natgillin/translations-raw huggingface dataset:
With regard to the competence of the courts of the Member State of habitual residence to order the child’s return, a further distinction should be drawn between two possible bases of jurisdiction: Article 8 of the Regulation (read in conjunction with Article 10 and, where appropriate, Article 12(1)) and Article 11(8) of the Regulation (read in conjunction with the provisions of the Convention).
Pokiaľ ide o právomoc súdu členského štátu obvyklého pobytu nariadiť návrat dieťaťa, je potrebné odlíšiť dva možné základy právomoci: článok 8 nariadenia (v spojení s článkom 10 a prípadne s článkom 12 ods. 1) a článok 11 nariadenia, najmä jeho odsek 8 (v spojení s ustanoveniami dohovoru).
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Článok 12 dohovoru predpokladá, že to budú práve tieto súdy, na ktoré sa budú podávať návrhy na vydanie rozhodnutia o navrátení dieťaťa, a zdá sa mi celkom logické, aby sa adresovali návrhy v prvom rade na nich, pretože na vykonateľnosť ich rozhodnutí nie je potrebné nijaké uznávacie konanie.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Zároveň zo znenia článku 11 nariadenia sa možno domnievať, že predpokladá, že najprv bude vydané rozhodnutie v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa.
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Napriek tomu pripomínam, že dohovor neobsahuje nijaké pravidlo o právomoci a poznamenávam, že nijaké ustanovenie nariadenia neobmedzuje právomoc nariadiť návrat dieťaťa výslovne na súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.
Táto právomoc je nesporná, ale nikde nie je stanovené, že by bola výlučnou.
the child’. Moreover, since Article 10(b)(iv) speaks of ‘a judgment on custody that does not entail the return of the child … issued by the courts of the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention’, 17it must be concluded that the same courts may also issue a decision on custody which does entail return.
že článok 10 písm. b) iv) uvádza, že „súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním[,] vydali rozsudok o opatrovníckom práve, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa“ 17, treba vyvodiť, že tie isté súdy môžu vydať rozhodnutie o opatrovníckom práve, z ktorého vyplýva návrat dieťaťa.
Finally, if a court has jurisdiction, under Articles 8 or 12 of the Regulation, in all matters relating to parental responsibility and, thus, to custody (connected, where relevant, with an application for divorce), it is simply not conceivable that such jurisdiction should not include the power to ensure the child’s actual presence with the person to whom custody has been granted.
Pokiaľ má súd právomoc na základe článku 8 alebo 12 nariadenia vo všetkých veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností vrátane opatrovníckeho práva (prípadne spojené s návrhom na rozvod), bolo by ťažko predstaviteľné, že by táto právomoc neobsahovala oprávnenie zabezpečiť skutočnú prítomnosť dieťaťa u osoby, ktorej bolo zverené do osobnej starostlivosti.
And that power must in turn include the power to take any interim measures which appear necessary in the course of the proceedings.
Toto oprávnenie musí obsahovať právo vydať akékoľvek predbežné opatrenie, ktoré sa ukáže počas konania ako nevyhnutné.
To preclude the Court with jurisdiction in matters of parental responsibility from ordering the child’s return would be tantamount to depriving it of any real jurisdiction to make any provisional or final ruling on custody.
Zakázať súdu, ktorý má právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností, nariadiť návrat dieťaťa by znamenalo pozbaviť ho akejkoľvek efektívnej právomoci rozhodnúť o predbežnej alebo definitívnej osobnej starostlivosti.
Moreover, general jurisdiction in matters of parental responsibility necessarily comprises jurisdiction to order the return of an abducted child.
Všeobecná právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností obsahuje nevyhnutne právomoc nariadiť návrat uneseného dieťaťa.
I thus reach the conclusion that, to start with, in a case of child abduction, it is possible to apply for an order for the child’s return to the competent court of the Member State of habitual residence, to the competent court of the Member State where the child is actually present — or even to the competent court called upon to decide on an application for divorce, legal separation or marriage
Prichádzam k záveru, že v prípade únosu dieťaťa je možné podať návrh na vydanie rozhodnutia nariaďujúceho návrat dieťaťa buď na príslušný súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, alebo na príslušný súd jeho obvyklého pobytu alebo dokonca aj na súd, ktorý je príslušný rozhodovať o návrhu o rozvod, rozluku alebo
According to Article 2(7) of the Regulation, parental responsibility includes, in particular, rights of custody and, according to Article 2(9), the term ‘rights of custody’ includes in particular the right to determine the child’s place of residence.
