natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The intervening Member States cannot validly invoke against this approach, and the response which may result from it, the vertical constitutional division of competences.
Voči tomuto prístupu a odpovedi, ktorá môže z toho vyplývať, členské štáty, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, nemôžu platne namietať vertikálne ústavné rozdelenie právomocí.
Although it is true that in principle the Member States remain competent for immigration control, and thus the admission of nationals of nonmember countries from outside the territory of the Community, it cannot consequently be deduced that Directive 2004/38 relates only to the movement between Member States of Union citizens and their family members and not to the access of those family members to the territory of the Union.
Hoci je pravda, že členské štáty majú v zásade naďalej právomoc v oblasti kontroly prisťahovalectva, teda vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín pochádzajúcich zo štátov mimo územia Spoločenstva, nemožno z toho vyvodiť, že smer nica 2004/38 sa týka len pohybu občanov Únie a ich rodinných príslušníkov medzi členskými štátmi, a nie vstupu týchto rodinných príslušníkov na územie Únie.
It is established caselaw that the Member States must exercise their national competences consistently
Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že členské štáty musia vykonávať svoje vnútroštátne právomoci
7 — See Case C-459/99 MRAX [2002] ECR I-6591.
7 — Pozri rozsudok z 25. júla 2002, MRAX, C-459/99, Zb. s. I-6591.
3 — See Case C-413/99 Baumbast and R [2002] ECR I-7091, paragraph 84.
3 — Pozri rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C-413/99, Zb. s. I-7091, bod 84.
8 — For an example, see Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family reunification (OJ 2003 L 251, p.
4 — Na pripomenutie pozri rozsudok z 11. decembra 2007, Eind, C-291/05, Zb. s. I-10719, body 23, 24 a 30.
VIEW OF MR POIARES MADURO — CASE C-127/08 control does not encroach upon the power under Title IV since its main purpose is merely to guarantee the exercise of the right of Union citizens to move and reside.
STANOVISKO GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-127/08 ktorá je založená na hlave IV, keďže jej podstatný cieľ sa obmedzuje na zabezpečenie výkonu práva občanov Únie na pohyb a pobyt.
It therefore remains to determine whether the full effect of the rights attached to Union citizenship means that the right of residence conferred on the family members of a Union citizen by Directive 2004/38 may, under certain circumstances, include a right of access to Community territory.
Zostáva teda určiť, či úplný účinok práv spojených s občianstvom Únie predpokladá, že právo na pobyt, ktoré rodinným príslušníkom občana Únie priznáva smernica 2004/38, môže v určitých prípadoch zahŕňať právo na vstup na územie Spoločenstva.
To that end it is firstly necessary to point out the repeated emphasis which both the legislature 9and the Court 10place on the importance of protecting the family lives of nationals of the Member States in order to eliminate obstacles to the exercise of the fundamental freedoms guaranteed by the Treaty.
Na tento účel je dôležité v prvom rade pripomenúť opakovaný dôraz, ktorý tak normotvorca, 9ako aj Súdny dvor 10kládol na dôležitosť ochrany rodinného života štátnych príslušníkov členských štátov s cieľom odstrániť prekážky výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou.
EC) and Directive 73/148/EEC 11must be construed as requiring a Member State to grant leave to enter and reside in its territory to the spouse, of whatever nationality, of a national of that State who has gone, with that spouse, to another Member State in order to work there as an employed person as envisaged by Article 48 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 39 EC), and returns to establish himself or herself as envisaged by Article 52 of the Treaty in the territory of his or her State of origin; in the view of the Court, a national of a Member State might be deterred from leaving his country of origin in order to pursue an activity as an employed or selfemployed person in the territory of another Member State if, on returning to the Member State of which he is a national in order to pursue an activity there as an employed or selfemployed person, his spouse and children were not also permitted to enter and reside in the territory of his Member State of origin under conditions at least equivalent to those granted them by Community law in the territory of another Member State.
