natgillin/translations-raw huggingface dataset:
What struck me most was the admiration which those leaders had for the European enterprise and their appreciation of the degree of success we had already secured.
Najviac ma prekvapilo, s akým obdivom sa títo lídri pozerali na európsky projekt a ako si cenili úspechy, ktoré sme dovtedy dosiahli.
Our adventure had been unique in political history and we had become a role model for others.
Naše dovtedajšie dobrodružstvo bolo v politickej histórii jedinečné a boli sme pre ostatných vzorom.
The third key moment which I recall was the visit of Pope John-Paul to address a Plenary Session of the EP.
Tretím kľúčovým momentom, na ktorý si spomínam, bol návšteva pápeža Jána Pavla II. ktorý vystúpil s príhovorom v pléne Parlamentu.
It became famous for the dramatic confrontation between the visitor and the Rev. Ian Paisley.
Návštevu preslávila dramatická konfrontácia medzi pápežom Jánom Pavlom II. a reverendom Ianom Paisleym.
This was a duel which was a gift to the tabloid press, even though it lasted but a few seconds, and, since I had anticipated it, the incident was always under control.
Konikt, ktorý trval len niekoľko sekúnd, bol darčekom pre bulvárnu tlač a keďže som ho očakával, všetko bolo po celý čas pod kontrolou.
These three memories of my presidency lead me, in conclusion, to draw attention to the paradox that the successes of the EU and its institutions are frequently more apparent to those looking at the Union from the outside.
Zásadný význam tejto návštevy bol v tom, že sme opäť dostali signál zvonku Spoločenstva, že politická a inštitucionálna Európa sa stala realitou, ktorú je potrebné brať v medzinárodných vzťahoch do úvahy.
The challenge remains to make those successes more obvious to the citizens of Europe.
Tieto tri spomienky z čias vykonávania úradu predsedu EP ma privádzajú k paradoxnému zisteniu, že úspechy EÚ a jej inštitúcií často vidia jasnejšie tí, ktorí na Úniu hľadia zvonku.
LORD PLUMB SIGNS THE 1989 BUDGET WITH THE PRESIDENTINOFFICE OF THE COUNCIL, FRANCISCO FERNANDEZ ORDOÑEZ
LORD PLUMBPODPISUJE SPOLU S ÚRADUJÚCIM PREDSEDOM RADY FRANCISCOM FERNANDEZOM ORDOÑEZOM ROZPOČET NA ROK 1989.
JULY 1989 JANUARY 1992
JÚL 1989 JANUÁR 1992
The period during which I was President of the European Parliament was a time marked by a historic leap for Europe.
Obdobie, počas ktorého som bol predsedom Európskeho parlamentu, bolo pre Európu etapou veľkých historických zmien.
I began my presidency in July 1989 as President of the Parliament of the Community, and I concluded it proposing, on behalf of the EP, the birth of the European Union at the Maastricht European Council.
Predsedníckej funkcie som sa ujal v júli 1989 ako predseda parlamentu Spoločenstva a svoj mandát som končil tým, že som v mene Európskeho parlamentu predkladal na zasadnutí Európskej rady v Maastrichte návrh na zrod Európskej únie.
The first key moment was the fall, on 9 November 1989, of the Berlin wall, symbolising the disappearance of the iron curtain which had divided Europe into two and presaging the end of the cold war.
Prvým kľúčovým okamihom bol pád Berlínskeho múru 9. novembra 1989, čo bolo symbolom odstránenia železnej opony rozdeľujúcej kontinent na dve časti, a zároveň znamením konca studenej vojny.
My first reaction after welcoming the event was to invite President Mitterrand and Chancellor Kohl to appear together before the plenary of Parliament that very same month, in order to give an active impetus to the German unication process, for which a temporary EP committee was created.
Mojou prvou reakciou po privítaní tejto udalosti bola výzva prezidentovi Mitterandovi a kancelárovi Kohlovi, aby ešte v ten istý mesiac predstúpili pred plénum EP a spoločne vyjadrili vôľu aktívne podporovať proces zjednotenia Nemecka. Pre tento zámer bol tiež vytvorený dočasný parlamentný výbor.
