natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As a result, bodies such as the CGKR cannot, in such circumstances, bring legal proceedings before the national courts alleging direct discrimination within the meaning of the Directive.
V dôsledku uvedeného orgány, akým je CGKR, nemôžu za takýchto okolností podať žalobu na vnútroštátne súdy z dôvodu priamej diskriminácie v zmysle smernice.
According to Aricle 2(1) of the Directive ‘the principle of equal treatment shall mean that there shall be no direct or indirect
tak na verejný, ako aj na súkromný sektor, pokiaľ ide o podmienky prístupu k zamestnaniu, vrátane výberových kritérií a náborových podmienok, bez ohľadu na odbor činnosti a na úroveň profesiovej hierarchie… 5 Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice „zásada rovnakého zaobchádzania [znamená] to, že neexistuje žiadna priama alebo nepriama diskriminácia na základe rasy alebo
4 — Article 1 of the Directive.5 — Article 3(1)(a) of the Directive.
4 — Článok 1 smernice.5 — Článok 3 ods. 1 písm. a) smernice.
The CGKR takes the opposite view and argues that the prohibition on direct discrimination concerns the recruitment process as
CGKR zastáva opačný názor a tvrdí, že zákaz priamej diskriminácie sa týka tak procesu prijímania do zamestnania, ako
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07 well as the eventual recruitment decision.
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-54/07 aj potenciálneho rozhodnutia o prijatí do zamestnania.
According to the CGKR, the substantive scope of the Directive has to be determined independently from the question of who is entitled to bring legal action.
Podľa CGKR vecný dosah smernice musí byť určený nezávisle od otázky, kto je oprávnený podať žalobu.
In other words, the issue of the locus standi of the CGKR has no bearing on the question whether direct discrimination has occurred.
Inými slovami, otázka locus standi CGKR nemá vplyv na otázku, či došlo k priamej diskriminácii.
The Commission and the Belgian Government share the view of the CGKR.
Komisia a belgická vláda zastávajú ten istý názor ako CGKR.
enforcement or redress. On the contrary, the Directive expressly provides that ‘Member States may introduce or maintain provisions which are more favourable to the protection of the principle of equal treatment than those laid down in this Directive’ 8and that ‘[t]he implementation of this Directive shall under no circumstances constitute grounds for a reduction in the level of protection against discrimination already afforded by Member States in the fields covered by this Directive’.
Smernica naopak výslovne stanovuje, že „členské štáty môžu prijať alebo zachovať ustanovenia, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu zásady rovnakého zaobchádzania než ustanovenia tejto smernice“ 8, a že „vykonávanie tejto smernice nesmie byť za žiadnych okolností dôvodom pre zníženie úrovne ochrany proti diskriminácii, ktorú už poskytujú členské štáty v oblastiach, ktoré upravuje táto smernica“ 9.
9 Thus, in principle, it is a matter of domestic law whether or not an equal treatment body such as the CGKR may bring legal action if it is not acting on behalf of a specific complainant.
V zásade je teda záležitosťou vnútroštátneho práva, či taký orgán na podporu rovnakého zaobchádzania, akým je CGKR, môže podať žalobu, ak nekoná v záujme konkrétneho sťažovateľa.
The Directive allows Member States to choose different methods of enforcement, provided that appropriate judicial or administrative procedures are available to persons who claim to have been discriminated against, as well as to public interest bodies that represent victimcomplainants.
Smernica umožňuje členským štátom vybrať si rôzne metódy výkonu tejto právnej úpravy, pričom však musia zabezpečiť, aby boli primerané súdne a správne postupy prístupné osobám, ktoré tvrdia, že boli diskriminované, ako aj orgánom zastupujúcim verejný záujem, ktoré zastupujú sťažovateľov, ktorí boli obeťami diskriminácie.
In this respect, I agree with the United Kingdom and Ireland that the Directive does not require Member States to ensure that public interest bodies are recognised as having locus standi to bring judicial proceedings in the absence of a complainant who claims to have been the victim of discrimination.
V tomto ohľade súhlasím so Spojeným kráľovstvom a Írskom v tom, že smernica nevyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby orgány zastupujúce verejný záujem mali locus standi na podanie žaloby, keď neexistuje sťažovateľ, ktorý by tvrdil, že je obeťou diskriminácie.
There appears to be a degree of confusion as to the connection between the concept of direct discrimination and the question whether a public interest body is entitled to seek legal redress where the principle of equal treatment has been infringed.
Zdá sa, že existuje určitý stupeň nejasnosti, pokiaľ ide o vzťah medzi pojmom priamej diskriminácie a otázkou, či je subjekt zastupujúci verejný záujem oprávnený usilovať o právnu nápravu tam, kde bola porušená zásada rovnosti zaobchádzania.
