natgillin/translations-raw huggingface dataset:
First, while it is true, as the Court stated in paragraph 67 of the judgment in Adeneler and Others, that, according to paragraph 7 of the general considerations in the framework agreement, the signatory parties to that agreement took the view that ‘the use of fixedterm employment contracts founded on objective reasons is a way to prevent abuse’, the fact remains that the construction advocated by the Commission effectively introduces a hierarchy between the various measures referred to in Clause 5(1) of the framework agreement, whereas the terms of that provision themselves unequivocally show that the various measures envisaged are intended to be ‘equivalent’.
Na jednej strane, hoci je totiž pravda, ako to aj Súdny dvor zdôraznil v bode 67 už citovaného rozsudku Adeneler a i., že podľa bodu 7 všeobecných hľadísk rámcovej dohody signatári tejto dohody zastávali názor, že „objektívne zdôvodnené využívanie pracovných zmlúv na dobu určitú predstavuje spôsob, ako predchádzať nezákonnému počínaniu [objektívne odôvodnené uzatváranie pracovných zmlúv na dobu určitú predstavuje spôsob, ako predchádzať zneužitiam — neoficiálny preklad]“, skutočnosťou zostáva, že výklad Komisie by viedol k zavedeniu hierarchie medzi rôznymi opatreniami stanovenými v doložke 5 bode 1 uvedenej rámcovej dohody, zatiaľ čo samotné znenie tohto ustanovenia jednoznačne udáva, že rôzne zamýšľané opatrenia sú chápané ako „ekvivalentné“.
Second, as the Advocate General also noted at point 116 of her Opinion, the interpretation proposed by the Commission would have the effect of rendering meaningless the choice of means allowed by Clause 5(1) of the framework agreement, since
Na druhej strane, ako to rovnako uviedla generálna advokátka v bode 116 svojich návrhov, výklad navrhovaný Komisiou by mal za následok, že možnosť výberu spôsobov, ponechaná doložkou 5 bodom 1 rámcovej dohody, by bola zbytočná,
2008 — CASE C-268/06 it would permit an individual to plead the absence of objective reasons in order to challenge the renewal of his fixedterm contract, even where that renewal did not infringe the rules relating to maximum total duration or number of renewals adopted by the Member State concerned in accordance with the options available under Clause 5(1)(b) and (c).
2008 — VEC C-268/06 keďže by umožňovala jednotlivcovi dovolávať sa neexistencie objektívnych dôvodov na spochybnenie predĺženia platnosti jeho zmluvy na dobu určitú, aj keby toto predĺženie platnosti neporušovalo pravidlá týkajúce sa maximálne prípustného celkového obdobia platnosti alebo počtu predĺžení, ktoré dotknutý členský štát môže prijať v súlade s možnosťami ponúknutými uvedenou doložkou 5 bodom 1 písm. b) a c).
Contrary to what was accepted in the cases giving rise to the judgments cited in paragraph 72 of the present judgment, it is therefore not possible, in the present case, to determine sufficiently the minimum protection which should, on any view, be implemented pursuant to Clause 5(1) of the framework agreement.
Na rozdiel od toho, čo bolo prijaté vo veciach, ktoré viedli z rozsudkom citovaným v bode 72 tohto rozsudku, nie je teda v prejednávanej veci možné dostatočným spôsobom určiť minimálnu ochranu, ktorá musí byť v každom prípade prijatá na základe doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody.
It follows that that provision does not appear, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Z toho vyplýva, že toto ustanovenie sa z hľadiska jeho obsahu nezdá nepodmienené a dostatočne presné na to, aby sa ho jednotlivec mohol dovolávať pred vnútroštátnym súdom.
In the light of the foregoing, the answer to the second question must be that Clause 4(1) of the framework agreement is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.
S ohľadom na vyššie uvedené je potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že doložka 4 bod 1 rámcovej dohody je nepodmienená a dostatočne presná na to, aby sa na ňu mohol odvolávať jednotlivec pred vnútroštátnym súdom, čo však nie je prípad doložky 5 bodu 1 uvedenej rámcovej dohody.