From then on, event followed event at a dizzying speed.
Sled udalostí nabral od spomínaného okamihu závratné tempo.
In my initial speech to the European Council in Strasbourg in December 1989, I expressed Parliament’s strong desire to see all the Member States work together in order to open the door to the accession of the countries of central and eastern Europe.
Vo svojom úvodnom prejave na zasadnutí Európskej rady v Štrasburgu v decembri 1989 som vyjadril veľké prianie Európskeho parlamentu vidieť všetky členské štáty spolupracovať na otvorení dverí pre pristúpenie krajín strednej a východnej Európy.
On that occasion, I put forward, on behalf of Parliament, a ten-point plan in which it was proposed to expand the existing IGC for the establishment of economic and monetary union (EMU) and to set up another one for political union.
Pri tejto príležitosti som v mene EP predstavil desaťbodový plán, v ktorom sa navrhovalo rozšírenie existujúcej medzivládnej konferencie pre vytvorenie hospodárskej a menovej únie (HMÚ) a vytvorenie ďalšej medzivládnej konferencie venovanej politickej únii.
To ensure that this reform did not rest in the governments’ hands alone, I proposed that the EP should also be involved, in order to reinforce the reform’s democratic nature and eciency.
Aby sa zabezpečilo, že táto reforma nezostane iba v rukách vlád, navrhol som, aby sa v záujme posilnenia demokratického charakteru a efektívnosti reformy zapojil do spolupráce aj Európsky parlament.
Thus began the process leading to the proposal and subsequent creation of the Preparatory Interinstitutional Conference (PIC). That led, in March 1990, to the first-ever invitation in the history of the Community to a president of the European Parliament to address the Council, and, specically, to introduce our proposal for a PIC.
Tak bola navrhnutá, a napokon aj zriadená, prípravná medziinštitucionálna konferencia, čo viedlo k tomu, že Rada ministrov v marci 1990 po prvýkrát v dejinách Európskeho spoločenstva vyzvala predsedu Európskeho parlamentu, aby pred ňu predstúpil a predniesol jej návrh na vytvorenie spomínanej konferencie.
From that moment on, the agenda was dominated by the swiftly increasing pace of history, as one event followed on another’s heels.
Od tohto okamihu bola agenda ovplyvňovaná zrýchľujúcim sa behom dejín a udalosti nasledovali tesne jedna za druhou.
The countries in process of freeing themselves from totalitarian communism wished to receive the President of the European Parliament, a body which they saw as incarnating the democracy and freedom they had for so many years yearned for.
Krajiny, ktoré sa vyslobodili z totalitného režimu, si žiadali hostiť predsedu Európskeho parlamentu, ako symbol zhromaždenia predstavujúceho demokraciu a slobodu, po ktorých tieto krajiny toľké roky túžili.
The signicant events of 1990 included an invitation in February from the Polish Diet to explain the EP’s view of matters, and, later, similar invitations from the Hungarian and Czechoslovak Parliaments; and, on 3 October, German Unity Day, with a ceremony in the Bundestag with President von Weiszäcker, in the company of the Commission President, Jacques Delors, and myself as President of the European Parliament, followed that very day by a speech which I gave in the Paulskirche in Frankfurt, a building symbolising Germany’s constitutional values.
Pri tejto príležitosti sa uskutočnila slávnosť v Bundestagu za účasti prezidenta von Weiszäckera, predsedu Komisie Jacquesa Delorsa a mňa ako predsedu EP, pričom v rovnaký deň som mal prejav aj vo frankfurtskom kostole Pauluskirche, ktorý je významnou symbolickou budovou pre ústavné hodnoty Nemecka.
In that time of democratic eervescence and reform, relations with the national parliaments came to take on their full signicance.
V období tohto demokratického vrenia a reforiem nadobudli vzťahy s národnými parlamentmi svoj plný význam.
On 29 November 1990, in Montecitorio (Rome), we held the joint ‘Assizes’, i.e. the first-ever conference bringing together the European Parliament and the parliaments of the Member States, which adopted a joint resolution endorsing the concept of the European Union.