Táto spojitosť, pokiaľ ide o právne nástroje, medzi právom na rešpektovanie rodinného života a slobodami pohybu viedla Súdny dvor najmä k rozhodnutiu, že ustanovenia článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES) a ustanovenia smernice 73/148/EHS 11sa majú vykladať v tom zmysle, že zaväzujú členské štáty, aby povolili vstup a pobyt na ich území manželskému partnerovi, bez ohľadu na jeho štátnu príslušnosť, štátneho príslušníka členského štátu, ktorý sa s týmto manželským partnerom presťahoval na územie iného členského štátu, aby tam vykonával činnosť ako zamestnanec v zmysle článku 48 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 39 ES), a ktorý sa vracia na územie svojho štátu pôvodu, aby sa tam usadil v zmysle článku 52 Zmluvy; podľa Súdneho dvora môže byť štátny príslušník členského štátu odradený od odchodu zo svojho štátu pôvodu na účely výkonu zamestnania alebo samostatne zárobkovej činnosti na území iného členského štátu, ak po jeho návrate do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, aby tam vykonával činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, jeho manželskému partnerovi a jeho deťom nebolo povolené vstúpiť na územie tohto štátu a zdržiavať sa tam za podmienok, ktoré sú prinajmenšom rovnocenné s tými, ktoré im priznáva právo Spoločenstva na území iného členského štátu.
12 This connection of purpose also explains why the Court has ruled that Article 49 EC, read in the light of the fundamental right to respect for family life, is to be construed as precluding a refusal, by the Member State of origin of a provider of ser -vices established in that State who provides services to recipients established in other Member States, of the right to reside in its territory to that provider’s spouse, who is a national of a nonmember country.
12Uvedená spojitosť, pokiaľ ide o právne nástroje, vysvetľuje, prečo Súdny dvor rozhodol, že článok 49 ES, s ohľadom na základné právo na rešpektovanie rodinného života, sa má chápať tak, že bráni tomu, aby členský štát pôvodu poskytovateľa služieb usadeného v tom istom štáte, ktorý poskytuje služby príjemcom usadeným v iných členských štátoch, odmietol pobyt na svojom území manželskému partnerovi tohto poskytovateľa, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu.
13Even in Akrich, 14in which the Court refused to grant, under Regulation No 1612/68, a right of residence in the Member State of origin to which a Union citizen had returned to
13 Rovnako v rozsudku Akrich, 14v ktorom Súdny dvor odmietol priznať na základe nariadenia č. 1612/68
475), lays down, in Article 10 thereof, the right of family members, irrespective of their nationality, to install themselves with a worker who is a national of one Member State and who is employed in the territory of another Member State.
15) stanovené, že „právo na slobodu pohybu, ak sa má uplatňovať objektívne, slobodne a dôstojne, si vyžaduje, aby sa… odstránili prekážky mobility pracovníkov, najmä pokiaľ ide o právo pracovníka, aby ho sprevádzala jeho rodina“, sa v jeho článku 10 uvádza právo rodinných príslušníkov, a to bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť, usadiť sa spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu.
Recital 5 in the preamble to Directive 2004/38 points out, in very similar terms, that ‘[t]he right of all Union citizens to move and reside freely within the territory of the Member States should, if it is to be exercised under objective conditions of freedom and dignity, be also granted to their family members, irrespective of nationality’.
Veľmi podobne sa v odôvodnení č. 5 smernice 2004/38 uvádza, že „právo všetkých občanov Únie voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov by sa malo, ak sa má uplatňovať podľa objektívnych podmienok slobody a dôstojnosti, udeliť tiež ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť“.
12 — See Case C-370/90 Singh [1992] ECR I-4265.13 — See Carpenter.14 — Case C-109/01 [2003] ECR I-9607.
13 — Pozri rozsudok Carpenter, už citovaný.14 — Rozsudok z 23. septembra 2003, C-109/01, Zb. s. I-9607.
METOCK AND OTHERS in a Member State other than his State of origin requires that the consequential right of residence conferred on non-EU national members of his family by Directive 2004/38 must be construed as entailing the right to join him, including directly from outside the Union.
rodinným príslušníkom pochádzajúcim zo štátu mimo územia Spoločenstva priznáva smernica 2004/38, chápalo tak, že zahŕňa právo pripojiť sa k nemu vrátane prípadu, že nepochádza priamo zo štátu Únie.
It follows that a Member State cannot legitimately require those family members to have previously been lawfully resident in another Member State in order to be able to rely on the provisions of that directive.
Z toho vyplýva, že členský štát nemôže od uvedených rodinných príslušníkov platne požadovať predchádzajúci legálny pobyt v inom členskom štáte na to, aby sa mohli dovolávať ustanovení uvedenej smernice.
establish herself with her spouse who was a national of a nonmember country, since he had not previously been lawfully resident in a Member State, it nevertheless required the competent authorities of the Member State of origin to assess the application by the spouse to enter and remain in their territory in the light of the fundamental right to respect for family life within the meaning of Article 8 of the European Convention, 15as the freedom of movement of the Union citizen was at issue.
právo na pobyt v členskom štáte pôvodu, do ktorého sa občan Únie vrátil, aby sa tam usadil so svojím manželským partnerom, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, pokiaľ sa tento manželský partner predtým legálne nezdržiaval v členskom štáte, avšak príslušným orgánom členského štátu pôvodu uložil povinnosť posúdiť žiadosť manželského partnera vstúpiť na jeho územie a zdržiavať sa tam s ohľadom na základné právo na rešpektovanie rodinného života v zmysle článku 8 EDĽP, 15 keďže sloboda pohybu občana Únie bola dotknutá.
