natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Finally, in Case C-50/05 Nikula (judgment of 18 July 2006, not yet published in the ECR), concerning the levying in a Member State of social contributions on pensions paid by an institution of another State, the Court held that Article 33(1) of Regulation (EEC) No 1408/71, as amended and updated by Regulation (EC) No 118/97, does not preclude, when the basis is determined for calculating sickness insurance contributions applied in the Member State of residence of the recipient of pensions paid by the institutions of that Member State responsible for the payment of benets under Article 27 of that regulation, the inclusion in that basis of calculation, in addition to the pensions paid in the Member State of residence, also of pensions paid by the institutions of another Member State, provided that the sickness insurance contributions do not exceed the amount of pensions paid in the State of residence.
Napokon, vo veci Nikula (rozsudok z 18. júla 2006, C-50/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) týkajúcej sa výberu poistného sociálneho zabezpečenia z dôchodkov vyplatených inštitúciou iného členského štátu, Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/7, zmeneného a doplneného nariadením č. 2001/83, nebráni tomu, aby na určenie vymeriavacieho základu poistného nemocenského poistenia uplatňovaného v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorému vyplácajú dôchodky inštitúcie tohto členského štátu príslušné pre poskytovanie dávok na základe článku 27 nariadenia, boli do tohto vymeriavacieho základu zahrnuté okrem dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko, aj dôchodky vyplatené inštitúciami iného členského štátu, pokiaľ zmienené poistné neprekročí sumu dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko.
However, Article 39 EC precludes the amount of pensions received from institutions of another Member State from being taken into account if
Článok 39 ES však bráni tomu, aby suma dôchodkov vyplatených inštitúciami iného členského štátu bola vzatá do úvahy, ak poistné už bolo zaplatené v tomto inom členskom štáte z príjmov za výkon zárobkovej činnosti vyplatených v uvedenom štáte.
In Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, which was an action for failure to full obligations brought by the Commission against Spain because of the practice of that Member State’s authorities of refusing entry onto its territory or issue of a visa to nationals of a third country married to a Member State national on the sole ground that they were persons for whom alerts were entered in the Schengen Information System (SIS), the Court explained the relationship between the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and Community law on freedom of movement for persons.
I-1097) upresnil vzťahy medzi dohovorom, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (ďalej len„DVSD“) a právom Spoločenstva v oblasti voľného pohybu osôb.
It also ruled on how Member States are expected to act in applying the SIS.
Okrem toho sa vyjadril k očakávanému správaniu členských štátov pri uplatňovaní SIS.
On the first point, the Court held that the compliance of an administrative practice with the provisions of the CISA may justify the conduct of the competent national authorities only insofar as the application of the relevant provisions is compatible with the Community rules governing freedom of movement for persons.
O prvom bode Súdny dvor rozhodol, že súlad administratívnej praxe s ustanoveniami DVSD môže odôvodniť konanie príslušných vnútroštátnych orgánov len vtedy, pokiaľ je uplatnenie predmetných ustanovení zlučiteľné s predpismi Spoločenstva upravujúcimi voľný pohyb osôb.
It thus stated that it is consistent with the CISA for Member States automatically to refuse entry or a visa to an alien for whom a Schengen alert has been issued for the purposes of refusing him entry.
V tomto kontexte Súdny dvor uviedol, že je v súlade s DVSD, že členské štáty automaticky zamietnu vstup a udelenie víza cudzincovi, ktorý bol predmetom schengenského záznamu na účely zamietnutia vstupu.
However, insofar as this automatic refusal provided for by the CISA does not distinguish as to whether or not the alien concerned is married to a Member State national, it is also necessary to verify whether, in the circumstances of the case, that automatic refusal is compatible with the rules governing freedom of movement for persons, in particular with Directive 64/221/EEC 16.
Keďže však automatické zamietnutie ustanovené v DVSD nerozlišuje medzi tým, či dotknutý cudzinec je alebo nie je manželom štátneho príslušníka členského štátu, treba okrem toho overiť, či v prejednávanom prípade je zlučiteľné s predpismi o voľnom pohybe osôb, predovšetkým so smernicou 64/22116.
More specically, the Court stated that the inclusion of an entry in the SIS does indeed constitute evidence that there is a reason to justify refusal of entry into the Schengen Area.
Konkrétne Súdny dvor rozhodol, že záznam v SIS odôvodňuje zamietnutie vstupu do schengenského priestoru.
However, such evidence must be corroborated by information enabling it to be veried before any refusal that the presence of the person concerned in the Schengen Area constitutes a genuine, present and suciently serious threat aecting one of the fundamental interests of society.