29. novembra 1990 sme v rímskom Montecitoriu spoločne usporiadali tzv. assises, čiže prvú konferenciu Európskeho parlamentu a parlamentov členských štátov, na ktorej bolo prijaté spoločné uznesenie podporujúce uskutočnenie myšlienky Európskej únie.
In December, I had the privilege of submitting that resolution to the Rome European Council, which decided in favour of holding two parallel IGCs, one on EMU and the other on political union.
V decembri som mal tú česť predniesť toto uznesenie na zasadnutí Európskej rady v Ríme, ktorá rozhodla v prospech usporiadania dvoch
Over the length of 1991, the meetings of the Preparatory Interinstitutional Conference made it possible, for the first time, for twelve representatives of the EP to engage in dialogue with the twelve governments, the Council and the Commission.
V priebehu roku 1991 sa na schôdzach prípravnej medziinštitucionálnej konferencie mohol po prvýkrát uskutočniť dialóg dvanástich predstaviteľov EP s dvanástimi vládami, Radou a Komisiou.
Parliament’s representation was able to draw up a ‘shortlist’ of proposals which proved of major use in introducing a number of key subjects, for the most part deriving from the draft treaty text adopted in 1984 and enriched by experience.
Predstavitelia EP mohli zostaviť užší výber návrhov, ktoré sa ukázali ako veľmi užitočné pri otváraní viacerých kľúčových otázok, z väčšej časti obsiahnutých v návrhu zmluvy prijatom v roku 1984 a obohatených o skúsenosti z praxe.
The main points were: European citizenship and the single currency as pillars; codecision as an ordinary legislative procedure; participation in the election of the Commission President, whose term of oce was extended from two years to five; and recognition of European political parties.
Hlavné body zahŕňali európske občianstvo a jednotnú menu ako piliere, spolurozhodovanie ako bežný legislatívny postup, účasť na voľbe predsedu Komisie, ktorého funkčné obdobie sa predĺžilo z dvoch na päť rokov, a uznanie európskych politických strán.
In addition to the intensive pace of change within the Community, the European scene witnessed a number of what can only be called political earthquakes, in which the EP too took part.
Popri tomto intenzívnom dynamickom vývoji v rámci Spoločenstva sa na európskej scéne odohrali udalosti, ktoré boli naozajstným politickým zemetrasením a na ktorých sa zúčastnil aj Európsky parlament.
The most dramatic of these was the tragic dismemberment of former Yugoslavia – a process which put the Community’s internal cohesion to the test.
Najdramatickejším momentom bol tragický rozpad bývalej Juhoslávie, ktorý preveril vnútornú súdržnosť Spoločenstva a v rámci ktorého som v mene EP vynaložil všemožné úsilie o nájdenie mierových riešení s predsedami parlamentov juhoslovanskej federácie a jej republík.
Here, I made all possible eorts on behalf of the EP to find peaceful solutions, with the presidents of the parliaments of the Yugoslav federation and its republics.
Udalosťou najvyššieho významu však bol pád Sovietskeho zväzu, ktorý priniesol okamihy mimoriadneho napätia počas návštevy ministra zahraničných vecí Ševarnadzeho a následného stretnutia s Gorbačovom.
Nonetheless, the process that had the greatest impact was the implosion of the Soviet Union, which threw up moments of particular tension in the visit of Foreign Minister Shevardnadze and the subsequent meeting with Mr Gorbachev.
V deň, keď sa začala mierová konferencia v Madride, som predniesol našu pozíciu izraelskému Knessetu, zatiaľ čo Parlament si na slávnostnej schôdzi vypočul jordánskeho kráľa Husseina a prezidenta Mubaraka.
Another major concern was our support for the dicult and arduous peace process in the Middle East.
Vietor slobody však, našťastie, nevial iba v Európe.
On the day the peace conference opened in Madrid, I expounded our position to the Israeli Knesset, while the EP was giving a formal hearing in plenary to King Hussein of Jordan and President Mubarak.
