natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the light of the foregoing considerations, I shall propose that the Court’s answer to the referring court should be that a national law which prohibits dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind of their services, whether directly or indirectly, to the general public constitutes a restriction on the freedom of establishment and the freedom to provide services within the meaning of Articles 43 EC and 49 EC.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby na otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedal tak, že vnútroštátny zákon, ktorý zakazuje poskytovateľom zubnej starostlivosti v rámci slobodného povolania alebo zubnej ordinácie, aby robili priamo alebo nepriamo akúkoľvek reklamu na svoje služby určenú verejnosti, predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb v zmysle článkov 43 ES a 49 ES.
However, that restriction is justified on the ground of the protection of public health where the national legislation in question does not have the effect of prohibiting such service providers from giving, in a telephone directory or other source of information accessible by the public, basic details, free from enticements or incentives, making known their existence as professionals, such as their name, the activities they are permitted to pursue, the place where they pursue them, their hours of business and their contact details.
Toto obmedzenie je však odôvodnené ochranou verejného zdravia, ak predmetná vnútroštátna právna úprava nezakazuje, aby títo poskytovatelia uviedli v telefónnom zozname alebo iných informačných prostriedkoch prístupných verejnosti jednoduchým, neatraktívnym a nepodnecujúcim spôsobom údaje umožňujúce dozvedieť sa o nich ako o odborníkoch, akými sú ich totožnosť, činnosti, ktoré sú oprávnení vykonávať, miesto, kde ich vykonávajú, a spôsoby, ako sa s nimi skontaktovať.
In the light of the foregoing, I propose that the Court should reply to the question referred for a preliminary ruling by the Tribunal de première instance de Bruxelles as follows:
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na prejudiciálnu otázku položenú Tribunal de première instance de Bruxelles takto:
‘Article 81 EC, Article 3(1)(g) EC, and the second paragraph of Article 10 EC, read in conjunction, must be interpreted as meaning that it does not preclude a national law which prohibits dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind of their services, whether directly or indirectly, to the general public.
Článok 81 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkom 10 druhým odsekom ES je potrebné vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnemu zákonu, ktorý zakazuje poskytovateľom zubnej starostlivosti v rámci slobodného povolania alebo zubnej ordinácie, aby robili priamo alebo nepriamo akúkoľvek reklamu na svoje služby určenú verejnosti.
However, such legislation constitutes a restriction on the freedom of establishment and the freedom to provide services within the meaning of Articles 43 EC and 49 EC.
Takáto právna úprava však predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb v zmysle článkov 43 ES a 49 ES.
That restriction is justified on the ground of the protection of public health where the national legislation in question does not have the effect of prohibiting dental care providers from giving, in a telephone directory or other source of information accessible by the public, basic details, free from enticements or incentives, making known their existence as professionals, such as their name, the activities they are permitted to pursue, the place where they pursue them, their hours of business and their contact details.’
Toto obmedzenie je odôvodnené ochranou verejného zdravia, ak predmetná vnútroštátna právna úprava nezakazuje, aby títo poskytovatelia uviedli v telefónnom zozname alebo iných informačných prostriedkoch prístupných verejnosti jednoduchým, neatraktívnym a nepodnecujúcim spôsobom údaje umožňujúce dozvedieť sa o nich ako o odborníkoch, akými sú ich totožnosť, činnosti, ktoré sú oprávnení vykonávať, miesto, kde ich vykonávajú, a spôsoby, ako sa s nimi skontaktovať.
JUDGMENT OF 13. 3.
ROZSUDOK Z 13. 3.
2008 — CASE C-446/05
2008 — VEC C-446/05
13 March 2008 *
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora) z 13. marca 2008 *
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Tribunal de Première Instance de Bruxelles (Belgium), adjudicating on a criminal matter, made by decision of 7 December 2005, received at the Court on 14 December 2005, in the criminal proceedings against
Vo veci C-446/05, ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgicko) rozhodujúcim v trestnoprávnej oblasti zo 7. decembra 2005 a doručený Súdnemu dvoru 14. decembra 2005, v trestnom konaní proti:
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, K. Schiemann, J. Makarczyk (Rapporteur), J.-C. Bonichot and C. Toader, Judges,
SÚDNY DVOR (druhá komora), v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia K. Schiemann, J. Makarczyk (spravodajca), J.-C. Bonichot a C. Toader,
Advocate General: Y. Bot, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
DOULAMIS generálny advokát: Y. Bot, tajomník: R. Grass, so zreteľom na písomnú časť konania, so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, and P. Gentili, avvocato dello Stato,
— talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
— the Commission of the European Communities, by F. Arbault, O. Beynet and K. Mojzesowicz, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 22 November 2007, gives the following
— Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Arbault, ako aj O. Beynet a K. Mojzesowicz, splnomocnení zástupcovia, po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. novembra 2007, vyhlásil tento
The reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 81 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkom 10 druhým odsekom ES.
