a na zabezpečenie prístupu širokej verejnosti k televíznym vysielaniam národných alebo medzinárodných udalostí, ktoré majú veľký význam pre spoločnosť.
In that context, it was provided that Member States retained the right to take measures compatible with Community law to regulate the exercise by television broadcasters under their jurisdiction of the exclusive broadcasting rights to such events.
V tomto kontexte bolo stanovené, že členské štáty ponechajú právo na podniknutie opatrení, ktoré sú zlučiteľné s právnymi predpismi Spoločenstva, ktorých cieľom je usmerňovanie uplatňovania výlučných práv na vysielanie takýchto udalostí prevádzkovateľmi vysielania patriacich do ich právomoci.
For the purposes of their mutual recognition by the other Member States under Article 3a(3) of Directive 89/552, the measures adopted or to be adopted by a Member State had to be notified to the Commission .
Na účely ich vzájomného uznania inými členskými štátmi podľa článku 3a ods. 3 smernice 89/552 sa opatrenia, ktoré členský štát prijal alebo zamýšľal prijať, mali oznámiť Komisii.
Article 3a(2) of the Directive provided, in that regard, that within a period of three months from the notification, the Commission was to verify that such measures taken by States were compatible with Community law.
Článok 3a ods. 2 smernice v tejto súvislosti stanovuje, že Komisia do troch mesiacov od ich oznámenia overí, či tieto štátne opatrenia boli zlučiteľné s právom Spoločenstva.
The measures thus approved by the Commission were published in the Official Journal.
Takto Komisiou schválené opatrenia boli uverejnené v úradnom vestníku.
The contested act which gave rise to the judgment in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, was a Commission letter in which it had found that measures in the United Kingdom which had been notified to it on the basis of Article 3a of Directive 89/552 were compatible .
Napadnutým aktom vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Infront WM/Komisia, už citovaným v bode 53 vyššie, bol list Komisie, v ktorom konštatovala zlučiteľnosť opatrení v Spojenom kráľovstve, ktoré jej boli oznámené na základe článku 3a smernice 89/552.
According to the Court of First Instance, that ‘letter … produce[d] legal effects for the Member States insofar as it envisage[d] the publication in the Official Journal of the national measures in question, since the effect of that publication [was] to trigger the mechanism for mutual recognition laid down by Article 3a(3) of … [D]irective [89/552]’ (paragraph 95).
Podľa Súdu prvého stupňa tento „list mal… právne účinky v členských štátoch v rozsahu, v akom stanovoval uverejnenie predmetných štátnych opatrení v úradnom vestníku, pričom toto uverejnenie má za následok spustenie mechanizmu vzájomného uznávania podľa článku 3a ods. 3 smernice [89/552]“ (bod 95).
The Court notes to that effect that, in accordance with Article 3a(2) and (3) of Directive 89/552, ‘the mutual recognition of the national measures notified [was] subject to the verification of their compatibility with Community law’ (paragraph 101).
Súd prvého stupňa v tejto súvislosti zdôrazňuje, že v súlade s článkom 3a ods. 2 a 3 smernice 89/552 „vzájomné uznanie vnútroštátnych opatrení podlieha prevereniu zlučiteľnosti týchto opatrení s právom Spoločenstva“ (bod 101).
By contrast, under the procedure provided for in Article 7 of Directive 2002/21, the notifying NRA is not seeking to obtain a legal effect in the other Member States by its notification.
Naopak, v rámci postupu stanoveného v článku 7 smernice 2002/21 nejde o to, aby oznamujúci NRO oznámením dosiahol právny účinok v iných členských štátoch.
That notification is effected in the framework of the consultation and cooperation procedure between NRAs and the Commission, with the aim of ensuring the consistent application of the regulatory framework.
Toto oznámenie sa uskutočňuje v rámci postupu konzultácie a spolupráce medzi NRO a Komisiou s cieľom zabezpečiť jednotné uplatnenie regulačného rámca.
The comments made by the Commission in a letter under Article 7(3) of Directive 2002/21, such as the contested act in this case, do not produce any binding legal effect either vis-à-vis the notifying NRA or vis-à-vis other NRAs.
Pripomienky Komisie vyjadrené v liste podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21, akými sú napadnutý akt v tejto veci, nevyvolávajú žiaden záväzný právny účinok ani voči oznamujúcemu NRO, ani voči ostatným NRO.
They are merely comments of which, as in the case of comments received from other NRAs, the notifying NRA is requested to take the utmost account .
Ide výlučne o pripomienky, ktoré je podobne ako v prípade pripomienok doručených ostatnými NRO oznamujúci NRO vyzvaný v čo najväčšej miere zohľadniť.
