natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In Case C-132/05 Commission v Germany [2008] ECR I-957, the Court was required to determine whether a Member State fails to fulfil its obligations by refusing to proceed against the use, on its territory, of the name‘Parmesan’on the labelling of products which do not comply with the requirements of the specification for the protected designation of origin (PDO) ‘Parmigiano Reggiano’, thereby favouring the appropriation of the reputation of a genuine, Communitywide protected product (16).
V oblasti slobody usadiť sa vec Cartesio (rozsudok zo 16. decembra 2008, C-210/06) poskytla Súdnemu dvoru možnosť upresniť svoju judikatúru týkajúcu sa práva spoločností premiestniť svoje sídlo v rámci Únie.
Noting, first of all, that it is not only the exact form of registration of a PDO that enjoys protection under Community law, the Court found that, in view of the phonetic and visual similarity between the names in question and the similar appearance of the products, the use of the name ‘Parmesan’must be regarded as an evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru sa týkala zlučiteľnosti maďarskej právnej úpravy brániacej spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva premiestniť svoje sídlo do iného členského štátu, pričom by si ponechala svoje postavenie spoločnosti podliehajúcej vnútroštátnemu právu členského štátu, v ktorom bola založená, s článkami 43 ES a 48 ES.
If it is unable to show that the name‘Parmesan’has become generic, a State cannot rely on the exception provided for under Regulation No 2081/92.
Súdny dvor odpovedal, že za súčasného stavu práva Spoločenstva uvedeným článkom neodporuje taká práva úprava.
Finally, regarding the State’s obligation to proceed against conduct infringing the PDO, the Court stated that the mere right to rely on the provisions of a regulation before the national courts does not release the Member States from their duty to take the national measures which may be needed to ensure its full application, and found that the legal system in question in this case provided the instruments capable of guaranteeing the protection of the interests both of the producers and of the consumers.
V súlade s článkom 48 ES v prípade neexistencie jednotnej definície spoločností v práve Spoločenstva, ktoré sú oprávnené využiť právo na usadenie sa v závislosti od jednotného kritéria väzby určujúceho vnútroštátne právo uplatniteľné na spoločnosť, otázka, či sa článok 43 ES vzťahuje na spoločnosť, ktorá sa odvoláva na základnú slobodu stanovenú týmto článkom, totiž predstavuje predbežnú otázku, v prípade ktorej vzhľadom na súčasný stav práva Spoločenstva jemožné nájsť odpoveď len v uplatniteľnom vnútroštátnom práve.
However, a Member State is under no obligation to take on its own initiative the measures necessary to penalise, on its territory, infringements of PDOs from another Member State.
Podľa Súdneho dvora, iba ak sa teda preverilo, že táto spoločnosť má vzhľadom na podmienky stanovené v článku 48 ES naozaj slobodu usadiť sa, vzniká otázka, či uvedená spoločnosť je konfrontovaná s obmedzením tejto slobody v zmysle článku 43 ES.
The inspection structures whose task it is to ensure compliance with the PDO are those of the Member State from which the PDO comes and do not therefore fall within the inspection authorities of the State in question.
Členský štát má teda možnosť definovať tak väzbu, ktorá sa vyžaduje od spoločnosti nato, aby mohla byť považovaná za založenú podľa jeho vnútroštátneho práva, a preto bola oprávnená využiť právo usadiť sa, ako aj väzbu vyžadovanú na zachovanie tohto postavenia neskôr.
In relation to the freedom of establishment, Case C-210/06 Cartesio (judgment of 16 December 2008) gave the Court an opportunity to clarify its case-law concerning the right of companies to move their company seat within the Union.
V oblasti slobody usadiť sa si takisto zasluhuje pozornosť vec Lidl Belgium (rozsudok z 15. mája 2008, C-414/06), v ktorej sa návrh na začatie prejudiciálneho konania týkal zlučiteľnosti nemeckého daňového systému vylučujúceho, aby si spoločnosť rezident mohla odpočítať straty svojej stálej prevádzkárne nerezidenta, s článkom 43 ES.
The question referred to the Court for a preliminaryruling concerned the compatibility with Articles 43 EC and 48 EC of Hungarian legislation under which a company incorporated under national law may not transfer its seat to another Member State whilst retaining its status as a company governed by the law of the Member State of incorporation. The Court replied that, as Communitylaw now stands, those articles do not preclude such legislation.