Tento znak však musí byť potvrdený informáciami umožňujúcimi vopred overiť, že prítomnosť dotknutej osoby v schengenskom priestore nepredstavuje skutočné, aktuálne a dostatočne závažné ohrozenie základného záujmu spoločnosti.
The Court added with regard to that verication that the State consulting the SIS must give due consideration to the information provided by the State which issued the alert and the latter must make supplementary information available to the consulting State to enable it to gauge, in the specic case, the gravity of the threat that the person for whom an alert has been issued is likely to represent.
Súdny dvor dodal, že v rámci tohto overovania štát, ktorý konzultuje SIS, musí riadne zohľadňovať údaje poskytnuté štátom vykonávajúcim záznam, tento posledný uvedený štát musí vopred poskytnúť prvému uvedenému štátu aj doplňujúce informácie, ktoré mu umožnia konkrétne posúdiť dôležitosť ohrozenia, ktoré môže zaznamenaná osoba predstavovať.
In Case C-241/05 Bot (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR) the Court, in response to a question referred for a preliminary ruling by the Conseil d’État (France), interpreted Article 20(1) of the CISA 17, which provides that aliens not subject to a visa requirement may move freely within the territories of the Contracting Parties for a maximum period of three months during the six months following the date of first entry,
Vo veci Bot (rozsudok z 3. októbra 2006, C-241/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), Súdny dvor vykladal článok 20 ods.1 DVSD17, ktorý stanovuje, že cudzinci, ktorí nepodliehajú vízovej povinnosti, sa môžu voľne pohybovať na území zmluvných strán, najviac však 3 mesiace počas doby 6 mesiacov odo dňa prvého vstupu a pokiaľ spĺňajú podmienky vstupu uvedené v článku 5 ods. 1 písm. a), c), d) a e) tohto dohovoru, v odpovedi na prejudiciálnu otázku Conseil d’État (Francúzsko), ktorá bola predložená vo veci rumunského štátneho príslušníka v skutočnosti oslobodeného od vízovej povinnosti, ktorý po tom, ako sa zdržiaval v schengenskom priestore niekoľkokrát za sebou, a to viac ako tri mesiace počas obdobia šiestich mesiacov od svojho prvého vstupu do tohto priestoru, opäť doňho vstúpil po uplynutí uvedeného šesťmesačného obdobia, bol podrobený kontrole po uplynutí menej ako troch mesiacov po opätovnom vstupe.
In Case C-540/03 Parliament v Council (judgment of 27 June 2006, not yet published in the ECR), the Court dismissed an action for annulment brought by the European Parliament challenging the final subparagraph of Article 4(1), Article 4(6) and Article 8 of Directive 2003/86 on family reunication 18.
Vo veci Parlament/Rada (rozsudok z 27. júna 2006,C-540/03, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) Súdny dvor zamietol žalobu o neplatnosť podanú Európskym parlamentom proti článku 4 ods. 1 poslednému pododseku a ods. 6 a článku 8 smernice 2003/86, o práve na zlúčenie rodiny18.
The Court held, contrary to the European Parliament’s assertions, that those provisions — which state that the Member States are to authorise the entry and residence, pursuant to the directive, of, in particular, the minor children, including adopted children, of the sponsor and his or her spouse, and those of the sponsor or of the sponsor’s spouse where that parent has custody of the children and they are dependent on him or her, and that Member States may require the sponsor to have stayed lawfully in their territory for a period not exceeding two years, before having his/her family members join him/her — respect fundamental rights as recognised in the Community legal order.
Súdny dvor uviedol, že na rozdiel od toho, čo tvrdil Európsky parlament, tieto ustanovenia, ktoré stanovujú, že členské štáty povolia vstup a pobyt podľa tejto smernice najmä maloletým deťom garanta a jeho manželského partnera vrátane osvojených detí, ako aj deti garanta alebo deti jeho manželského partnera, keď sú v starostlivosti manželského partnera a sú od neho závislé, a že členské štáty môžu požadovať od garanta, aby mal oprávnený pobyt na ich území počas obdobia nepresahujúceho dva roky predtým, ako sa k nemu pripoja jeho rodinní príslušníci, dodržiavajúc základné práva poskytované právnym poriadkom Spoločenstva.
In order to reach that conclusion, the Court compared the contested provisions with the right to respect for family life as laid down in Article 8 of the European Convention on Human Rights, with the Convention on the Rights of the Child and with the Charter of Fundamental Rights solemnly proclaimed in Nice in 2000 19, while pointing out that those instruments do not create for the members of a family an individual right to be allowed to enter the territory of a State and cannot be interpreted as denying Member States a certain margin of appreciation when they examine applications for family reunication.