Podľa článku 2 bodu 7 nariadenia rodičovské práva a povinnosti pozostávajú predovšetkým z opatrovníckeho práva a podľa bodu 9 toho istého článku opatrovnícke právo osobitne zahŕňa právo určiť miesto pobytu dieťaťa.
Chapter II, Section 2, of the Regulation is entitled ‘Parental responsibility’ and includes, in particular, Article 11, entitled ‘Return of
Oddiel 2 kapitoly II má názov „Rodičovské práva a povinnosti“ a okrem iných obsahuje najmä článok 11 s názvom „Návrat dieťaťa“. Okrem toho zo skutočnosti,
17 — Emphasis added.
17 — Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU annulment, if the latter is in a third Member State. 18
STANOVISKO GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY — E. SHARPSTON — VEC C-195/08 PPU anulovanie manželstva, pokiaľ sa nachádza v treťom členskom štáte 18.
If the order does not entail the child’s return, and is issued by a court of a Member State other than that in which the child is actually present, there will obviously be no attempt to have it recognised or enforced in any State, but appeal proceedings under domestic law will of course remain available.
Pokiaľ z rozhodnutia nevyplýva návrat dieťaťa, a pokiaľ bolo prijaté súdom iného členského štátu ako toho, v ktorom sa nachádza dieťa, samozrejme nebude existovať záujem na jeho uznaní alebo výkone v hocijakom štáte, pričom proti rozhodnutiu bude možné podať opravné prostriedky podľa vnútroštátneho práva.
The effects of the order issued may, however, differ depending on the court chosen.
Účinky vydaného nariadenia sa však môžu v závislosti od výberu súdu líšiť.
If, on the other hand, a nonreturn order is issued by a competent court in the Member State where the child is actually present, then the machinery of Article 11(6) to (8) will be set in motion — the order must be transmitted to the competent court of the Member State of habitual residence, which will invite the parties to make submissions and examine the question of custody and which may, finally, issue a decision ordering the child’s return which will be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition if it is certified in accordance with Article 42(2).
Ak príslušný súd členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, rozhodol o jeho nevrátení, potom sa uplatní mechanizmus podľa článku 11 ods. 6 až 8 nariadenia — oznámenie rozhodnutia príslušnému súdu členského štátu obvyklého bydliska, predvolanie účastníkov konania týmto súdom, preskúmanie otázky opatrovníckeho práva a nakoniec možnosť pre tento súd prijať rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa, ktoré bude automaticky vykonateľné v každom ďalšom členskom štáte bez možnosti podania námietok, pokiaľ bolo osvedčené podľa článku 42 ods. 2
If the order entails the child’s return, it will be enforceable, ex hypothesi, in the Member State where the child is actually present if it is issued by a court of that State.
Pokiaľ z rozhodnutia vyplýva návrat dieťaťa, predpokladá sa, že bude vykonateľné v členskom štáte, v ktorom sa dieťa nachádza, ak bolo prijaté súdom tohto štátu.
If it is issued by a court of another Member State, it will be recognised in the Member State where the child is actually present, pursuant to Article 21(1) of the Regulation, without any special procedure being required (subject to a possible application under Article 21(3) that it should not be recognised on one of the grounds exhaustively listed in Article 23), but its enforcement will require a declaration of enforceability pursuant to an application made in accordance with Chapter III, Section 2, of the Regulation (Articles 28 to 36).
Ak ho vydal súd iného členského štátu, bude uznané v členskom štáte, v ktorom sa dieťa nachádza podľa článku 21 ods. 1 nariadenia bez osobitného konania (z výhradou možnosti návrhu na neuznanie rozhodnutia podľa článku 21 ods. 3 založeného na jednom z dôvodov, ktoré sú vyčerpávajúco uvedené v článku 23), ale na jeho výkon bude nevyhnutné vyhlásenie vykonateľnosti, o ktoré sa požiada podľa postupu, ktorý stanovuje kapitola III oddiel 2 nariadenia (články 28 až 36).