Súdny dvor najprv upresnil, že pôsobnosť článku 43 ES sa vzťahuje na situáciu, keď fyzická alebo právnická osoba usadená v jednom členskom štáte vytvorí a úplne ovláda stálu prevádzkareň, ktorá nemá odlišnú právnu subjektivitu a nachádza sa v inom členskom štáte, ako aj na činnosť obchodnej spoločnosti v inom členskom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne, tak ako ju definuje príslušná zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia a ktorá je z hľadiska zmluvného daňového práva autonómnym subjektom.
In accordance with Article 48 EC, in the absence of a uniform Communitylaw definition of the companies which may enjoy the right of establishment on the basis of a single connecting factor determining the national law applicable to a company, the question whether Article 43 EC applies to a company which seeks to rely on the fundamental freedom enshrined in that article is a preliminary matter which, as Communitylaw now stands, can only be resolved by the applicable national law.
Súdny dvor následne rozhodol, že článok 43 ES nebráni tomu, aby spoločnosť usadená v členskom štáte nemohla odpočítať od svojho základu dane straty stálej prevádzkarne, ktorá jej patrí a nachádza sa v inom členskom štáte, pokiaľ podľa zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia sú príjmy tejto prevádzkarne zdanené v tomto druhom členskom štáte, v ktorom uvedené straty možno zohľadniť v rámci zdanenia príjmu tejto stálej prevádzkarne v budúcich zdaňovacích obdobiach.
Thus a Member State has the power to define both the connecting factor required of a company if it is to be regarded as incorporated under the law of that Member State and, as such, capable of enjoying the right of establishment, and that required if the company is to be able subsequently to maintain that status.
Taký daňový režim prirodzene zavádza rozdiel v daňovom zaobchádzaní, čo by spoločnosť rezidenta mohlo odradiť od výkonu svojej činnosti prostredníctvom stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v inom členskom štáte.
That power includes the possibility for that Member State not to permit a company governed by its law to retain that status if the company intends to reorganise itself in another Member State by moving its seat to the territory of the latter, thereby breaking the connecting factor required under the national law of the Member State of incorporation.
Podľa Súdnehodvora však taký daňový systém možno odôvodniť so zreteľomna nevyhnutnosť zachovať rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi a nevyhnutnosť zamedziť riziku dvojitého zohľadnenia strát, ktoré, posudzované spoločne, sledujú legitímne ciele zlučiteľné so Zmluvou, a teda predstavujú naliehavé dôvody všeobecného záujmu, pokiaľ je tento daňový systém primeraný uvedeným cieľom.
Also in relation to the freedom of establishment, and equally noteworthy, Case C-414/06 Lidl Belgium (judgment of 15 May 2008) was initiated by a reference for a preliminaryruling concerning the compatibility with Article 43 EC of the German tax regime under which a resident company may not deduct losses relating to a non-resident permanent establishment belonging to it.
I-349) týkajúcu sa talianskeho prevádzkovateľa pôsobiaceho v odvetví televízneho vysielania, ktorý je držiteľom licencie a bolo mu znemožnené vysielať z dôvodu nepridelenia vysielacích rádiových frekvencií. Súdny dvor v tejto veci podal výklad ustanovení práva
Court of Justice tax convention law, an autonomous entity.
Spoločenstva17 týkajúcich sa kritérií prideľovania týchto rádiových frekvencií.
The Court went on to hold that Article 43 EC does not preclude a situation in which a company established in a Member State cannot deduct from its tax base losses relating to a permanent establishment belonging to it and situated in another Member State, to the extent that, by virtue of a double taxation convention, the income of that establishment is taxed in the latter Member State where those losses can be taken into account in the taxation of the income of that permanent establishment in future accounting periods.
Uviedol, že postupné uplatňovanie jednotlivých prechodných režimov zavedených talianskou právnou úpravou v prospech existujúcich kanálov malo za následok zabránenie prevádzkovateľom, ktorí nemajú vysielacie rádiové frekvencie, v prístupe na trh.Všeobecné povolenie podnikať na trhu rádiovo šírených služieb v prospech existujúcich kanálov ustálil tento obmedzujúci účinok.
It is true that such a tax regime gives rise to a difference in tax treatment, by reason of which a resident company could be discouraged from carrying on its business through a permanent establishment situated in another Member State.
Toto malo za následok ustálenie štruktúry vnútroštátneho trhu a ochranu postavenia uvedených kanálov.
Nevertheless, according to the Court, such a tax regime can be justified in the light of the needto safeguard the allocation of the power to tax between the Member States and the needto prevent the danger that the same losses will be taken into account twice which, taken together, pursue legitimate objectives compatible with the Treaty and thus constitute overriding reasons in the public interest, provided that the regime is proportionate to those objectives.