In the fourth place, Vodafone’s argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an implied decision not to initiate the second phase of the procedure provided for in Article 7(4) of Directive 2002/21 which should accordingly be open to challenge in order to safeguard the procedural rights which it would have enjoyed during that second phase must also be rejected.
Po štvrté argument Vodafone, podľa ktorého list z 30. januára 2006 predstavuje implicitné rozhodnutie o nezačatí druhej fázy postupu podľa článku 7 ods. 4 smernice 2002/21 a ktorý v dôsledku toho možno napadnúť na účely ochrany procesných práv, ktoré Vodafone mala počas tejto druhej fázy, sa musí rovnako zamietnuť.
Although, exceptionally, the Court of Justice has found it necessary to categorise a decision to initiate a procedure as an act open to challenge (see, as regards the decision to initiate the Article 88(2) EC procedure, Case C-400/99 Italy v Commission [2001] ECR I-7303), this Court notes that the Community judicature has never so far categorised a decision not to initiate a procedure as an act open to challenge .
Aj keď Súdny dvor výnimočne kvalifikoval rozhodnutie o začatí konania ako napadnuteľný akt (pozri, pokiaľ ide o rozhodnutie o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES, rozsudok Súdneho dvora z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia, C-400/99, Zb. s. I-7303), je nutné konštatovať, že až do súčasnosti súd Spoločenstva nikdy nekvalifikoval rozhodnutie o nezačatí konania ako napadnuteľný akt.
Even assuming that the safeguarding of an interested party’s procedural rights may be such as to influence whether a decision not to initiate a specific procedure is open to challenge, it is still necessary to examine whether, under Directive 2002/21, Vodafone enjoys procedural rights which this Court should safeguard.
Aj za predpokladu, že ochrana procesných práv zúčastnenej strany môže ovplyvniť napadnuteľnosť rozhodnutia o nezačatí osobitného konania, je nutné ešte preskúmať, či podľa smernice 2002/21 má Vodafone procesné práva, ktoré by mal Súd prvého stupňa chrániť.
In this respect, it must be recalled, first, that Article 6 of Directive 2002/21 provides that, where NRAs intend to take measures in accordance with that directive which have a significant impact on the relevant market, they must give ‘interested parties the opportunity to comment on the draft measure within a reasonable period’.
V tejto súvislosti je potrebné najskôr pripomenúť, že článok 6 smernice 2002/21 stanovuje, že NRO, ktoré zamýšľajú prijať opatrenia podľa tejto smernice s významným dopadom na relevantný trh, musia poskytnúť „zúčastneným stranám príležitosť vyjadriť sa k návrhu opatrenia v primeranej lehote“.
Next, Article 4(1) of Directive 2002/21 establishes an effective right of appeal before national courts or tribunals against decisions of NRAs.
Ďalej článok 4 ods. 1 smernice 2002/21 stanovuje právo na účinné odvolanie pred vnútroštátnymi súdmi proti rozhodnutiam NRO.
The procedural rights that Article 6 of Directive 2002/21 grants to interested parties under the procedure before the NRA must therefore be safeguarded before national courts or tribunals.
Procesné práva, ktoré článok 6 smernice 2002/21 priznáva zúčastneným stranám v rámci konania pred NRO, musia byť tak chránené pred vnútroštátnymi súdmi.
Article 7(3) of Directive 2002/21 does not grant additional procedural rights to interested parties where that procedure does not lead to the adoption of a Community measure having binding legal effects.
Článok 7 ods. 3 smernice 2002/21 nepriznáva dodatočné procesné práva zúčastneným stranám, keďže výsledkom tohto konania nie je prijatie aktu Spoločenstva, ktorý má záväzné právne účinky.
The procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 thus relates exclusively to the relations between the NRA concerned, on the one hand, and other NRAs and the Commission on the other, which may submit comments to the NRA concerned.
Postup podľa článku 7 ods. 3 smernice 2002/21 sa tak výlučne týka vzťahov medzi na jednej strane príslušným NRO a na druhej strane ostatnými NRO a Komisiou, ktoré mu môžu predložiť pripomienky.
However, under that procedure, in order to enable the Commission usefully to take a position, it is informed of interested parties’ comments which were submitted during the national procedure.
V kontexte tohto konania je však Komisia na to, aby mohla účinne zaujať stanovisko, informovaná o pripomienkach zúčastnených strán, ktoré boli predložené počas vnútroštátneho konania.
In accordance with Paragraph 6(f) of Recommendation 2003/561, the notifying NRA submits to the Commission ‘the results of prior public consultation carried out by the [NRA]’.
V súlade s bodom 6 písm. f) odporúčania 2003/561 totiž oznamujúci NRO predkladá Komisii „výsledky predchádzajúcej verejnej konzultácie, ktorú uskutočnil [NRO]“.