Such an interpretation of Direct- ive 2004/38 is disputed by Ireland and the intervening Member States on the basis of the approach taken in Akrich, 16according to which the benefit of the right of residence conferred by Article 10 of Regulation No 1612/68 on a national of a nonmember country, who is the spouse of a Union citizen and moves to a Member State to which the Union citizen has migrated, is subject to the condition of prior lawful residence in another Member State, since that regulation relates solely to freedom of movement within the Community and says nothing about the rights of that national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen as regards access to the territory of the Community.
2004/38 spochybňujú írska vláda a členské štáty, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, na základe riešenia, ktoré vyplýva z rozsudku Akrich, 16 podľa ktorého právo na pobyt, ktoré priznáva článok 10 nariadenia č. 1612/68 štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je manželským partnerom občana Únie a ktorý sa presúva do členského štátu, do ktorého občan Únie migroval, podlieha podmienke predchádzajúceho legálneho pobytu v inom členskom štáte, keďže uvedené nariadenie sa týka len voľného pohybu v rámci Spoločenstva a nič nehovorí o právach uvedeného štátneho príslušníka tretieho štátu, ktorý je manželským partnerom občana Únie, pokiaľ ide o vstup na územie Spoločenstva.
If this approach is followed, then it must be acknowledged that interpreting Direct- ive 2004/38 as meaning that the right of residence which it confers on nationals of nonmember countries, who are members of the family of a Union citizen in the host Member State, does not guarantee them a right of access to the territory of the Community, that is to say applies only if they have previously been lawfully resident in another Member State, would infringe the right of the Union citizen to lead a normal family life and, therefore, his right to reside in the host Member State.
Ak sa prijme tento prístup, je potrebné uznať, že výklad smernice 2004/38 v tom zmysle, že právo na pobyt, ktoré táto smernica priznáva štátnym príslušníkom tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie v hostiteľskom členskom štáte, im nezaručuje právo na vstup na územie Spoločenstva, čiže uplatňuje sa len v prípade, ak sa už legálne zdržiavali v inom členskom štáte, by porušil právo občana Únie viesť normálny rodinný život, a teda jeho právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte.
In the cases in the main proceedings, the fact that Union citizens established in Ireland are unable to have their spouses join them from outside the Community is such as to undermine their free choice to reside in that Member State since it will tend to induce them to leave Ireland and go to a State, whether a Member State or not, where they will be able to live together with their spouses.
V konaniach vo veciach samých skutočnosť, že občanom Únie usadeným v Írsku bolo znemožnené, aby sa ich manželskí partneri mohli k nim prisťahovať z tretích štátov, je spôsobilá spochybniť ich možnosť voľby zdržiavať sa v tomto členskom štáte, pokiaľ ich nabáda, aby odišli z Írska a presťahovali sa do štátu, a to buď členského štátu, alebo tretieho štátu, v ktorom budú môcť spolu s ich manželskými partnermi viesť spoločný život.
Consequently, the effectiveness of the right of a Union citizen to reside
V dôsledku toho účinnosť práva občana Únie na pobyt v inom členskom štáte, ako je jeho štát pôvodu, vyžaduje, aby sa odvodené právo na pobyt, ktoré
However, for a number of reasons, the approach taken in Akrich cannot have the general scope that the Member States ascribe to it.
Riešenie podľa už citovaného rozsudku Akrich však z viacerých dôvodov nemôže mať všeobecný dosah, ktorý mu členské štáty prisudzujú.
It conflicts with a trend in caselaw, which makes the right of residence conferred by Community legislation on a national of a nonmember country who is the family member of a Union citizen conditional solely on the existence of a ‘family relationship’.
Toto riešenie je v rozpore so súčasným smerovaním judikatúry, ktorá podmieňuje právo na pobyt priznané právnou úpravou Spoločenstva štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je
15 — European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Rome on 4 November 1950.
15 — Európsky dohovor na ochranu ľudských práv a základných slobôd, podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.
16 — Paragraphs 49 to 51.
16 — Už citovaný, body 49 až 51.