Súdny dvor upresňuje, že režim, ktorý obmedzuje počet prevádzkovateľov na vnútroštátnom území, jemožné odôvodniť cieľmi všeobecného záujmu, ale v tomto prípade musí byť upravený na základe objektívnych, transparentných, nediskriminačných a primeraných kritérií.
So far as concerns the freedom to provide services, attention must be drawn to three cases in particular.
To však nie je prípad režimu prideľujúceho rádiové vysielacie frekvencie ako výlučné práva bez časového obmedzenia obmedzenému počtu existujúcich prevádzkovateľov bez zohľadňovania týchto kritérií.
That is not the cases of ar as concerns a system which allocates broadcasting radio frequencies exclusively, without restriction in time, to a limited number of incumbent operators, without taking account of the criteria referred to above.
Taká právna úprava predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb upraveného v článku 49 ES v tom zmysle, že môže poskytovateľov
Directive 2002/21/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March 2002 on a common regulatory framework for electronic communications networks and services (framework directive) (OJ 2002 L 108, p.
Smernica Európskehoparlamentu a Rady 2002/20/ES zo7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení) (Ú. v. ES L 108, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s.
Known as ‘the NCRF’, this consists of the framework directive and four specific directives, including the authorisation directive, which are supplemented by Directive 2002/77/EEC.
337) a smernica Komisie 2002/77/ES zo 16. septembra 2002 o hospodárskej súťaži na trhoch elektronických komunikačných sietí a služieb (Ú. v. ES L 249, s. 21; Mim. vyd. 08/002, s. 178).
Such legislation constitutes a restriction on the freedom to provide services laid down under Article 49 EC insofar as it may impose on service providers established in another Member State where minimum rates of pay are lower an additional economic burden that may prohibit, impede or render less attractive the provision of their services in the host Member State.
Vývoj a činnosť služieb, ktorí sú usadení v inom členskom štáte, kde sú minimálne mzdové tarify nižšie, zaťažiť dodatočnými ekonomickými nákladmi, ktoré môžu obmedziť alebo urobiť menej atraktívnymi poskytovanie ich služieb v hostiteľskom členskom štáte.
Finally, in Case C-319/06 Commission v Luxembourg (judgment of 19 June 2008), the Court held that the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 concerning the posting of workers in the framework of the provision of services constitutes a derogation from the principle that the matters with respect to which the host Member State may apply its legislation to undertakings which post workers to its territory are set out in an exhaustive list in the first subparagraph of Article 3(1).
Napokon ide o vec Komisia/Luxembursko (rozsudok z 19. júna 2008, C-319/06), v ktorej Súdny dvor rozhodol, že článok 3 ods. 10 prvá zarážka smernice 96/71 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb predstavuje výnimku zo zásady, podľa ktorej oblasti, v ktorých hostiteľský členský štát môže uplatňovať svoju právnu úpravu voči podnikom vysielajúcim pracovníkov na jeho územie, sú ohraničujúcim spôsobom stanovené v článku 3 ods.1 prvom pododseku tejto smernice.
The possibility, under the first indent of Article 3(10), for the host Member State to apply to those undertakings, in a non-discriminatory manner, terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of the directive, provided that public policy provisions are involved, constitutes an exception to the system put in place by that directive as well as a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services, and must be interpreted strictly.
Možnosť priznaná týmto článkom hostiteľskému členskému štátu stanoviť nediskriminačným spôsobom uvedeným podnikom podmienky práce a zamestnávania týkajúce sa iných oblastí ako sú tie, ktoré sú uvedené v článku 3 ods.1 prvom pododseku tej istej smernice, pokiaľ sú dodržiavané ustanovenia týkajúce sa verejného poriadku, predstavuje výnimku zo systému zavedeného uvedenou smernicou, ako aj výnimku zo základnej zásady slobodného poskytovania služieb a musí byť predmetom doslovného výkladu.