Než dospel k tomuto záveru, porovnal napadnuté ustanovenia o práve na rešpektovanie rodinného života zakotveného v článku 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach, dohovoru o právach dieťaťa a Charty základných práv Európskej Únie slávnostne vyhlásenej v Nice v roku 200019, pričom poukázal na to, že tieto dokumenty nezakladajú členom rodiny subjektívne práva na prijatie na území niektorého štátu a nemožno ich vykladať v tom zmysle, že by štátom uberali určitý priestor pre ich voľnú úvahu v prípade, keď posudzujú žiadosti o zlúčenie rodiny.
The Court rejected the various arguments relied upon by the European Parliament, taking care to establish that, given the manner in which they are laid down, the derogations permitted by the contested provisions cannot be regarded as running counter to the fundamental right to respect for family life, to the obligation to have regard to the best interests of children or to the principle of non-discrimination on grounds of age, either in themselves or in that they expressly or impliedly authorise the Member States to act in such a way.
Súdny dvor vyvrátil rôzne tvrdenia uvádzané Európskym parlamentom, s prihliadnutím na overenie, že z hľadiska spôsobu, akým sú vyjadrené odchýlky, ktoré povoľujú napadnuté ustanovenia, nemožno ich považovať za odporujúce základnému právu na rešpektovanie rodinného života, povinnosti zohľadniť najlepší záujem dieťaťa, či zásade zákazu diskriminácie na základe veku, a to ani samé osebe, ani tým, že by výslovne či implicitne umožňovali členským štátom takto konať.
In the following presentation of the caselaw on competition, a distinction will be drawn between the rules applicable to undertakings and the system of State aid.
Z hľadiska predstavenia judikatúry v tejto oblasti budemerozlišovať na jednej strane medzi pravidlami uplatňovanými na podniky a na druhej strane režimom štátnej pomoci.
As regards the rules applicable to undertakings, 13 judgments are of particular interest.
V ďalších troch rozsudkoch Súdny dvor opätovne potvrdil a upresnil niektoré časti denície pojmu dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž v zmysle článku 81 ES.
A first judgment is to be noted in that it adds to the denition of ‘undertaking’, which determines the scope of the competition rules.
I-3173), v ktorej výrobca automobilov s rovnakým názvom podal odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa z 21. októbra 2003, General Motors Nederland a Opel Nederland/Komisia (T-368/00, Zb. s.
In Case C-205/03 P FENIN v Commission (judgment of 11 July 2006, not yet published in the ECR), the Court, after recalling that ‘undertaking’covers, in the context of Community competition law, any entity engaged in an economic activity, regardless of the legal status of that entity and the way in which it is financed, stated that, in that regard, it is the activity consisting in oering goods and services on a given market that is the characteristic feature of an economic activity, so that, for the purposes of assessing the nature of such an activity, there is no need to dissociate the activity of purchasing goods from the subsequent use to which they are put and that the nature of the purchasing activity must be determined according to the subsequent use of the purchased goods.
II-4491), Súdny dvor pripomenul, že dohodu možno považovať za obmedzujúcu, aj pokiaľ nebolo jej jediným cieľom obmedziť hospodársku súťaž, ale sledovala aj iné, legitímne ciele a že na účely určenia, či sleduje takýto cieľ, je potrebné zohľadniť nielen znenie tejto dohody, ale vo svetle ekonomických a právnych okolností aj iné faktory, ako napríklad ciele sledované dohodou ako také.
In three other judgments, the Court rearmed, and dened in greater detail, a number of elements of the denition of an agreement restrictive of competition within the meaning of Article 81 EC.
Súdny dvor súčasne rozhodol, že dohoda v oblasti distribúcie má obmedzujúci cieľ v zmysle článku 81 ES, pokiaľ zjavne vyjadruje úmysel znevýhodňovať predaj na vývoz oproti vnútroštátnemu predaju a vedie tak k rozdeleniu dotknutého trhu a zdôraznil, že taký cieľ možno dosiahnuť nielen pomocou priamych obmedzení vývozu, ale aj pomocou nepriamych opatrení, ktoré uplatňuje dodávateľ motorových vozidiel v rámci koncesionárskej zmluvy, opatrením vylučujúcim predaj na vývoz zo systému prémií poskytovaných koncesionárom, keďže pôsobia na ekonomické podmienky týchto transakcií.