That is so because the only decisions which are enforceable in other Member States without such a declaration are those issued pursuant to Article 11(8) (that is to say, after an initial decision of nonreturn issued pursuant to Article 13 of the Convention) and certified in accordance with Article 42(2) of the Regulation.
Je to tak preto, lebo jediné rozhodnutia, ktoré sú vykonateľné v inom členskom štáte bez takéhoto vyhlásenia, sú tie, ktoré boli prijaté podľa článku 11 ods. 8 nariadenia (to znamená po prvom rozhodnutí o nevrátení dieťaťa vydanom podľa článku 13 dohovoru) a osvedčené v súlade s článkom 42 ods. 2 nariadenia.
18 — It is clear from the words ‘connected with that application’ that the application must actually have been made; it is not enough for the court to have theoretical jurisdiction to decide on such an application.
18 — Je zrejmé, že z použitia slov „spojený s týmto návrhom“ musí byť návrh skutočne podaný; nestačí, aby súd teoreticky mohol mať právomoc rozhodovať o takom návrhu.
Thus, the competent court of the Member State of habitual residence may, under the jurisdiction which it already enjoys from Articles 8, 10 and, where applicable, 12, order the child’s return in the context of Article 11(8) if a nonreturn decision has been issued pursuant to Article 13 of the Convention.
Príslušný súd členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa môže na základe právomoci, ktorá je založená na článkoch 8, 10 a prípadne 12 nariadenia, nariadiť návrat dieťaťa podľa článku 11 ods. 8, pokiaľ rozhodnutie o jeho nevrátení bolo vydané s použitím článku 13 dohovoru.
In that event, its order will not require a declaration of enforceability in accordance with the procedure in Chap -ter III, Section 2.
V takomto prípade nebude potrebné podľa postupu, ktorý je upresnený v oddiele 2 kapitoly III, vyhlásiť vykonateľnosť jeho rozhodnutia.
I shall endeavour none the less to find a solution to that situation too in the provisions of the Regulation, interpreted in accordance with its fundamental aims.
Napriek tomu, sa pokúsim nájsť v ustanoveniach nariadenia vykladaných v súlade so základnými cieľmi odpoveď na túto situáciu.
But the referring court’s question supposes not a pre-existing nonreturn decision pursuant to Article 13 of the Convention but a pre-existing order for the child’s return issued under Article 12 of the Convention, by a competent court of the Member State where the child is actually present.
Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, však predpokladá, že už existuje nie rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku 13 dohovoru, ale nariadenie vrátiť dieťa, ktoré prijal podľa článku 12 príslušný súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa.
First, we may look at Article 19 of the Regulation, which concerns lis pendens.
Po prvé sa môžeme obrátiť na článok 19 nariadenia, ktorý sa týka litispendencie.
According to paragraphs 2 and 3 of that article, where proceedings relating to parental responsibility for the same child and involving the same cause of action are brought before courts of different Member States, the court second seised must of its own motion stay its proceedings until the jurisdiction of the court first seised is established.
Podľa jeho odsekov 2 a 3, ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý.
Where that jurisdiction is established, the court second seised must decline jurisdiction in favour of that court.
Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu.
I conclude that, in the normal event, as long as proceedings for a return order are pending in the Member State where the child is actually present, the court of the Member State of habitual residence must not examine the same question.
Z toho vyvodzujem, že v bežnom prípade, pokiaľ konanie, ktorého cieľom je získať rozhodnutie o nariadení návratu dieťaťa, prebieha v členskom štáte, v ktorom sa nachádza dieťa, súd členského štátu jeho obvyklého pobytu nesmie preskúmavať tú istú otázku.
In so far as the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) applies, that result in no way delays the return procedure, whereas the simultaneous conduct of two sets of proceedings concerning the same child could give rise to complications.
Pretože lehota šiestich mesiacov, ktorú stanovuje článok 11 ods. 3 sa uplatní, takýto výsledok v žiadnom prípade nespomaľuje konanie o návrate dieťaťa, pričom súbežné pokračovanie dvoch konaní s rovnakým predmetom môže spôsobiť komplikácie.
Quite obviously, such a question can arise only in extraordinary circumstances such as those of the present case.
Samozrejme, takáto otázka sa kladie len za takých výnimočných okolností, ako je predmetná vec.