This reference was made in criminal proceedings brought against Mr Doulamis, a dental technician, for infringement of, first, legislation governing the exercise of the dental profession and the medical profession and, secondly, legislation governing advertising in dental care matters.
Tento návrh bol podaný v rámci trestnoprávneho konania proti pánovi Doulamisovi, zubnému technikovi, z dôvodu porušenia jednak právnej úpravy týkajúcej sa činnosti stomatológov a lekárov a jednak právnej úpravy týkajúcej sa reklamy v oblasti zubnej starostlivosti.
Article 3 of the Law of 15 April 1958 on advertising in dental care matters (Moniteur belge of 5 May 1958, p.
Článok 3 zákona z 15. apríla 1958 týkajúceho sa reklamy v oblasti zubnej starostlivosti (Moniteur belge z 5. mája 1958, s.
3542) (‘the Law of 15 April 1958’) imposes penalties on those who infringe Article 1 of that law, which is worded as follows:
3542, ďalej len „zákon z 15. apríla 1958“) trestá konania, ktoré porušujú článok 1 uvedeného zákona, ktorý znie:
‘No person may, whether directly or indirectly, engage in advertising of any kind with a view to treating or providing treatment, whether or not by a qualified person, in Belgium or abroad, for dental or oral ailments, lesions or abnormalities, by means, inter alia, of displays or signs, inscriptions or plaques liable to be misleading as to the lawful nature of the activity advertised, leaflets, circulars, handouts and brochures, via the media of the press, radio or the cinema, by conferring or promising to confer benefits of any kind such as discounts or the provision of free transport for patients, or through the intermediary of canvassers or other such intermediaries.
„Nikto nemôže priamo či nepriamo robiť akúkoľvek reklamu na účely liečenia chorôb, poranení alebo anomálií ústnej dutiny a zubov kvalifikovanou alebo nekvalifikovanou osobou v Belgicku alebo v zahraničí, najmä prostredníctvom výkladov alebo vývesných tabulí, nápisov alebo štítkov, ktoré môžu uviesť do omylu, pokiaľ ide o zákonnosť inzerovanej činnosti, prospektov, obežníkov letákov a brožúr, prostredníctvom tlače, rádia alebo kina, sľubom alebo poskytnutím výhod akejkoľvek povahy ako napríklad zľavy, bezplatného prevozu pacientov alebo prostredníctvom obchodných alebo iných agentov.
The act on the part of mutual clinics and hospitals of informing their members of the dates and times of consultations, the names of those holding consultations and any changes to these shall not constitute advertising for the purposes of this article.’
Reklamu definovanú v tomto ustanovení nepredstavuje skutočnosť, že vzájomné kliniky a polikliniky oznamujú svojim členom ordinačné dni a hodiny jednotlivých lekárov a ich zmeny.“
It is apparent from the order for reference that Mr Doulamis is charged, inter alia, with having placed advertisements in a telephone directory for the ‘John Doulamis Dental Laboratory’ and the ‘John Doulamis Dental Clinic’, which is prohibited under the Law of 15 April 1958.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pán Doulamis je stíhaný najmä za reklamu na „Zubné laboratórium Jean DOULAMIS“ a „Zubnú kliniku Jean DOULAMIS“ uverejnenú v telefónnom zozname, teda reklamu, ktorú zákon z 15. apríla 1958 zakazuje.
The first advertising insert was published in the dental laboratories section and the second in the dental clinics section.
Prvý z reklamných inzerátov bol uverejnený na stránkach venovaným zubným laboratóriám a druhý na stránkach venovaným zubným klinikám.
Those inserts contained factual information, such as the services provided, the address, telephone number and opening hours of the two establishments.
Tieto inzeráty obsahujú objektívne informácie, akými sú ponúkané služby, adresa, číslo telefónu a ordinačné hodiny oboch zariadení.
Before the national court, Mr Doulamis submitted that advertising is an indispensable instrument for free economic competition.
Pred vnútroštátnym súdom pán Doulamis uplatňoval, že reklama predstavuje nevyhnutný nástroj voľnej hospodárskej súťaže.
Thus, having invoked the combined provisions of Articles 10 EC and 81 EC, he relied on the judgment in Case 267/86 Van Eycke [1988] ECR 4769 to assert that, in view of the obligation upon the Member States not to introduce or maintain in force measures which may render ineffective the competition rules applicable to undertakings, that part of the criminal proceedings brought against him which relate to advertising in health care matters are unfounded.