In Case C-551/03 General Motors [2006] ECR I-3173, an appeal by the eponymous car manufacturer against the judgment of the Court of First Instance in Case T-368/00 General Motors Nederland and Opel Nederland v Commission [2003] ECR II-4491, the Court observed that an agreement may be regarded as having a restrictive object even if it does not have the restriction of competition as its sole aim but also pursues other legitimate objectives, and that for the purpose of determining whether it pursues an object of that type account must be taken not only of the terms of the agreement but also of other factors, such as the aims pursued by the agreement as such, in the light of the economic and legal context.
Súdny dvor okrem toho pripomenul, že aj keď preukázanie tohto úmyslu strán dohody obmedzujúcej hospodársku súťaž nie je nevyhnutné na určenie toho, či predmetom tejto dohody je také obmedzenie, nič však nezakazuje Komisii alebo súdom Spoločenstva, aby tento úmysel zohľadnili.
It thus held that an agreement concerning distribution has a restrictive object for the purposes of Article 81 EC if it clearly manifests the will to treat export sales less favourably than national sales and thus leads to a partitioning of the market in question, and pointed out that such an objective can be achieved not only by direct restrictions on exports but also through indirect measures, such as the implementation by a supplier of motor vehicles, in the context of dealer agreements, of a measure excluding export sales from the system of bonuses paid to dealers, since they inuence the economic conditions of such transactions.
Napokon podľa ustálenej judikatúry, Súdny dvor už rozhodol, že na posúdenie toho, či možno dohodu považovať za zakázanú z dôvodu zmien fungovania hospodárskej súťaže, ktoré sú jej dôsledkom, je potrebné preskúmať hospodársku súťaž v medziach, v akých by skutočne fungovala, ak by neexistovala sporná dohoda a akonáhle v takej situácii, akým je uplatňovanie dodávateľom motorových vozidiel v rámci koncesionárskej zmluvy opatrenia vylučujúceho predaj na vývoz zo systému prémií poskytovaných koncesionárom, je potrebné preskúmať ich konanie a konkurenčnú situáciu na dotknutom trhu za predpokladu, že by predaj na vývoz nebol vylúčený z politiky v oblasti prémií.
The Court also recalled that, while proof that the parties to an agreement intended to restrict competition is not a necessary factor in determining whether an agreement has such a restriction as its object, there is nothing to prohibit the Commission or the Community Courts from taking that intention into account.
II-5141), Súdny dvor okrem iného rozhodol, že na konštatovanie existencie dohody v zmysle článku 81 ods. 1 ES postačuje, ak zdanlivo jednostranný akt alebo správanie je výrazom zhodnej vôle aspoň dvoch účastníkov a forma, v ktorej je táto zhoda vyjadrená, nie je ako taká rozhodujúca.
Last, the Court also held, in accordance with consistent case-law, that in order to determine whether an agreement is to be considered to be prohibited by reason of the distortion of competition which is its eect, the competition in question should be assessed within the actual context in which it would occur in the absence of the agreement in dispute and that, accordingly, in a situation such as that involving the implementation by a supplier of motor vehicles, in the context of dealer agreements, of a measure excluding export sales from the system of bonuses paid to dealers, it is necessary to examine what the conduct of those dealers and the competitive situation on the market in question would have been if export sales had not been excluded from the bonus policy.
V tejto súvislosti Súdny dvor navyše upresnil, že ak výzva výrobcu motorových vozidiel adresovaná jeho zmluvným predajcom nepredstavuje jednostranný akt, ale dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ je táto dohoda vydaná v rámci dlhodobejších obchodných vzťahov podliehajúcich všeobecnej dohode prijatej vopred, to však neznamená, že každá výzva výrobcu vozidiel adresovaná jeho predajcom predstavuje dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES a Komisiu nezbavuje povinnosti preukázať v každom konkrétnom prípade existenciu zhody vôle účastníkov koncesionárskej zmluvy.
In Case C-74/04 P Commission v Volkswagen (judgment of 13 July 2006, not yet published in the ECR), an appeal by the Commission against the judgment of the Court of First Instance in Case T-208/01 Volkswagen v Commission [2003] ECR II-5141, the Court held, moreover, that in order to constitute an agreement within the meaning of Article 81(1) EC, it is sucient that an act or conduct which is apparently unilateral be the expression of the concurrence of wills of at least two
Podľa Súdneho dvora takáto vôľa účastníkov môže vyplývať tak z ustanovení spornej koncesionárskej zmluvy, ako aj zo správania účastníkov a najmä z konkludentne udeleného súhlasu predajcov s opatrením, ktoré prijal výrobca motorových vozidiel. Pokiaľ ide o inú oblasť, vo veci Meca-Medina a Majcen/Komisia (rozsudok z 18. júla 2006, C-519/04 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), v ktorej Komisia podala odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2004, Meca-Medina a Majcen/Komisia (T-313/02, Zb. s.