By its third question the referring court asks, in essence, having regard to the answers to the first question and to the second question in so far as it relates to Clause 5(1) of the framework agreement, whether Clause 5(1) of the framework agreement precludes a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, so zreteľom na odpovede Súdneho dvora na prvú otázku, ako aj druhú otázku v prípade doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody, či toto ustanovenie rámcovej dohody bráni členskému štátu
IMPACT fixedterm employment contract for up to eight years in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the legislation transposing that directive enters into force.
IMPACT vystupujúcemu ako zamestnávateľ v tom, aby predĺžil platnosť pracovnej zmluvy na dobu určitú až na 8 rokov po tom, ako uplynula lehota na prebratie smernice 1999/70, ale predtým, než zákon preberajúci túto smernicu nadobudol účinnosť.
In relation to that third question the referring court explains that, on previous occasions, the contract in question had always been renewed for shorter periods; that the employer requires the services of the employee for a period exceeding the usual term on renewal; that the renewal for an extended period has the effect of circumventing the application to an employee of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law; and that there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal.
V rámci tejto tretej otázky vnútroštátny súd upresnil, že platnosť dotknutej zmluvy bola predtým vždy predĺžená na kratšie obdobie, že zamestnávateľ požaduje služby dotknutej osoby na dlhšie obdobie, že dôsledkom predĺženia platnosti na dlhšie obdobie je obídenie uplatnenia prínosu doložky 5 rámcovej dohody po jej prebratí do vnútroštátneho práva vo vzťahu k pracovníkovi a že neexistujú objektívne dôvody takého predĺženia platnosti nesúvisiace s postavením pracovníka ako pracovníka na dobu určitú.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it must be stated that while, in accordance with the answer to the second question, the subjectmatter of Clause 5(1) of the framework agreement is not unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court, the fact none the less remains that, under the third paragraph of Article 249 EC, the directive leaves to the national authorities the choice of form and methods but is binding, as to the result to be achieved, upon each Member State to which it is addressed (see von Colson and Kamann, paragraph 15).
V prípade, ak vzhľadom na odpoveď na prvú otázku vnútroštátny súd bude povinný prehlásiť sa za príslušného rozhodnúť o nárokoch žalobcov v spore vo veci samej priamo založených na smernici 1999/70, je potrebné upresniť, že hoci skutočne, tak ako sa odpovedalo na druhú otázku, obsah doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody nie je nepodmienený a dostatočne presný na to, aby sa ho jednotlivec mohol dovolávať pred vnútroštátnym súdom, nič to nemení na tom, že podľa článku 249 tretieho odseku ES smernica, ktorá ponecháva vnútroštátnym orgánom právomoc, pokiaľ ide o formu a prostriedky, zaväzuje členský štát, ktorému je určená, pokiaľ ide o výsledok, ktorý sa má dosiahnuť (pozri rozsudok von Colson a Kamann, už citovaný, bod 15).
The first paragraph of Article 2 of Directive 1999/70 thus provides that the Member States are required to take any necessary measures to enable them at any time to be in a position to guarantee the results imposed by the directive.
Vo svojom článku 2 ods. 1 smernice 1999/70 stanovuje, že členské štáty musia prijať všetky opatrenia potrebné na to, aby kedykoľvek zabezpečili výsledky, ktoré táto stanovuje.
As has already been observed in paragraph 41 of this judgment, the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by a directive and, under Article 10 EC, to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, is binding on all the authorities of the Member States (see von Colson and Kamann, paragraph 26).
Ako už bolo zdôraznené v bode 41 tohto rozsudku, povinnosť členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený smernicou a povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti, vyplývajúca z článku 10 ES, sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov (pozri rozsudok von Colson a Kamann, už citovaný, bod 26).
Such obligations devolve on those authorities, including, where appropriate, in their capacity as a public employer.
Tieto povinnosti zaväzujú tieto orgány, vrátane prípadne orgánov v postavení verejného zamestnávateľa.