VIEW OF MR POIARES MADURO — CASE C-127/08
STANOVISKO GENERÁLNEHO ADVOKÁTA — M. POIARES MADURO — VEC C-127/08 rodinným príslušníkom občana Únie, len samotným konštatovaním existencie „rodinného vzťahu“.
That was the judgment of the Court before 2003.
Tak o tom rozhodol Súdny dvor pred rokom 2003. 17 Tak o tom rozhoduje odvtedy.
18It has inferred from this right of residence conferred directly by Community law solely on the basis of a family relationship that a Member State is unable to adopt measures to expel a non-EU family member of a Union citizen solely on the basis of a failure to comply with legal formalities concerning the control of aliens 19and that the issue of a residence permit to that member serves purely to acknowledge rights already conferred. 20
18Z tohto práva na pobyt, ktoré priamo priznáva právo Spoločenstva iba vzhľadom na rodinný vzťah, vyvodil, že členský štát nemôže prijať opatrenia na odsun rodinného príslušníka občana Únie, ktorý pochádza zo štátu mimo územia Spoločenstva, iba preto, lebo neboli splnené zákonné formality týkajúce sa kontroly cudzincov, 19a preto, lebo vydanie pobytového preukazu uvedenému rodinnému príslušníkovi len potvrdzuje práva, ktoré už boli priznané. 20
Furthermore, in Jia, 21the Court itself explicitly linked the condition of previous lawful residence formulated in Akrich to the specific factual circumstances of the case in the main proceedings, in which a national of a nonmember country who was the spouse of a Union citizen had been residing unlawfully in a Member State and was seeking to evade national immigration legislation illicitly.
Okrem toho samotný Súdny dvor v rozsudku Jia 21výslovne viazal podmienku predchádzajúceho legálneho pobytu, ktorá je formulovaná v rozsudku Akrich, na osobitné skutkové okolnosti veci samej, v ktorej sa štátny príslušník tretieho štátu, ktorý bol manželským partnerom občana Únie, nelegálne zdržiaval v členskom štáte a snažil sa zneužívajúcim spôsobom obísť pôsobnosť vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti prisťahovalectva.
Mr Akrich, who was married to a British national and did not have the right to remain in the United Kingdom, had in fact agreed to be deported to Ireland, where he joined his wife who had installed herself there shortly before, and intended to return to the United Kingdom with his wife by taking advantage of the right of residence conferred by Community law as the spouse of a citizen of the Union who had exercised her right to free movement.
Keďže pán Akrich nemal právo na pobyt v Spojenom kráľovstve, súhlasil so svojím vyhostením do Írska, kde sa začlenil do domácnosti svojej manželky, ktorá sa tam presťahovala o niečo skôr, a mal v úmysle vrátiť sa do Spojeného kráľovstva, dovolávajúc sa práva Spoločenstva na to, aby mohol vstúpiť do tejto krajiny ako manžel občana Únie, ktorý využil právo slobody pohybu.
17 — See MRAX, paragraph 59.18 — See Case C-157/03 Commission v Spain, paragraph 28.19 — See MRAX, paragraphs 73 to 80.20 — See Case C-157/03 Commission v Spain, paragraph 28.21 — Case C-1/05 [2007] ECR I-1.
20 — Pozri rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 28.
Finally, account should be taken of the changes introduced by Directive 2004/38.
Nakoniec je potrebné zohľadniť novú situáciu, ktorú predstavuje smernica 2004/38.
Even if the approach in Akrich had a scope which was not limited to the specific circumstances of the case (abuse of rights), it was adopted under and in pursuance of Regulation No 1612/68.
Aj za predpokladu, že riešenie podľa už citovaného rozsudku Akrich malo dosah, ktorý sa neobmedzoval na osobitné okolnosti prejednávanej veci (zneužitie práva), bolo prijaté za účinnosti a na účely uplatnenia nariadenia č. 1612/68.
As stated in recital 3 in the preamble thereto, Directive 2004/38 seeks not only to codify but also to review the existing legislative instruments in order to ‘strengthen’ the right of free movement and residence of all Union citizens.
Ako sa však uvádza v odôvodnení č. 3 smernice 2004/38, jej cieľom je, aby sa nielen kodifikovali, ale aj preskúmali existujúce legislatívne nástroje, aby sa „posilnilo“ právo všetkých občanov Únie na voľný pohyb a pobyt.
Furthermore, whereas Regulation No 1612/68 concerned, to cite its title, only ‘freedom of movement’ for workers within the Community, Direct- ive 2004/38 relates, in line with the right set out in Article 18 EC, to the right of Union citizens not only to ‘move’ but also to ‘reside’ freely within the territory of the Member States.