In another area, in Case C-519/04 P Meca-Medina and Majcen v Commission (judgment of 18 July 2006, not yet published in the ECR), the Court held, last, after emphasising that the mere fact that a rule is purely sporting in nature does not have the eect of removing from the scope of the Treaty, and in particular from the scope of the competition rules, a person engaging in the activity governed by that rule or the body which has laid it down, that, while anti-doping rules may be regarded as a decision of an association of undertakings limiting the freedom of action of the persons to whom they are addressed, they do not, for all that, necessarily constitute a restriction of competition incompatible with the common market, within the meaning of Article 81 EC, since they are justied by a legitimate objective.
Vývoj a činnosť orgán, ktorý ho stanovil z pôsobnosti Zmluvy, a najmä z časti týkajúcej sa predpisov o hospodárskej súťaži, že, ak antidopingová úprava môže byť považovaná za rozhodnutie združenia podnikov obmedzujúce slobodu činnosti osôb, na ktoré sa vzťahuje, nemôže nevyhnutne predstavovať obmedzenie hospodárskej súťaže nezlučiteľné so spoločným trhom v zmysle článku 81 ES, pretože je odôvodnená svojím legitímnym cieľom.
According to the Court, such a limitation is inherent in the organisation and proper conduct of competitive sport and its very purpose is to ensure healthy rivalry between athletes.
Podľa Súdneho dvora, v konečnom dôsledku takéto obmedzenie je nerozlučne spojené s organizáciou a dobrým vedením športových súťaží a má za cieľ zabezpečiť zdravé súťaženie medzi športovcami.
Acknowledging, however, that the penal nature of such anti-doping rules and the magnitude of the penalties applicable if they are breached are capable of producing adverse eects on competition because they could, if penalties were ultimately to prove unjustied, result in an athlete’s unwarranted exclusion from sporting events, and thus in impairment of the conditions under which the activity at issue is engaged in, the Court made clear that, in order not to be covered by the prohibition laid down in Article 81(1) EC, the restrictions thus imposed by such rules must be limited to what is necessary to ensure the proper conduct of competitive sport.
Pripúšťajúc však, že represívna povaha spornej antidopingovej úpravy a závažnosť sankcií uplatniteľných v prípade jej porušenia môžu vytvoriť negatívne účinky na hospodársku súťaž, pretože v prípade, keď sa tieto sankcie ukážu nedôvodnými, môžu viesť nespravodlivému vylúčeniu športovca zo súťaží, a teda skresliť podmienky výkonu predmetnej činnosti, Súdny dvor upresnil že, aby sa predišlo zákazu článku 81 ods. 1 ES, obmedzenia uložené touto úpravou musia byť obmedzené na to, čo je potrebné s cieľom zabezpečenia dobrého vedenia športovej súťaže.
Three further judgments deserve special mention in regard to the substantive application of the competition rules by the Court.
Treba osobitne spomenúť ešte tri rozsudky, pokiaľ ide o uplatňovanie predpisov o hospodárskej súťaž na prejednávanú vec Súdnym dvorom.
In Joined Cases C-94/04 and C-202/04 Cipolla and Others (judgment of 5 December 2006, not yet published in the ECR), on references for a preliminary ruling from the Corte d’appello di Torino (Italy) and the Tribunale di Roma (Italy), respectively, the Court held that Articles 10 EC, 81 EC and 82 EC do not preclude a Member State from adopting a legislative measure which approves, on the basis of a draft produced by a professional body of lawyers, a scale fixing a minimum fee for members of the legal profession from which there can generally be no derogation in respect of either services reserved to those members or those, such as out-of-court services, which may also be provided by any other economic operator not subject to that scale.
V spojených veciach Cipolla a i. (rozsudok z 5. decembra 2006, C-94/04 a C-202/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), v ktorých predložili Corte d’appello di Torino (Taliansko) a Tribunale di Roma (Taliansko) návrhy na začatie prejudiciálneho konania, Súdny dvor rozhodol, že články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebránia členskému štátu prijať právny predpis, ktorý na základe návrhu vypracovaného advokátskou komorou, schvaľuje sadzobník stanovujúci minimálnu hranicu odmien pre členov advokátskej profesie, sadzobník, od ktorého sa v zásade nemožno odchýliť, pokiaľ ide o služby vyhradené jej členom, ako aj o poskytovanie mimosúdnych služieb, ktoré tiež môže vykonávať každý hospodársky subjekt nepodliehajúci tomuto sadzobníku.