As regards the objective laid down by Directive 1999/70 and the framework agreement, the latter proceeds — as is apparent from paragraphs 6 and 8 of the general considerations in the framework agreement — on the premiss that employment contracts of indefinite duration are the general form of employment relationship, while recognising that fixedterm employment contracts are a feature of employment in certain sectors or in respect of certain occupations and activities (see Adeneler and Others, paragraph 61).
Pokiaľ ide o cieľ stanovený smernicou 1999/70 a rámcovou dohodou, vychádza, ako to aj vyplýva z bodov 6 a 8 jej všeobecných hľadísk, z predpokladu, podľa ktorého pracovné zmluvy na dobu neurčitú predstavujú všeobecnú formu pracovnoprávneho vzťahu, pričom uznáva, že v určitých rezortoch, povolaniach a pri niektorých činnostiach je pre pracovnoprávne vzťahy príznačné uplatňovanie pracovných zmlúv na dobu určitú (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 61).
Consequently, the benefit of stable employment is viewed as a major element in the protection of workers (see Case C-144/04 Mangold [2005] ECR I-9981, paragraph 64), whereas — as is apparent from the second paragraph of the preamble to the framework agreement and paragraph 8 of the general considerations — it is only in certain circumstances that fixedterm employment contracts are liable to respond to the needs of both employers and workers (see Adeneler and Others, paragraph 62).
Preto je výhoda stability zamestnania chápaná ako prvoradý prvok ochrany pracovníkov (pozri rozsudok z 22. novembra 2005, Mangold, C-144/04, Zb. s. I-9981, bod 64), pričom, ako to vyplýva aj z druhého odseku preambuly rámcovej zmluvy a z bodu 8 jej všeobecných hľadísk, iba za istých okolností môžu pracovné zmluvy na dobu určitú zodpovedať potrebám tak zamestnávateľa, ako aj pracovníkov (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 62).
From this angle, the framework agreement seeks to place limits on successive recourse to the latter category of employment relationship, a category regarded as a potential source of abuse to the disadvantage of workers, by laying down as a minimum a number of protective provisions designed to prevent the status of employees from being insecure (see Adeneler and Others, paragraph 63).
Z tohto hľadiska sa rámcová dohoda zameriava na začlenenie opätovného využitia pracovných zmlúv na dobu určitú, považovaného za možný zdroj zneužívania pracovníkov, stanoviac určitý počet minimálnych ochranných opatrení určených na predchádzanie zneistenia situácie pracovníkov (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 63).
As is apparent from Clause 1(b) of the framework agreement, its purpose is to establish a framework to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Tak ako vyplýva z doložky 1 písm. b) rámcovej dohody, jej cieľom je vytvoriť rámec, ktorým by sa predišlo zneužitiam, ku ktorým dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo opakovanom zakladaní pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú.
According to its own terms, Clause 5(1) of the framework agreement specifically pursues that objective of prevention.
Podľa jej vlastného znenia doložka 5 bod 1 uvedenej rámcovej dohody osobitne sleduje tento cieľ.
It follows that the Member States are required under Article 10 EC and the third paragraph of Article 249 EC, as well as under Directive 1999/70 itself, to take any appropriate measure, whether general or particular, to achieve the objective of that directive and of the framework agreement of preventing the abusive use of fixedterm contracts.
Z toho vyplýva, že členské štáty sú povinné tak na základe článku 10 ES a článku 249 tretieho odseku ES, ako aj na základe samotnej smernice 1999/70 prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie cieľa stanoveného uvedenou smernicou a rámcovou dohodou, spočívajúceho v predchádzaní zneužívaní zmlúv na dobu určitú.
However, that obligation would be rendered ineffective if an authority of a Member State, acting in its capacity as a public employer, were authorised to renew contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force, thereby depriving the persons concerned for an unreasonable period of time of the benefit of the measures adopted by the national legislature for the purpose of transposing Clause 5 of the framework agreement.