Consequently, the Court held that, by declaring, first, measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable and, second, measures transposing Directive 96/71 which require the undertakings concerned (i) to post only staff linked to the undertaking by a written contract of employment or another document deemed analogous thereto under Directive 91/533 (20) and (ii) to comply with national rules on part-time and fixedterm work, to be mandatory provisions falling under national public policy, a Member State has failed to fulfil its obligations under the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Súdny dvor preto určil, že členský štát si neplní povinnosti, ktorému vyplývajú z článku 3 ods. 10 prvej zarážky tejto smernice tým, že vyhlasuje za ustanovenia politiky vnútroštátneho verejného poriadku po prvé ustanovenia vyplývajúce najmä z kolektívnych zmlúv vyhlásených za všeobecne uplatniteľné a po druhé ustanovenia, ktorými sa preberá smernica 96/71 a ktoré dotknutým podnikom ukladajú povinnosť jednak vysielať len zamestnancov viazaných s podnikom písomnou pracovnou zmluvou alebo iným dokumentom považovaným za podobný dokument podľa smernice 91/53320, a jednak dodržovať vnútroštátnu právnu úpravu v oblasti práce na kratší pracovný čas a práce na dobu určitú.
The Court also found that a Member State which, first, requires undertakings whose registered office is outside its national territory and which posts workers thereto deposit, before the start of the posting, with an ad
Súdny dvor takisto rozhodol, že členský štát si neplní povinnosti, ktorému vyplývajú z článku 49 ES tým, že na jednej strane núti podniky so sídlom mimo vnútroštátneho územia, ktoré vysielajú pracovníkov na vnútroštátne územie, uložiť u ad hocmandatára s bydliskom na vnútroštátnom území dokumenty potrebné na kontrolu povinností, ktoré im vyplývajú z vnútroštátnej právnej úpravy, pred začatím vysielania pracovníkov a ponechať ich tam počas neurčitého obdobia po skončení poskytovania služieb, a na druhej strane tým, že vo vnútroštátnej právnej úprave zavádzajúcej postup predbežného vyhlásenia v prípade vysielania pracovníkov uvádza podmienky prístupu k podstatným údajom nevyhnutným na kontrolu zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov formulované spôsobom, ktorý nebol dostatočne jasný nato, aby umožnil zabezpečenie právnej istoty v prípade podnikov, ktoré chcú vysielať pracovníkov na územie uvedeného členského štátu.
Directive 96/71/EC of the European Parliament and of the Council of 16 December 1996 concerning the posting of workers in the framework of the provision of services (OJ 1997 L 18, p. 1).
Smernica Rady 91/533/EHS zo 14. októbra 1991 o povinnosti zamestnávateľa informovať zamestnancov o podmienkach vzťahujúcich sa na zmluvu alebo na pracovno-právny vzťah (Ú. v. ES L 288, s. 32; Mim. vyd. 05/002, s. 3).
The questions referred to the Court for a preliminaryruling related, more specifically, to the compatibility of the extension, on certain conditions, of the length of the transitional period in question with Directive 98/30 and with Articles 43 EC, 49 EC and 86(1) EC.
Prejudiciálne otázky položené Súdnemu dvoru sa konkrétne týkali zlučiteľnosti predĺženia, za určitých podmienok, predmetného prechodného obdobia s uvedenou smernicou a článkami 43 ES, 49 ES a článkom 86 ods.1 ES.
The Court held that neither Directive 2003/55 nor Articles 43 EC, 49 EC and 86(1) EC preclude such national legislation, provided that, as regards compatibility with the articles of the ECTreaty referred to, such an extension can be regarded as being necessary to enable the contracting parties to untie their contractual relations on acceptable terms both from the point of view of the requirements of the public service and from the economic point of view.
Súdny dvor rozhodol, že ani smernici 2003/55, ani článkom 43 ES, 49 ES a článok 86 ods.1 ES neodporuje taká právna úprava za predpokladu, že, pokiaľ ide o zlučiteľnosť s uvedenými článkami Zmluvy ES, môže byť takéto predĺženie považované za nevyhnutné preto, aby sa umožnilo zmluvným stranám oslobodiť sa spod zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho hľadiska.
Regarding that last point, the Court considered that, while the Italian legislation establishes a difference in treatment amounting to indirect discrimination on the basis of nationality, that difference in treatment may nevertheless be justified by the necessity of complying with the principle of legal certainty which requires, particularly, that rules of law be clear, precise and predictable in their effects.
Čo sa týka tohto posledného uvedeného bodu, Súdny dvor zastáva názor, že hoci talianska právna úprava zavádza rozdielne zaobchádzanie predstavujúce nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, tento rozdiel však môže byť odôvodnený nutnosťou dodržiavať zásadu právnej istoty, ktorá najmä vyžaduje, aby boli právne pravidlá jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky.
According to the Court, that principle not only permits but also requires that the termination of such a concession be coupled with a transitional period which enables the contracting parties to untie their contractual relations on acceptable terms both from the point of view of the requirements of the public service and from the economic point of view.