As the United Kingdom and Ireland have emphasised, the Directive was not intended to make it possible, under the laws of the Member States, for public interest bodies to bring an action in the nature of an actio popularis.
Ako zdôraznili Spojené kráľovstvo a Írsko, cieľom smernice nebolo zabezpečiť, aby podľa právnych predpisov členských štátov mohli orgány zastupujúce verejný záujem podať žalobu actio popularis.
They refer, in that regard, to Article 7 of the Directive.
V tejto súvislosti sa odvolávajú na článok 7 smernice.
That provision requires Member States to ensure that judicial procedures are available ‘to all persons who consider themselves wronged by failure to apply the principle of equal treatment to them’ 6and to public interest bodies acting ‘on behalf or in support of the complainant’. 7
Toto ustanovenie vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby súdne konania boli k dispozícii „všetkým osobám, ktoré sa cítia poškodené nedodržiavaním zásady rovnakého zaobchádzania“ 6, a orgánom zastupujúcim verejný záujem, „ktoré konajú v prospech alebo na podporu žalobcu“ 7.
However, it does not follow from that provision that Member States are precluded from granting additional possibilities for legal
Z uvedeného ustanovenia však nevyplýva, že členské štáty nemôžu poskytnúť ďalšie možnosti na výkon práva alebo odškodnenie.
However, that does not mean that the scope of the Directive is limited to cases in which there are identifiable victimcomplainants.
To však neznamená, že pôsobnosť smernice je obmedzená na prípady, v ktorých sú identifikovateľní sťažovatelia, ktorí boli obeťami diskriminácie.
The forms of discrimination covered by the Directive must be inferred, above all, from its wording and its purpose, not from the remedies which the Member States are, as a minimum, required to ensure.
Formy diskriminácie, ktoré smernice pokrýva, musia byť odvodené najmä z jej znenia a účelu, nie z nápravných prostriedkov, ktoré musia členské štáty zabezpečiť. Rozsah diskriminačného
6 — Article 7(1) of the Directive (emphasis added).7 — Article 7(2) of the Directive (emphasis added).
7 — Článok 7 ods. 2 smernice (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
8 — Article 6(1) of the Directive.9 — Article 6(2) of the Directive.
8 — Článok 6 ods. 1 smernice.9 — Článok 6 ods. 1 smernice.
FERYN scope of the Directive to cases of identifiable complainants who have applied for a particular job would risk undermining the effectiveness of the principle of equal treatment in the employment sector.
FERYN smernice na prípady identifikovateľných sťažovateľov, ktorí sa uchádzali o konkrétne zamestnanie, by viedol k nebezpečenstvu ohrozenia účinnosti zásady rovnakého zaobchádzania v oblasti zamestnanosti.
In any recruitment process, the greatest ‘selection’ takes place between those who apply, and those who do not.
Pri akomkoľvek nábore zamestnancov sa najväčší „výber“ odohráva medzi tými, ktorí sa prihlásia, a tými, ktorí tak neurobili.
Nobody can reasonably be expected to apply for a position if they know in advance that, because of their racial or ethnic origin, they stand no chance of being hired.
Od nikoho nie je rozumné očakávať, že sa bude uchádzať o miesto, keď bude dopredu vedieť, že z dôvodu svojho rasového alebo etnického pôvodu nemá šancu byť prijatý.
Therefore, a public statement from an employer that persons of a certain racial or ethnic origin need not apply has an effect that is anything but hypothetical.
Z uvedeného vyplýva, že verejné vyhlásenie zamestnávateľa, že osoby určitého rasového alebo etnického pôvodu sa nemajú hlásiť, má účinok, ktorý určite nie je iba hypotetický.
To ignore that as an act of discrimination would be to ignore the social reality that such statements are bound to have a humiliating and demoralising impact on persons of that origin who want to participate in the labour market and, in particular, on those who would have been interested in working for the employer at issue.
Neuznať, že ide o akt diskriminácie, by bolo prehliadnutím sociálnej reality, že takéto vyhlásenia majú ponižujúci a demoralizujúci dosah na osoby uvedeného pôvodu, ktoré sa chcú zapojiť do pracovného trhu, a najmä tie, ktoré by mali záujem o prácu pre predmetného zamestnávateľa.
The range of discriminatory behaviour prohibited by the Directive is one thing; the range of enforcement mechanisms and remedies which the Directive specifically imposes is quite another.
správania zakázaného smernicou je jedna vec, rozsah mechanizmov na výkon práva a nápravných prostriedkov, ktoré smernica výslovne stanovuje, je vec úplne iná.