It is selfevident that in any normally conceivable situation, the child will be returned to the Member State of habitual residence following the first order for his or her return, particularly since the very strict timelimit for taking the decision is not conducive to appeal proceedings.
Vo všetkých bežne predstaviteľných situáciách bude dieťa vrátené do členského štátu jeho obvyklého pobytu po vydaní prvého rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje jeho návrat, čo je zdôraznené veľmi striktnou lehotou na vydanie rozhodnutia, ktorá neumožňuje použitie odvolacích prostriedkov 19.
19It is therefore quite understandable, as the Netherlands Government pointed out at the hearing, that the legislature did not explicitly envisage the rather implausible situation now facing us.
Je celkom pochopiteľné, tak ako poznamenala holandská vláda na pojednávaní, že zákonodarca v nariadení výslovne nepredpokladal takú málo pravdepodobnú situáciu, s akou sa teraz stretávame.
19 — The Commission’s Practice Guide considers, at point VII.2.4, that in order to ensure observance of the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) national law may (a) preclude the possibility of an appeal against a decision entailing the return of the child, or (b) allow for the possibility for appeal, but provide that a decision entailing the return of the child is enforceable pending any appeal, or (c) ensure an accelerated hearing of the appeal.
19 — Praktická príručka Komisie v bode VII.2.4 uvádza, že na zabezpečenie rešpektovania šesťtýždňovej lehoty stanovenej v článku 11 ods. 3 právne poriadky členských štátov môžu a) vylúčiť odvolanie proti návratu dieťaťa, alebo b) umožniť odvolanie, ale ustanoviť, že odvolanie nemá odkladný účinok na vykonateľnosť rozhodnutia o návrate dieťaťa, alebo c) zabezpečiť, aby sa o odvolaní rozhodlo urýchlene.
It may also be noted that, in the same spirit, Lithuanian law appears to rule out any further appeal against the decision of the Court of Appeal of 15 March 2007 ordering the child’s return in the present case (even if other steps to reopen the proceedings do not seem to be impossible in reality).
Možno tiež poznamenať, že sa zdá, že v rovnakom duchu litovské právo vylučuje kasačnú sťažnosť proti rozhodnutiu, ktoré v danej veci vydal Lietuvos apeliacinis teismas 15. marca 2007 a ktorým nariadil návrat dieťaťa (napriek tomu, že iné konania, ktorých cieľom je opätovné otvorenie sporu, sa nezdajú byť vylúčené).
However, once the court of the Member State where the child is actually present has issued its decision, lis pendens no longer applies and there is thus no longer any barrier to the exercise of jurisdiction by the court of the Member State of habitual residence.
Po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, vydal svoje rozhodnutie, k litispendencii už nedochádza a neexistuje už prekážka, ktorá by bránila výkonu právomoci členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa.
Article 11(8) of the Regulation specifically confirms jurisdiction in the event of an initial
Takúto právomoc výslovne potvrdzuje článok 11 ods. 8 nariadenia v prípade prvého rozhodnutia
Certification of the decision nonreturn decision, and there is no reason to rule out that jurisdiction (as conferred by Articles 8 and 10) if the initial decision orders the child’s return.
Osvedčenie rozhodnutia o nevrátení dieťaťa a neexistuje nijaký dôvod vylúčiť túto právomoc (založenú na článkoch 8 a 10) v prípade prvého rozhodnutia, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa.
The only difference is that, in that event, the specific provisions of Article 11(8) will not apply and, in practice, a second return order will normally be redundant.
Jediným rozdielom v tomto prípade je skutočnosť, že osobitné ustanovenia článku 11 ods. 8 sa neuplatnia a v praktickej rovine druhé rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa bude v zásade nadbytočné.
The referring court asks also whether, once that decision has been adopted, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation complies with those aims and procedures.
Vnútroštátny súd sa tiež pýta, či po prijatí tohto rozhodnutia je vydanie osvedčenia uvedené v článku 42 nariadenia v súlade s tými istými cieľmi a postupmi.
I would add that, without necessarily following the Commission in its suggestion that, if the court of the Member State where the child is actually present has not taken a decision within a certain period, there is a de facto nonreturn order capable of triggering the application of Article 11(8), I consider that the lis pendens rule in Article 19 must be read subject to the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) and that any failure to comply with that timelimit may also set aside the barrier to the exercise of the jurisdiction of the court of the Member State of habitual residence under Articles 8 and 10.