Odvolával sa na článok 10 ES v spojení s článkom 81 ES a na rozsudok z 21. septembra 1988, Van Eycke (267/86, Zb. s. 4769), aby dokázal, že vzhľadom na povinnosť členských štátov neprijímať alebo nezachovávať v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky, sú stíhania proti jeho osobe v súvislosti s reklamou v oblasti zubnej starostlivosti nedôvodné.
Mr Doulamis maintained that, in view of the activities in which he is engaged, the dental clinic of which he is the proprietor meets the criteria for constituting an ‘undertaking’ for the purpose of Article 81 EC, which applies to members of the liberal professions.
V tejto súvislosti pán Doulamis tvrdil, že vzhľadom na vykonávanú činnosť sa na zubnú kliniku, ktorú vlastní, vzťahuje pojem „podnik“ v zmysle článku 81 ES, ktorý sa uplatňuje na členov slobodných povolaní.
The national court is inclined to the view that the defendant was engaged in the supply of professional services and in the capacity of operator and proprietor of a dental clinic.
Vnútroštátny súd sa prikláňa k názoru, že obžalovaný konal v rámci výkonu slobodného povolania a aj ako prevádzkovateľ a vlastník zubnej kliniky.
The Tribunal de Première Instance de Bruxelles states that Article 3(1)(g), the second paragraph of Article 10 EC and Article 81 EC, read in conjunction, would appear to suggest that a Member State cannot introduce or maintain in force measures likely to undermine the effectiveness of competition rules applicable to undertakings.
Tento súd uvádza, že sa zdá, že z článku 3 ods. 1 písm. g) ES v spojení s článkom 10 druhým odsekom ES a článkom 81 ES vyplýva, že členský štát nemôže prijať alebo zachovávať v účinnosti opatrenia spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky.
In that connection, it states that the possibility that the provisions in the Law of 15 April 1958 are liable to undermine free trade between the Member States, in so far as they may jeopardise the attainment of the objectives of a single market between those States, cannot be excluded.
V tejto súvislosti konštatuje, že nie je vylúčené, že ustanovenia zákona z 15. apríla 1958 by mohli spochybniť slobodu obchodu medzi členskými štátmi tým, že by mohli ohroziť napĺňanie cieľov jednotného trhu medzi týmito štátmi.
Lastly, the national court observes that it is apparent from the Report of the Commission of the European Communities of 9 February 2004 on Competition in Professional Services [COM(2004) 83 final] that restrictions on advertising in that sector constitute interference with free competition.
Vnútroštátny súd napokon uvádza, že zo správy Komisie Európskych spoločenstiev z 9. februára 2004 o hospodárskej súťaži v odvetví slobodných povolaní [KOM(2004) 83 v konečnom znení] vyplýva, že obmedzenia v oblasti reklamy v rámci týchto povolaní ohrozujú hospodársku súťaž.
In those circumstances, the Tribunal de Première Instance de Bruxelles decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
Za týchto podmienok sa Tribunal de première instance de Bruxelles rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
‘Must Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC, be interpreted as precluding a national law — in the present case the Law of 15 April 1958 — which prohibits (any person or) dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind, whether directly or indirectly, in the dental care sector?’
„Má sa článok 81 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkom 10 druhým odsekom ES vykladať v tom zmysle, že je s ním v rozpore, aby vnútroštátny zákon, v prejednávanej veci zákon [z 15. apríla 1958], zakázal (akejkoľvek osobe a) poskytovateľom zubnej starostlivosti v rámci slobodného povolania alebo zubnej ordinácie, aby robili priamo alebo nepriamo akúkoľvek reklamu v oblasti zubnej starostlivosti?“
The Belgian and Italian Governments express doubts as to the admissibility of the present request for a preliminary ruling.
Belgická a talianska vláda pochybujú o prípustnosti tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
In that regard, it must be borne in mind that, in accordance with settled caselaw, in the context of the cooperation between the Court of Justice and the national courts under Article 234 EC, it is solely for the national court, before which the dispute has been brought and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 234 ES prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru.
Nevertheless, in exceptional circumstances, the Court can examine the conditions in which the case was referred to it by the national court, in order to assess whether it has jurisdiction.
Súdny dvor však rovnako rozhodol, že mu za výnimočných okolností prináleží skúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd na neho obrátil s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc.
The Court may refuse to rule on a question referred for a preliminary ruling by a national court only where it is quite obvious that the interpretation of Community law that is sought bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, where the problem is hypothetical, or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see, inter alia, Arduino, paragraph 25, and Case C-425/06 Part Service [2008] ECR I-897, paragraph 34).