Indeed, the Direct- ive must be understood in the framework of a wider policy ‘to foster conditions for a socially inclusive labour market’ 10and ‘to ensure the development of democratic and tolerant societies which allow the participation of all persons irrespective of racial or ethnic origin’.
Smernica musí byť, samozrejme, chápaná v rámci širšej politiky „potreby podporovať podmienky na sociálne široký trh pracovných síl“ 10 a „zabezpečenia rozvoja demokratických a tolerantných spoločností, ktoré umožňujú účasť všetkých osôb bez ohľadu na ich rasový alebo etnický pôvod“.
11Furthermore, as I have argued in my recent Opinion in Coleman, when a directive is adopted on the basis of Article 13 EC, it must be interpreted in the light of the broader values underlying that provision.
11 Okrem toho v mojich nedávnych návrhoch vo veci Coleman som tvrdil, že ak je smernica prijatá na základe článku 13 ES, musí byť vykladaná vo svetle širších hodnôt, ktoré tvoria podklad tohto ustanovenia.
12Admittedly, the Directive lays down minimum measures, but that is no reason to construe its scope more narrowly than a reading in the light of those values would warrant.
12Smernica nepochybne stanovuje minimálne opatrenia, ale to nie je dôvodom na taký výklad jej dosahu, ktorý by bol užší než výklad vo svetle tých hodnôt, ktoré má ochraňovať.
A minimum standard of protection is not the same as a minimal standard of protection.
Určitá úroveň ako minimum ochrany nie je to isté ako minimálna úroveň ochrany.
Community rules for protection against discrimination may leave a margin for the Member States to ensure even greater protection, but from that we cannot conclude that the level of protection offered by the Community rules is the lowest conceivable. 13
Právne predpisy Spoločenstva môžu členským štátom ponechať určitý priestor na zabezpečenie ešte väčšej ochrany, pričom však z uvedeného nemôžeme vyvodiť záver, že úroveň ochrany stanovená v predpisoch Spoločenstva je najnižšou možnou úrovňou. 13
Against this background, it seems to me that an interpretation that would limit the
Za tohto predpokladu sa mi zdá, že výklad, ktorý by obmedzil pôsobnosť
10 — 8th recital in the preamble to the Directive.11 — 12th recital in the preamble to the Directive.
10 — Odôvodnenie č. 8 smernice.11 — Odôvodnenie č. 12 smernice.
Yet, in cases such as these it may be very difficult to identify individual victims, since the persons affected may not even apply for a position with that employer in the first place.
V takých prípadoch môže byť veľmi ťažké identifikovať jednotlivé obete, lebo postihnuté osoby sa takémuto zamestnávateľovi predovšetkým neprihlásia.
At the hearing, the United Kingdom and Ireland conceded that the notion of victim should cover persons who would be interested in applying and are qualified for the job.
Spojené kráľovstvo a Írsko pri pojednávaní pripustili, že pojem „obeť“ musí zahŕňať osoby, ktoré by mali záujem uchádzať sa o túto prácu a sú na ňu kvalifikované.
However, that hardly solves the problem, given the difficulties in identifying such persons individually and the low incentive for them to come forward.
To však sotva rieši tento problém vzhľadom na ťažkosti spojené s individuálnou identifikáciou týchto osôb a s ich nízkou motiváciou na to, aby sa prihlásili.
By publicly stating his intention not to hire persons of a
Verejným vyhlásením úmyslu neprijať do zamestnania osoby určitého rasového a etnického pôvodu zamestnávateľ v skutočnosti vylučuje tieto osoby z procesu podania
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07 would be turned down, were held to fall outside the concept of direct discrimination.
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-54/07 budú zamietnuté, nespadali priamo pod pojem priamej diskriminácie.
He is not merely talking about discrimin -ating, he is discriminating.
Zamestnávateľ teda nielen hovorí o diskriminácii, ale diskriminuje.
He is not simply uttering words, he is performing a ‘speech act’.
Nielen vyslovuje slová, ale vykonáva „vyjadrenie úmyslov“.
14 The announcement that persons of a certain racial or ethnic origin are unwelcome as applicants for a job is thus itself a form of discrimination.
Oznámenie, že osoby určitého rasového alebo etnického pôvodu nie sú ako žiadatelia o prácu vítaní, je teda samo osebe formou diskriminácie. 14
The contention made by Mr Feryn that customers would be unfavourably disposed towards employees of a certain ethnic origin is wholly irrelevant to the question whether the Directive applies.