V iných zemepisných šírkach som mal príležitosť vyjadriť európsku solidaritu a našu podporu procesu prechodu k demokracii pred plenárnym zhromaždením čílskeho kongresu v meste Valparaíso a odovzdať Sacha-
Happily, it was not only in Europe that the winds of freedom were blowing.
rovovu cenu viacerým laureátom stelesňujúcim univerzálnosť hodnôt demokracie a ľudských práv: Nelsonovi Mandelovi, Alexandrovi Dubčekovi, ako aj manželovi a synovi Aung San Su Ťij, ktorá je obdivuhodným vzorom dôstojnosti a vytrvalosti.
In other latitudes, I was enabled to express Europe’s solidarity with and support for the process of democratic transition before the plenary of the Chilean Congress in Valparaíso, and to hand over the Sakharov Prize to awardees incarnating the universal values of democracy and human rights: Nelson Mandela, Alexander Dubcek, and the husband and son of that remarkable exponent of dignity and perseverance, Aung San Suu Kyi.
Ďalším dôležitým okamihom bolo podpísanie zmluvy o kúpe súčasného sídla Parlamentu v Bruseli, ku ktorému došlo po namáhavých a zložitých rokovaniach.
Another key moment was the signing, following long and complex negotiations, of the deed of purchase of Parliament’s present site in Brussels.
To nám umožnilo nielen usporadúvať plenárne schôdze v tomto hlavnom meste, ale aj zvládnuť ďalšie rozšírenia.
This has enabled us not only to hold plenaries in Brussels, but to cope with the successive enlargements.
Taktiež sa mi podarilo dosiahnuť dohodu, ktorá nám umožnila využívať naše súčasné budovy v Štrasburgu.
I also managed to secure the agreement that made possible our present buildings in Strasbourg.
V tomto prejave som vyzval prítomné hlavy štátov a predsedov vlád, aby našli odvahu zrealizovať spoločne myšlienku Európskej únie, a s pevným odhodlaním som predniesol návrhy Parlamentu podporujúce demokratickejšiu a efektívnejšiu Úniu.
The outcome of the IGC allowed us to conclude that our voice had been heeded. A new stage had been opened up in the construction of Europe, which, it is to be hoped, will now, after Amsterdam, Nice and the constitution, come to fruition in the Treaty of Lisbon.
Výsledky medzivládnej konferencie nám umožňujú skonštatovať, že náš hlas bol vypočutý: začala sa nová etapa budovania Európy, ktorá, dúfajme, nájde po Amsterdame, Nice a Ústavnej zmluve svoje úspešné vyvrcholenie v Lisabonskej zmluve.
JANUARY 1992 JULY 1994
JANUÁR 1992 JÚL 1994
I was president of the European Parliament in the second half of the 1989-1994 term.
V druhej polovici volebného obdobia 1989 – 1994 som pôsobil ako predseda Európskeho parlamentu.
I held oce at an eventful time in which Europe, having emerged from the upheavals of 1989 and the end of the cold war, was striving for a common future.
Funkciu som vykonával v čase bohatom na udalosti, keď sa Európa po prelomových udalostiach z roku 1989 a konci koniktu medzi východom a západom usilovala o spoločnú budúcnosť.
The European Union, still hampered in the 1980s by a widespread feeling of ‘Europe fatigue’, was thus called upon to play a vital new role.
Po osemdesiatych rokoch minulého storočia, poznamenaných unavenosťou občanov z Európy, získala Európska únia novú kľúčovú funkciu.
Mind you, at the time when I was in oce, there was nothing left of the initial euphoria over the collapse of the Berlin Wall and the removal of the Iron Curtain.
Počas môjho funkčného obdobia však pominula počiatočná eufória z pádu berlínskeho múru a odstránenia železnej opony.
The immediate priority was to give shape and direction to the arduous process of bringing Europe as a whole more closely together.
Pozornosť sa sústredila viac na to, aký smer a podobu by mal mať zložitý proces celoeurópskeho zjednocovania.
The people of central and eastern Europe, who, impelled by their urge for freedom, had dared to enter a new era, were pinning their gazes and their hopes more than ever on the EU.
Občania strednej a východnej Európy, ktorí sa plní túžby po slobode odvážili vykročiť do novej doby, upriamili svoj pohľad a nádej na Európsku úniu viac ako kedykoľvek predtým.