Odmietnutie rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky Arduino, už citovaný, bod 25, a z 21. februára 2008, Part Service, C-425/06, Zb. s. I-897, bod 34).
However, none of those conditions is satisfied in this case.
V prejednávanej veci však nie je splnená žiadna z týchto podmienok.
It must be noted that the order for reference defines the national factual and legislative context in which the question referred arises.
V podstate treba konštatovať, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu vymedzuje vnútroštátny skutkový a právny rámec, v ktorom sa položená otázka kladie.
Moreover, the referring court has set out the precise reasons why it was unsure as to the interpretation of Community law and why it considered it necessary to refer questions to the Court for a preliminary ruling.
Okrem toho vnútroštátny súd uvádza presné dôvody, ktoré ho viedli k tomu, aby sa spýtal na výklad práva Spoločenstva a položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.
The reference for a preliminary ruling from the Tribunal de Première Instance de Bruxelles is therefore admissible.
Preto treba konštatovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal de première instance de Bruxelles je prípustný.
By its question, the national court asks, in essence, whether Article 81 EC, read in conjunction with Article 3(1)(g) EC and the second paragraph of Article 10 EC, preclude a national law, such as the Law of 15 April 1958, which prohibits any person or dental care providers, in the context of professional services or a dental surgery, from engaging in advertising of any kind in the dental care sector, in so far as such a prohibition is liable to constitute interference with free competition.
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či bráni článok 81 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkom 10 druhým odsekom ES vnútroštátnej právnej úprave, akou je zákon z 15. apríla 1958, ktorý zakazuje akejkoľvek osobe a poskytovateľom zubnej starostlivosti v rámci slobodného povolania alebo zubnej ordinácie, aby robili priamo alebo nepriamo akúkoľvek reklamu v oblasti zubnej starostlivosti, nakoľko takýto zákaz môže predstavovať prekážku voľnej hospodárskej súťaže.
According to settled caselaw, although it is true that Articles 81 EC and 82 EC are, in themselves, concerned solely with the conduct of undertakings and not with laws or regulations emanating from Member States, those articles, read in conjunction with Article 10 EC, which lays down a duty to cooperate, none the less require Member States not to introduce or maintain in force measures, even of a legislative or regulatory nature, which may render ineffective the competition rules applicable to undertakings (see Joined Cases C-94/04 and C-202/04 Cipolla and Others [2006] ECR I-11421, paragraph 46).
Podľa ustálenej judikatúry, hoci je pravdou, že články 81 ES a 82 ES sa samy osebe týkajú iba správania podnikov a nie zákonov alebo iných právnych predpisov členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že tieto články v spojení s článkom 10 ES zavádzajúcim povinnosť spolupráce ukladajú členským štátom, aby neprijímali alebo nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky (pozri rozsudok z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421, bod 46).
The Court has held that Articles 10 EC and 81 EC are infringed where a Member State requires or encourages the adoption of agreements, decisions or concerted practices contrary to Article 81 EC or reinforces their effects, or where it divests its own rules of the character of legislation by delegating to private economic operators responsibility for taking decisions affecting the economic sphere (Cipolla and Others, paragraph 47).
Ako už Súdny dvor rozhodol, k porušeniu článkov 10 ES a 81 ES dôjde vtedy, ak členský štát buď nariadi, alebo zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 81 ES, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo ak zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné subjekty (rozsudok Cipolla a i., už citovaný, bod 47).
It must be noted that a law such as the Law of 15 April 1958, in so far as it prohibits dental care providers from advertising, does not fall within any of the situations for the combined application of Articles 10 EC and 81 EC.
Je teda potrebné uviesť, že sa na taký zákon, akým je zákon z 15. apríla 1958, v rozsahu, v akom zakazuje poskytovateľom zubnej starostlivosti robiť reklamu, nevzťahuje žiadna z domnienok uplatnenia článku 10 ES v spojení s článkom 81 ES.
As the Advocate General stated at point 71 of his Opinion, there is no evidence in the case in the main proceedings to show that the Law of 15 April 1958 encourages, reinforces or codifies concerted practices or decisions by undertakings.
V podstate tak, ako uviedol generálny advokát v bode 71 svojich návrhov, v prejednávanej veci neexistuje nijaká okolnosť, ktorá by dokazovala, že zákon z roku 1958 zvýhodňuje, posilňuje alebo kodifikuje kartel alebo dohodu podnikov.
Nor is there anything in the order for reference to suggest that the law at issue has been divested of the character of legislation in that the Member State in question has delegated to private economic operators responsibility for taking decisions affecting the economic sphere.
Takisto z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že by predmetný právny predpis bol zbavený štátneho charakteru tým, že dotknutý členský štát preniesol zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné hospodárske subjekty.