Táto povinnosť by však bola zbavená potrebného účinku, ak by bol orgán členského štátu, konajúci v postavení verejného zamestnávateľa, oprávnený predĺžiť platnosť zmlúv na neobvykle dlhú dobu v období medzi uplynutím lehoty na prebratie smernice 1999/70 a predtým, než zákon preberajúci túto smernicu nadobudol účinnosť, následkom čoho by bolo zbavenie dotknutých osôb možnosti využiť opatrenia prijaté vnútroštátnym zákonodarcom na prebratie doložky 5 rámcovej dohody v primeranej lehote.
In the light of the foregoing, the answer to the third question must be that Article 10 EC, the third paragraph of Article 249 EC, and Directive 1999/70 must be interpreted as meaning that an authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures contrary to the objective pursued by that directive and the framework agreement as regards prevention of the abusive use of fixedterm contracts, which consist in the renewal of such contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na tretiu otázku odpovedať tak, že články 10 ES a 249 tretí odsek ES, ako aj smernica 1999/70, sa majú vykladať v tom zmysle, že orgán členského štátu, konajúci v postavení verejného zamestnávateľa, nie je oprávnený prijať opatrenia v rozpore s cieľom sledovaným uvedenou smernicou a rámcovou dohodou, pokiaľ ide o predchádzanie zneužití pracovných zmlúv na dobu určitú spočívajúcich v predlžovaní platnosti takýchto zmlúv na neobvykle dlhú dobu v období medzi uplynutím lehoty na prebratie tejto smernice a predtým, než zákon preberajúci túto smernicu nadobudol účinnosť.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court is not required to declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Direct- ive 1999/70, it is necessary to answer the fourth question, by which the referring court queries, in essence, whether it is under an obligation, by virtue of its obligation to interpret domestic law in conformity with Community law, to give the 2003 Act retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed.
V prípade, ak vzhľadom na odpoveď na prvú otázku vnútroštátny súd nebude povinný prehlásiť sa za príslušného rozhodnúť o nárokoch žalobcov v spore vo veci samej priamo založených na smernici 1999/70, je potrebné odpovedať na jeho štvrtú otázku, ktorou sa v podstate pýta, či má na základe povinnosti vykladať vnútroštátne právo v súlade s právom Spoločenstva povinnosť priznať zákonu z roku 2003 retroaktívny účinok ku dňu uplynutia lehoty na prebratie tejto smernice.
As a preliminary point, it must be noted that the fourth question relates only to section 6 of the 2003 Act, which is the measure that transposes Clause 4 of the framework agreement.
Na úvod je potrebné uviesť, že táto štvrtá otázka sa týka iba článku 6 zákona z roku 2003, ktorý predstavuje opatrenie preberajúce doložku 4 rámcovej dohody.
It is indicated in the order for reference that the complainants in the main proceedings have, on the other hand, conceded that the wording used in section 9 of the 2003 Act makes it impossible for retrospective effect to be given to that section (which effectively transposes Clause 5 of the framework agreement), and to interpret it in that way would be contra legem.
V rozhodnutí vnútroštátneho súdu je totiž uvedené, že žalobcovia v spore vo veci samej napriek tomu pripustili, že znenie použité v článku 9 zákona z roku 2003 samo osebe vylučuje, aby mal tento článok, ktorý preberá doložku 5 rámcovej dohody, retroaktívny účinok a že by takýto výklad bol contra legem.
It is thus necessary to consider whether, in the situation referred to in paragraph 93 of this judgment where it would have jurisdiction only to rule on the complaints in the main proceedings in so far as they are based on an infringement of the 2003 Act, the referring court is required — in accordance with the obligation to interpret national law in conformity with Community law — to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed.
Následne je potrebné preskúmať, či vnútroštátny súd, v situácii uvedenej v bode 93 tohto rozsudku, ak by bol príslušný rozhodovať iba o návrhoch v spore vo veci samej, ktoré sú založené na porušení zákona z roku 2003, je povinný na základe požiadavky konformného výkladu priznať článku 6 uvedeného zákona retroaktívny účinok ku dňu uplynutia lehoty na prebratie smernice 1999/70.