Chcela by som dodať, bez toho, aby som sa pripojila k názoru Komisie, ktorá tvrdí, že ak súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, neprijal rozhodnutie v určitej lehote, pôjde fakticky o rozhodnutie o nevrátení dieťaťa, ktoré umožňuje použiť článok 11 ods. 8, že pravidlo litispendencie v článku 19 sa musí vykladať s výhradou lehoty šiestich týždňov, ktorú ukladá článok 11 ods. 3, a že každé prekročenie tejto lehoty môže tiež odstrániť prekážku vo výkone právomoci podľa článkov 8 a 10 súdu členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa
The reply to this part of the question is simpler, at least in the abstract.
Odpoveď na túto časť otázky je aspoň v abstraktnej rovine jednoduchšia.
The certificate in question can never be issued unless the decision was adopted in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation (Article 42 refers to Article 40(1)(b), which refers in turn to Article 11(8)).
Predmetné osvedčenie možno vydať jedine v prípade, ak bolo rozhodnutie prijaté za podmienok stanovených v článku 11 ods. 8 nariadenia [článok 42 sa odvoláva na článok 40 ods. 1 písm. b), ktorý sa odvoláva na článok 11 ods. 8].
The adoption of a return order in such circumstances presupposes that a nonreturn decision has been issued previously pursuant to Article 13 of the Convention.
Prijatie rozhodnutia za takýchto okolností predpokladá, že už predtým bolo vydané rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku 13 dohovoru.
Admittedly, taken in isolation, the wording ‘notwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (emphasis added) could be taken to mean ‘whether such a judgment has been issued or not’.
Výraz „bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 dohovoru“ (kurzívou zvýraznila generálna advokátka) posudzovaný samostatne možno vykladať v zmysle „či takéto rozhodnutie bolo alebo nebolo vydané“ 20.
20 However, on a systematic reading, Article 11(6) to (8) rules out such an interpretation.
Systematický výklad ods. 6 až 8 článku 11 však vylučuje takúto interpretáciu.
Moreover, a certificate cannot be issued under Article 42 unless, in particular, the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence under-
Osvedčenie uvedené v článku 42 možno okrem iného vydať, ak súd pri vydaní svojho rozsudku vzal do úvahy dôvody vynesenia rozsudku a dôkazy, na ktorých sa
Consequently, to sum up on my analysis of this part of the fifth question, the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims or procedural rules of the Regulation.
V dôsledku toho svoju analýzu tejto časti piatej otázky zhrňujem tak, že prijatie rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu jeho obvyklého pobytu po vydaní rozhodnutia o navrátení dieťaťa súdom členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, nie je v nijakom prípade v nesúlade s cieľmi a postupmi nariadenia
RINAU lying the order issued pursuant to Article 13 of the Convention (Article 42(2)(c)).
RINAU zakladá vydané rozhodnutie podľa článku 13 dohovoru [článok 42 ods. 2 písm. c)].
which was well and truly a ‘judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ within the meaning of Article 11(8) of the Regulation.
z 22. decembra 2006, ktorý vydal „rozhodnutie o nevrátení dieťaťa podľa článku dohovoru“ podľa článku 11 ods. 8 nariadenia.
I conclude that, in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation.
Dospievam k záveru, že v zásade vydanie osvedčenia, ktoré je uvedené v článku 42 nariadenia, súdom členskému štátu obvyklého pobytu dieťaťa vzhľadom na rozhodnutie o návrate dieťaťa, ktoré vydal po tom, ako súd členského štátu, v ktorom sa nachádza dieťa, vydal rozhodnutie o jeho návrate, nie je v súlade s postupmi podľa nariadenia.
Can that circumstance affect the compatibility with the Regulation of the certificate which the Oranienburg court issued in respect of its order?
Môže táto okolnosť ovplyvniť súlad s nariadením, pokiaľ ide o osvedčenie, ktoré vydal Amtsgericht Oranienburg vo vzťahu svojmu rozhodnutiu?
In other words, was the Oranienburg court entitled to consider that the requirements for the application of Article 11(6) to (8) were satisfied?
Inými slovami bol Amtsgericht Oranienburg oprávnený sa domnievať, že podmienky uplatnenia článku 11 ods. 6 až 8 boli splnené?