Tvrdenie pána Feryna, že klienti nie sú priaznivo naklonení zamestnancom určitého etnického pôvodu, je úplne irelevantné, pokiaľ ide o otázku uplatnenia smernice.
Even if that contention were true, it would only illustrate that ‘markets will not cure discrimination’ 15and that regulatory intervention is essential.
Aj keby uvedený prístup klientov bol pravdivý, preukázalo by to iba, že „trh nevyrieši diskrimináciu“ 15a že regulačný zásah je nevyhnutný.
Moreover, the adoption of regulatory measures at Community level helps to solve a collective action problem for employers by preventing the distortion of competition that — precisely because of that market failure — could arise if different standards of protection against discrimination existed at national level.
Okrem toho prijatie regulačných opatrení na úrovni Spoločenstva pomáha vyriešiť problém kolektívneho postupu zamestnávateľov tým, že predchádza narušeniu hospodárskej súťaže, ku ktorému by práve z dôvodu tejto chyby na trhu mohlo dôjsť, ak by existovali rôzne úrovne ochrany proti diskriminácii na vnútroštátnej úrovni.
It would lead to awkward results if discrimination of this type were for some reason to be excluded altogether from the scope of the Directive, because by implication Member States would be permitted, under the Directive, to allow employers to differentiate very effectively between candidates on grounds of racial or ethnic origin, simply by publicising the discriminatory character of their recruitment policy as overtly as possible beforehand.
Ak by diskriminácia takéhoto druhu bola z určitého dôvodu celkom vylúčená z pôsobnosti smernice, viedlo by to k zvláštnym výsledkom, lebo by z toho vyplývalo, že členské štáty by v súlade so smernicou mohli zamestnávateľom umožniť robiť medzi uchádzačmi rozdiely na základe rasového alebo etnického pôvodu tým, že by predtým mohli verejne oznámiť diskriminačnú povahu svojej politiky prijímania zamestnancov.
Thus, the most blatant strategy of employment discrimination might also turn out to be the most ‘rewarding’.
Týmto spôsobom by sa najzjavnejšia stratégia diskriminácie zamestnancov mohla ukázať ako „najvýhodnejšia“.
That would clearly undermine — rather than promote — conditions for a socially inclusive labour market.
To by jasne poškodilo — nie podporilo — podmienky trhu práce, ktorý by mal umožňovať sociálnu integráciu.
In short, it would defeat the very purpose of the Directive if public statements made by an employer in the context of a recruitment drive, to the effect that applications from persons of a certain ethnic origin
Stručne povedané, došlo by tak k zmareniu samotného účelu smernice, ak by verejné vyhlásenia zamestnávateľa v súvislosti s náborovou kampaňou v tom zmysle, že žiadosti od osôb určitého etnického pôvodu
The burden of proof fact discriminatory.’ 16In this respect, what is true for cases of discrimination based on sex is true for cases of discrimination based on ethnic origin.
V tejto súvislosti treba uviesť, že to, čo platí pre prípady diskriminácie na základe pohlavia, platí aj pre prípady diskriminácie na základe etnického pôvodu.
Indeed, Article 8 of the Directive echoes word for word the text of Article 4 of Council Directive 97/80/EC of 15 December 1997 on the burden of proof in cases of discrimination based on sex. 17
V článku 8 smernice sa opakuje slovo po slove znenie článku 7 smernice Rady 97/80/ES z 15. decembra 1997 o dôkaznom bremene v prípadoch diskriminácie na základe pohlavia. 17
The referring court also seeks guidance as regards the burden of proof.
Vnútroštátny súd taktiež položil otázky týkajúce sa dôkazného bremena.
These questions are relevant to the CGKR’s allegation before the national court that Feryn continues to apply discriminatory recruitment practices.
Tieto otázky sú relevantné vo vzťahu k tvrdeniam, ktoré CGKR uviedlo pred vnútroštátnym súdom, že Feryn aj naďalej uplatňuje diskriminačné postupy v oblasti prijímania zamestnancov.
The relevant provision is Article 8 of the Directive.
Relevantným ustanovením je článok 8 smernice.
It follows from this provision that, when facts have been established from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the respondent to prove that there has been no breach of the principle of equal treatment.
Z tohto ustanovenia vyplýva, že ak boli preukázané skutočnosti, na základe ktorých je možné predpokladať, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, prislúcha odporcovi preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania.
Thus, where there is a prima facie case of discrimination, it is for the employer to prove that that principle has not been infringed.
Ak teda ide na prvý pohľad o prípad diskriminácie, prislúcha zamestnávateľovi preukázať, že nedošlo k porušeniu uvedenej zásady.