Podľa Súdnehodvora táto zásada nielenže umožňuje, ale tiež vyžaduje, aby sa so zrušením takejto koncesie spájalo prechodné obdobie, ktoré umožní zmluvným stranám oslobodiť sa spod zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho hľadiska.
So far as concerns the freemovement of capital, attention is drawn to Case C-43/07 Arens-Sikken (judgment of 11 September 2008) concerning national rules on the assessment of inheritance duties and transfer duties payable in respect of immovable property situated in a Member State, which, for the assessment of those duties, made no provision for the deductibility of overendowment debts resulting from a testamentary parental partition inter vivos where the person whose e state was being administered was residing, at the time of death, not in that State but in another Member State.
Pokiaľ ide o voľný pohyb kapitálu, treba poukázať na vec Arens-Sikken (rozsudok z 11. septembra 2008, C-43/07), ktorej predmetom bola právna úprava týkajúca sa výpočtu dedičskej dane a dane z prechodu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom štáte, ktorá pri výpočte uvedených daní nestanovuje odpočítateľnosť dlhov z finančného vyrovnania za zvýšenie dedičského podielu vyplývajúceho zo závetnej dohody rodičov o rozdelení dedičstva, ak osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, nemala v čase svojej smrti bydlisko v tomto štáte, ale v inom členskom štáte.
The Court held that the Treaty provisions on the freemovement of capital preclude such rules insofar as the rules apply a progressive rate of taxation and insofar as the combination of (i) the failure to take into account such debts and (ii) that progressive rate could result in a greater tax burden for heirs who are not in a position to rely on such deductibility.
Súdny dvor rozhodol, že ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa voľného pohybu kapitálu odporuje taká právna úprava, pokiaľ uplatňuje progresívnu sadzbu dane a nezohľadnenie uvedených dlhov v spojení s touto progresívnou sadzbou bymohlo viesť k vyššiemu daňovému zaťaženiu dedičov, ktorí sa nemôžu dovolávať takej odpočítateľnosti.
The Court thus rejected the argument that the difference in treatment established concerned situations which were not objectively comparable, since, except in relation to the deduction of debts, the legislation in question treated the inheritances of residents and non-residents in the same way for the purposes of taxing their inheritance.
Súdny dvor tak odmietol argument, podľa ktorého sa zavedené rozdielne zaobchádzanie týkalo situácií, ktoré neboli objektívne porovnateľné, keďže predmetná právna úprava zaobchádzala na účely daní z dedičstva, okrem odpočítania dlhov, s dedičstvami rezidentov a nerezidentov rovnakým spôsobom.
Profile :
EÚ L 176, s. 57; Mim. vyd. 12/002, s. 230).
In Case C-282/07 Truck Center (judgment of 22 December 2008), the Court responded to a request for interpretation of the Treaty provisions relating to the freemovement of capital in the light of Belgian corporation tax legislation.
Vývoj a činnosť pohybu kapitálu z hľadiska belgickej právnej úpravy v oblasti zdaňovania obchodných spoločností.
Under that legislation, interest paid by a resident company to a recipient company resident in another Member State was subject to a retention at source (withholding tax), whereas interest paid to a resident recipient company was exempt from that retention.
Podľa tejto právnej úpravy boli úroky zaplatené spoločnosťou rezidentom spoločnosti príjemcovi so sídlom v inom členskom štáte predmetom zrážkovej dane (nazývanej zrážková daň z hnuteľného majetku), zatiaľ čo od nej boli úplne oslobodené úroky zaplatené spoločnosti príjemcovi, ktorá je rezidentom.
The Court held that the Treaty provisions relating to the freedom of establishment and the freemovement of capital do not preclude such tax legislation.
Súdny dvor rozhodol, že ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa slobody usadiť sa a voľného pohybu kapitálu neodporuje taká daňová právna úprava.
After recalling that, in relation to direct taxes, the situations of residents and non-residents are, as a rule, not comparable, the Court found that the difference in treatment at issue, consisting in the application of different taxation arrangements to those companies established in Belgium and to those established in another Member State, relates to situations which are not objectively comparable.
Súdny dvor pripomenul, že v oblasti priamych daní nie je situácia rezidentov a nerezidentov spravidla porovnateľná, a skonštatoval, že predmetné rozdielne zaobchádzanie spočívajúce v uplatnení odlišných techník zdanenia podľa toho, či dotknuté spoločnosti sú usadené v Belgicku, alebo v inom členskom štáte, sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.