The referring court states in that regard that, while it is true that the wording of section 6 of the 2003 Act does not expressly preclude a retrospective construction, a domestic rule of construction does preclude the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti upresňuje, že hoci znenie tohto článku zákona z roku 2003 skutočne výslovne nevylučuje, že by sa takýto retroaktívny účinok tomuto ustanoveniu priznal, pravidlo vnútroštátneho práva týkajúce sa výkladu zákonov bráni takému retroaktívnemu uplatneniu, ktoré nie je jasne a jednoznačne ustanovené.
In that regard, when applying domestic law and, in particular, legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, national courts are bound to interpret that law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive in order to achieve the result sought by it and thus to comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, in particular, Pfeiffer and Others, paragraph 113 and the caselaw cited).
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že pri použití vnútroštátneho práva, najmä ustanovení právnej úpravy špeciálne prijatej na vykonanie požiadaviek vyplývajúcich zo smernice, musí vnútroštátny súd vykladať vnútroštátne právo v najvyššej možnej miere v zmysle znenia a cieľov tejto smernice, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, ako aj súlad s článkom 249 tretím odsekom ES (pozri najmä rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, bod 113 a citovanú judikatúru).
The requirement that national law be interpreted in conformity with Community law is inherent in the system of the EC Treaty, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of Community law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Pfeiffer and Others, paragraph 114, and Adeneler and Others, paragraph 109).
Požiadavka konformného výkladu vnútroštátneho práva je totiž obsiahnutá v systéme Zmluvy ES tým, že umožňuje vnútroštátnym súdom uistiť sa v rámci ich právomocí o úplnej účinnosti práva Spoločenstva, keď rozhodujú o sporoch, ktoré im boli predložené (pozri najmä rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, bod 114, a Adeneler a i., už citovaný, bod 109).
The principle that national law must be interpreted in conformity with Community law none the less requires national courts to do whatever lies within their jurisdiction, taking the whole body of domestic law into consideration and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that the directive in question is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it (see Pfeiffer and Others, paragraphs 115, 116, 118 and 119, and Adeneler andOthers, paragraph 111).
Zásada konformného výkladu však predsa len vyžaduje, aby vnútroštátne súdy urobili všetko, čo je v ich právomoci, berúc do úvahy celé vnútroštátne právo a uplatniac výkladové metódy ním uznané, s cieľom zaručiť úplnú účinnosť predmetnej smernice a dospieť k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným smernicou (pozri rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, body 115, 116, 118 a 119, ako aj Adeneler a i., už citovaný, bod 111).
In the present case, since, according to the information given in the order for reference, domestic law appears to include a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, it is for the referring court to ascertain whether there is a provision in that legislation, in particular in the 2003 Act, which contains such an indication capable of giving retrospective effect to section 6 of the 2003 Act.
Keďže sa v prejednávanej veci podľa informácií nachádzajúcich sa v rozhodnutí vnútroštátneho súdu zdá, že vnútroštátne právo obsahuje pravidlo vylučujúce retroaktívne uplatnenie zákona s výnimkou jasného a jednoznačného ustanovenia o opaku, prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či existuje vo vnútroštátnom práve, najmä v zákone z roku 2003, ustanovenie obsahujúce informáciu takejto povahy, ktorá môže priznať článku 6 uvedeného zákona takýto retroaktívny účinok.
In the absence of such a provision, Community law — in particular the requirement for national law to be interpreted in conformity with Community law — cannot be interpreted as requiring the referring court to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed, as the referring court would otherwise be constrained to interpret national law contra legem.
Ak takého ustanovenie neexistuje, právo Spoločenstva, najmä požiadavka konformného výkladu, sa nemôže vykladať tak, že ukladá vnútroštátnemu súdu priznať článku 6 zákona z roku 2003 retroaktívny účinok ku dňu uplynutia lehoty na prebratie smernice 1999/70, ak nemá byť vnútroštátny súd nútený vykladať vnútroštátne právo contra legem.