It is the task of the national court to apply these rules concerning the burden of proof to the specific circumstances of the case.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby uplatnil tieto pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena na osobitné okolnosti prípadu.
None the less, as the Commission correctly points out, in circumstances where it is established that an employer has made the kind of public statements about its own recruitment policy that are at issue in the main proceedings, and where, moreover, the actual recruitment practice applied by the employer remains opaque and no persons with the ethnic background in question have been recruited, there will be a presumption of discrimination within the meaning of Article 8 of the Directive.
Ako správne uvádza Komisia, za okolností, keď je preukázané, že zamestnávateľ urobil také verejné vyhlásenia o svojej politike prijímania do zamestnania, aké sú predmetom konania vo veci samej, a kde sú aj súčasné náborové postupy naďalej neprehľadné, pričom žiadna osoba s určitým etnickým pôvodom nebola prijatá do zamestnania, existuje predpoklad diskriminácie podľa článku 8 smernice.
It falls to the employer to rebut that presumption.
Prináleží zamestnávateľovi, aby tento predpoklad vyvrátil.
As regards the matter of how the national court should appraise the evidence in rebuttal submitted by the employer, it must be held that the national court should apply the relevant national procedural rules, provided, first, that such rules are not less favourable than those governing similar
Pokiaľ ide o otázku, ako má vnútroštátny súd posudzovať protidôkaz predložený zamestnávateľom, je potrebné uviesť, že vnútroštátny súd musí uplatniť príslušné vnútroštátne procesné predpisy, pričom tieto pravidlá jednak nesmú byť menej výhodné ako predpisy týkajúce sa podobných žalôb
6, amended by Council Directive 98/52/EC of 13 July 1998 (OJ 1998 L 205, p. 66).
6, zmenená a doplnená smernicou Rady 98/52/ES z 13. júla 1998 (Ú. v. ES L 205, s. 66; Mim. vyd. 05/003, s. 307).
This reversal of the burden of proof is consistent with Community legislation and with the Court’s caselaw in the field of discrimination based on sex.
Toto prenesenie dôkazného bremena je v súlade s právnou úpravou Spoločenstva a judikatúrou Súdneho dvora v oblasti diskriminácie na základe pohlavia.
As the Court has stated: ‘[w]here there is a prima facie case of discrimination, it is for the employer to show that there are objective reasons for the difference in pay [as between male and female workers].
Súdny dvor uviedol, že „v prípadoch, kde ide na prvý pohľad o prípad diskriminácie, prislúcha zamestnávateľovi dokázať, že existujú objektívne dôvody pre rozdiely v odmenách [medzi zamestnancami a zamestnankyňami].
Workers would be deprived of the means of securing compliance with the principle of equal pay before national courts if evidence establishing a prima facie case of discrimination did not have the effect of imposing on the employer the onus of proving that the difference in pay is not in
Zamestnanci by boli zbavení prostriedkov na zabezpečenie súladu so zásadou rovnakej odmeny pred vnútroštátnymi súdmi, pokiaľ by dôkaz, ktorý na prvý pohľad preukazuje, že ide o diskrimináciu, nemal za účinok prenesenie dôkazného bremena na zamestnávateľa, aby preukázal, že rozdiel v odmene
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-54/07 domestic actions (principle of equivalence) and, secondly, that they do not, in practice, render the exercise of rights conferred by Community law impossible or excessively difficult (principle of effectiveness). 18
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-54/07 vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a jednak nesmú spôsobovať, aby bol výkon práv vyplývajúcich z právneho poriadku Spoločenstva v praxi nemožný alebo príliš ťažký (zásada efektivity). 18
On the issue of sanctions, Article 15 of the Directive provides that ‘Member States shall lay down the rules on sanctions applicable to infringements of the national provisions adopted pursuant to this Directive and shall take all measures necessary to ensure that they are applied.
Čo sa týka sankcií, článok 15 smernice stanovuje, že „členské štáty stanovia systém sankcií za porušovanie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa prijali podľa tejto smernice a prijmú všetky opatrenia potrebné na ich vykonávanie.
The sanctions, which may comprise the payment of compensation to the victim, must be effective, proportionate and dissuasive …’ Moreover, as the Court held in Von Colson and Kamann, national courts have a duty to take all appropriate measures to ensure fulfilment of the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by the Directive. 19
Takto stanovené sankcie, ktoré môžu obsahovať vyplácanie náhrad obetiam, musia byť účinné, primerané a odradzujúce“. Okrem toho, ako stanovil Súdny dvor v rozsudku Von Colson a Kamann, vnútroštátne súdy majú povinnosť prijať všetky primerané opatrenia na zabezpečenie splnenia povinnosti členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený v smernici. 19