Okrem toho, zatiaľ čo nariadenie č. 1612/68 sa podľa svojho názvu týkalo iba „slobody pohybu“ pracovníkov v rámci Spoločenstva, smer -nica 2004/38 sa v súlade s právom stanoveným v článku 18 ES týka práva občanov Únie nielen voľne „sa pohybovať“, ale aj „zdržiavať sa“ v rámci územia členských štátov.
In other words, freedom of movement for workers and the rules adopted pursuant thereto were essentially intended to remove obstacles to mobility for workers.
Inak povedané, sloboda pohybu pracovníkov a právna úprava prijatá na jej uplatňovanie v podstate smerovali k odstráneniu prekážok mobility pracovníkov.
Emphasis was therefore placed on the deterrent effect on leaving or entering a Member State which could be caused by the measures taken by the Member States.
Dôraz sa teda kládol na odstrašujúci účinok, ktorý mohli vyvolať opatrenia prijaté členskými štátmi pri opúšťaní členského štátu alebo pri vstupe do členského štátu.
It is ultimately this view which inspired the ratio decidendi in Akrich.
V konečnom dôsledku sa ratio decidendi citovaného rozsudku Akrich zakladalo na tomto hľadisku.
After pointing out that the scheme of the Community law provisions seeks to secure freedom of movement for workers within the Community, whose exercise must not penalise the migrant worker and his family, the Court in fact inferred from this that where a citizen of the Union, established in a Member State and married to a national of a nonmember country without the right to remain in that Member State, moves to another Member State in order to work there as an employed person, the fact that that person’s spouse has no right under Article 10 of Regulation No 1612/68 to install himself with that person in the other Member State cannot constitute treatment which is less favourable than that which they enjoyed before the Union citizen made use of the opportunities afforded by the Treaty as regards movement of persons and,
Súdny dvor po pripomenutí, že štruktúra ustanovení práva Spoločenstva má za cieľ zabezpečiť slobodu pohybu pracovníkov v Spoločenstve, za ktorej vykonávanie nemožno penalizovať migrujúceho pracovníka a jeho rodinu, z toho totiž vyvodil, že pokiaľ sa občan Únie usadený v členskom štáte, ktorý uzatvoril manželstvo so štátnym príslušníkom tretieho štátu nepožívajúcim právo na pobyt v tomto členskom štáte, premiestni do iného členského štátu, aby tam pracoval ako zamestnanec, skutočnosť, že jeho manželský partner nemá právo podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68 usadiť sa spolu s ním v tomto inom členskom štáte, nemôže predstavovať menej priaznivé zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré by im bolo priznané predtým, než uvedený občan
METOCK AND OTHERS whether they hinder the freedom of a Union citizen to move to another Member State or the freedom to reside in another Member State.
premiestniť sa do iného členského štátu, alebo zdržiavať sa v inom členskom štáte.
Therefore, since Directive 2004/38 must, like Regulation No 1612/68, 23also be interpreted in the light of the fundamental right to respect for family life, it must be concluded that the benefit of the right of residence granted by Directive 2004/38 to nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen cannot be made contingent on the prior lawful residence of those nationals in another Member State.
Keďže smernica 2004/38, rovnako ako nariadenie č. 1612/68, 23 sa má vykladať s ohľadom na základné právo na rešpektovanie rodinného života, je potrebné dospieť k záveru, že právo na pobyt, ktoré štátnym príslušníkom tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, priznáva smer -nica 2004/38, nemožno podmieniť existenciou predchádzajúceho legálneho pobytu uvedených štátnych príslušníkov v inom členkom štáte.
Finally, it hardly needs to be pointed out that the fact that the right of residence conferred by Directive 2004/38 on nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen includes a right of access to the territory of the Community does not mean that that latter right may not be subject to limitations by the Member States.
Nakoniec treba pripomenúť, že hoci právo na pobyt, ktoré smernica 2004/38 priznáva štátnym príslušníkom tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, zahŕňa právo na vstup na územie Spoločenstva, neznamená to, že toto právo nemôže byť predmetom obmedzení zo strany členských štátov.
Those limitations are explicitly provided for.
Tieto obmedzenia sú konkrétne stanovené.
Article 27 of the directive refers to the traditional public policy restriction on the freedom of movement and residence of Union citizens and their family members, irrespective of nationality.
Článok 27 uvedenej smernice pripomína tradičnú výhradu verejného poriadku v súvislosti so slobodou pohybu a pobytu občanov Únie a ich rodinných príslušníkov bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.