The Community of twelve, as it then was, acted like a magnet for countries wishing to join, but I was aware that the magnet in question in many ways still lacked inner strength.
Vtedajšie Spoločenstvo dvanástich štátov priťahovalo ako magnet kandidátske krajiny na vstup do EÚ, no mne bolo zároveň jasné, že tomuto magnetu ešte v mnohých ohľadoch chýbala vnútorná sila.
The momentum generated by the historic transformations had to be channelled on ordered political paths.
Išlo vtedy o to dať historickému prevratu správny politický smer.
Widening and deepening of the Community were both on the agenda.
Na dennom poriadku boli súčasne rozšírenie a prehĺbenie Spoločenstva.
These were the two reference points that served to dene the landmark European events of the years from 1992 to 1994:
Týmto dvom cieľom možno priradiť tieto významné politické momenty v Európe v rokoch 1992 až 1994.
D had blown hot and cold when the Danes first said ‘no’ (in June 1992) and then changed that vote to a ‘yes’ (in May 1993).
Ratikácii predchádzali zmiešané pocity vyvolané dánskym „nie“ (v júni 1992) a „áno“ (v máji 1993).
In late 1992 and early 1993 the single European market came into being in its completed form.
Na prelome rokov 1992 a 1993 sme slávili zavŕšenie európskeho vnútorného trhu.
Even though its area of responsibility was still too modest, Parliament brought considerable inuence to bear in shaping this European economic powerhouse with its freedoms for persons, goods, services, and capital.
Na tvorbu tohto centra hybnej sily hospodárstva v Európe, s jeho slobodami pohybu osôb, tovaru, služieb a kapitálu, mal Európsky parlament bez ohľadu na vtedajší nedostatok právomocí veľkých vplyv.
By capitalising on the reputation which it gained at that time it later managed to consolidate its powers.
Získanú reputáciu v ďalších rokoch Parlament využil na posilňovanie svojich právomocí.
The decision to admit Austria, Finland, and Sweden to the EU was taken on 1 March 1994 with strong backing from Parliament.
Rozhodnutie o prijatí Rakúska, Fínska a Švédska do Európskej únie padlo 1. marca 1994 za rozhodného súhlasu Európskeho parlamentu.
That set the seal on the enlargement of the then Community of twelve to include those three countries.
Rozšírenie vtedajšieho Spoločenstva dvanástich štátov o Rakúsko, Fínsko a Švédsko tak bolo hotovou vecou.
Meanwhile there were increasingly insistent calls for the EU to be enlarged eastwards.
Zároveň sa čoraz hlasnejšie začali ozývať hlasy požadujúce rozšírenie Európskej únie na východ.
The Copenhagen European Council laid down the requirements in June 1993 in the form of the ‘Copenhagen criteria’.
Európska rada v Kodani sformulovala v júni 1993 požiadavky na vstup v tzv. Kodanských kritériách.
By the spring of 1994 Hungary and Poland had already applied to join.
Už na jar roku 1994 o vstup požiadali Maďarsko a Poľsko.
When I assumed the presidency of Parliament expectations were high that Parliament would decisively inuence our continent’s progress towards a new future.
Počas európskych volieb v júni roku 1994 predstúpil Európsky parlament pred voličov s posilnenými právomocami získanými Maastrichtskou zmluvou.
Having chaired the Group of the European People’s Party (EPP), I realised that that the key to success lay in mobilising majorities across party boundaries and, on that basis, seeking to talk to Council and Commission as an equal partner.
Rozšírené právomoci sa však žiaľ ani vtedy, ani počas nasledujúcich volieb, nepodarilo využiť ako podnet na zvýšenie volebnej účasti.
In retrospect it can be said that Parliament succeeded in doing this because it managed to consolidate and utilise its powers.
Keď som sa dostal na čelo Európskeho parlamentu, sprevádzali ma vysoké očakávania, že Parlament rozhodujúcou mierou ovplyvní budúcnosť nášho svetadielu.
As well as providing the road map for monetary union and the euro, the Maastricht Treaty also – and this is something which quite a few people have forgotten about – greatly expanded Parliament’s sphere of responsibility.
Z času, keď som pôsobil ako predseda frakcie Európskej ľudovej strany som vedel, že sa to môže podariť iba vtedy, ak sa väčšinové skupiny budú organizovať bez ohľadu na stranícku príslušnosť a ak sa na tomto základe bude hľadať cesta k rovnocennému dialógu s Radou a Komisiou.
It was at this point that the mainly advisory role of Parliament was replaced irrevocably by legislative codecision, conned at that time to selected areas, including the single market, consumer protection, and the environment.
Pri pohľade späť sa dá povedať, že sa to podarilo.
As president I was anxious from the outset to make a practical success of codecision and hence, after a time, to encourage stronger pressure for the necessary powers to be extended.
Maastrichtská zmluva nepriniesla len harmonogram zavedenia menovej únie a eura, ale aj značné rozšírenie právomocí Európskeho parlamentu, na čo mnohí už zabudli.
Given that codecision has now become the norm for European legislation, the only possible conclusion is that the thinking behind my strategy at that time helped to produce the desired result.
V tomto období došlo ku konečnej transformácii funkcie Parlamentu v oblasti zákonodarstva z prevažne poradnej na spolurozhodovaciu.
Not only did I follow general guidelines, but I also paid heed to smaller points, lessons that I had learnt from my wealth of expe-
Toto spolurozhodovanie sa vtedy uplatňovalo vo vybraných oblastiach, ako sú napríklad vnútorný trh, ochrana spotrebiteľa a životné prostredie.
rience in Parliament. At part-sessions, for example, I regularly brought together senior leaders of the Council, the Commission, and Parliament in what is termed the trialogue.
Ako predseda som sa od počiatku zasadzoval za úspešné zavedenie tohto spolurozhodovacieho práva do praxe, aby tak po istom čase mohli zosilnieť aj hlasy žiadajúce rozšírenie týchto právomocí.
To elude the pressures of tight schedules, I would often invite everyone to lunch, that is to say, not just the Presidents, but also the heads of their private oces and the Secretar-ies-General.
Keď dnes vidíme, ako sa práve toto medzičasom stalo pravidlom európskeho zákonodarstva, musíme skonštatovať, že moje vtedajšie strategické úvahy viedli k úspechu.
This cooperation worked very well throughout my presidency and also extended to other bodies, for example the Court of Justice and the Court of Auditors.
Sledoval som pritom nielen hlavné strategické línie, ale dbal som aj na detaily, o ktorých som vedel z bohatých skúseností ako poslanec.
It sometimes happened that in budget discussions the other bodies would attempt to agree on a common approach aligned with Parliament – and this often provided a decisive counterweight to the Commission where substantive issues were concerned.
Takto som počas plenárnych zasadnutí pravidelne uplatňoval v praxi tzv. trialóg medzi vrcholnými predstaviteľmi Rady, Komisie a Parlamentu.
Today this would be described as exerting inuence through successful networking.
S cieľom vyhnúť sa tlaku termínov som často na spoločné obedy pozýval nielen predsedov, ale aj vedúcich kabinetov a generálnych tajomníkov.
The grand design of giving Parliament a greater say in legislation and the budget had to be managed by making a number of minor changes to political practice.
Na týchto stretnutiach sa rokovalo tak o zásadných otázkach, ako aj o aktuálnych problémoch, pričom prakticky došlo k zhode.
Cooperation with the political groups and the committees had to be adapted to the new procedure.
Takáto spolupráca fungovala s veľkým úspechom počas celého obdobia môjho pôsobenia vo funkcii predsedu.
The originally informal cooperation between the Council, the Commission, and Parliament was gradually placed on the more solid footing of interinstitutional agreement.
Platilo to aj pre ďalšie orgány, napríklad pre Súdny dvor a Dvor audítorov.
The practical improvements made to the budget procedure at that time seemed small in the overall scheme of things, but were nonetheless important in that they helped ultimately to make Parliament the powerful budgetary authority that it is today.
Došlo tak k tomu, že ostatné inštitúcie pri rokovaní o rozpočte hľadali spoločnú líniu, ktorá sa orientovala podľa Európskeho parlamentu a vo vecných otázkach bola často rozhodujúcou protiváhou Komisii.