natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the circumstances of this case, the mere disclosure of the participation of a physical person, acting in a professional capacity, as the representative of a collective body, at a meeting held with a Community institution, where the personal opinion expressed by that person on that occasion cannot be identified, cannot be regarded as an interference with that person’s private life.
Za okolností prejednávanej veci nemôže byť zverejnenie účasti fyzickej osoby, ktorá koná pri výkone svojich profesijných úloh ako zástupca kolektívnej entity na stretnutí s inštitúciou Spoločenstva, pokiaľ osobný názor vyjadrený touto osobou pri tejto príležitosti nemožno identifikovať, samo osebe považované za zásah do jej súkromia.
A distinction must thus be drawn from the situation which obtained in Österreichischer Rundfunk, where the matter at issue was the gathering and communication by an employer to a public authority of a specific combination of personal data, namely the names of employees and the income received by them.
Prejednávanú vec je teda potrebné odlíšiť od situácie vo veci, ktorá viedla k vydaniu už citovaného rozsudku Österreichischer Rundfunk a i., v ktorej zamestnávateľ zhromažďoval a oznamoval orgánu verejnej moci špecifické kombinácie osobných údajov, a to mená zamestnaných osôb spolu s ich príjmami.
In its judgment in Lindqvist, also relied upon by the Commission, the Court held that an operation consisting of referring to various persons on an internet page and identifying them either by name or by other means, such as their telephone number or information on their working conditions and pastimes, constituted ‘the processing of personal data wholly or partly by automatic means’ within the meaning of Directive 95/46 (Lindqvist, paragraph 27).
V už citovanom rozsudku Lindqvist, na ktorý sa Komisia takisto odvolávala, Súdny dvor dospel k záveru, že úkon spočívajúci v odkaze, na internetovej stránke, na rôzne osoby a v ich identifikácii buď prostredníctvom ich mena, alebo iným spôsobom, napríklad prostredníctvom ich telefónneho čísla alebo informácií o ich pracovných podmienkach a o ich voľnom čase, predstavuje „úplne alebo čiastočne automatické spracovanie osobných údajov“ v zmysle smernice 95/46 (rozsudok Lindqvist, už citovaný, bod 27).
That judgment is not decisive for the present case .
Tento rozsudok nie je pre prejednávanú vec rozhodujúci.
As stated in the previous paragraph, this case falls under Regulation No 1049/2001, and the matter at issue is therefore, in addition to whether a processing of personal data is involved, to determine whether the disclosure of the data in question would undermine the privacy and integrity of the individual.
Ako totiž bolo pripomenuté v predchádzajúcom bode, na prejednávanú vec sa vzťahuje nariadenie č. 1049/2001, a teda popri otázke, či ide o spracovanie osobných údajov, ide aj o určenie toho, či zverejnenie dotknutých údajov porušuje ochranu súkromia a bezúhonnosti jednotlivca.
Nor does the approach of the Court of First Instance contradict the caselaw of the European Court of Human Rights, according to which the right to respect for private life includes the right of the individual to establish and develop relations with others and may extend to professional or business activities (Niemietz v Germany, § 29; Amann v Switzerland, § 65; Rotaru v Romania, § 43, and Peck v United Kingdom, § 57).
Prístup Súdu prvého stupňa nie je v rozpore ani s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej rešpektovanie súkromia zahŕňa právo jednotlivca nadväzovať a rozvíjať vzťahy s jeho blízkymi a môže sa vzťahovať aj na profesijné alebo obchodné činnosti (pozri rozsudky Niemitz proti Nemecku, už citovaný, § 29; Amann proti Švajčiarsku, už citovaný, § 65; Rotaru proti Rumunsku, už citovaný, § 43, a Peck proti Spojenému kráľovstvu, už citovaný, § 57).
Even if one cannot, a priori, exclude the possibility that the concept of private life may cover certain aspects of the professional activity of an individual, that does not mean that any professional activity is wholly and necessarily covered by protection of the right to respect for private life.
Nemožno totiž a priori vylúčiť, že pojem súkromie zahŕňa určité aspekty profesijnej činnosti jednotlivca, to však nemôže znamenať, že akákoľvek profesijná činnosť je úplne a nevyhnutne chránená právom na rešpektovanie súkromia.
In this case, the Court takes the view that the mere participation of a representative of a collective body in a meeting held with a Community institution does not fall within the sphere of that person’s private life, so that the disclosure of minutes revealing his presence at that meeting cannot constitute an interference with his private life.
Súd prvého stupňa sa však domnieva, že za okolností prejednávanej veci účasť zástupcu kolektívnej entity na stretnutí s inštitúciou Spoločenstva sama osebe nepatrí do sféry jeho súkromia, takže zverejnenie zápisnice, ktorá zaznamenáva jeho prítomnosť na uvedenom stretnutí, nemôže predstavovať zásah do jeho súkromia.
Thus, the disclosure of the names in question does not lead to an interference with the private life of the persons who participated in the meeting and would not undermine the protection of their private life and the integrity of their person .
Zverejnenie dotknutých mien teda nevedie k zásahu do súkromia osôb, ktoré sa zúčastnili na stretnutí, a neporušuje ochranu ich súkromia a bezúhonnosti.
The Commission is therefore wrong in its view that the exception under Article 4(1)(b) of Regulation No 1049/2001 had to be applied in this case .
Komisia sa teda nesprávne domnievala, že v prejednávanej veci sa mala uplatniť výnimka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001.
Moreover, the Commission does not claim that, in this case, at the time of the gathering of the data, namely at the meeting of 11 October 1996, it undertook to keep the names of the participants secret, or that the participants requested at that
Komisia okrem toho netvrdí, že sa v prejednávanej veci pri zhromažďovaní údajov, čiže na stretnutí 11. októbra 1996, zaviazala utajiť mená účastníkov alebo že účastníci na stretnutí požiadali, aby Komisia neodhalila ich totožnosť. Až v roku 1999, keď
It was not until 1999, when the Commission requested authorisation to reveal their identity, that certain participants refused to allow their name to be disclosed.
Komisia požiadala o súhlas s odhalením ich totožnosti, niektorí účastníci odmietli zverejnenie svojho mena.
Since in this case the condition under Article 4(1)(b) of Regulation No 1049/2001 that protection of the relevant person’s privacy and integrity must be affected has not been fulfilled, refusal by that person cannot prevent disclosure.
Keďže však podmienka týkajúca sa porušenia ochrany súkromia a bezúhonnosti dotknutej osoby, vyžadovaná článkom 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001, nie je v prejednávanej veci splnená, nesúhlas dotknutej osoby nemôže zabrániť zverejneniu.
Moreover, the Commission has not even attempted to establish that the persons who refused, after the meeting, to allow disclosure of their name had demonstrated that protection of their privacy and integrity would be affected by disclosure.
Komisia sa navyše ani nepokúsila preukázať, že osoby, ktoré po stretnutí nesúhlasili so zverejnením svojho mena, preukázali, že ochrana ich súkromia a bezúhonnosti by bola zverejnením porušená.
It should also be noted in that respect that, in the end, the Commission received refusals from only two of the persons in question, and that it was not able to contact the three other persons in question, whose names it had also not disclosed (see paragraph 35 above).
V tejto súvislosti je tiež potrebné poznamenať, že Komisia nakoniec dostala nesúhlas len od dvoch z dotknutých osôb a že nebola schopná skontaktovať sa s ostatnými tromi dotknutými osobami, ktorých mená tiež nezverejnila (pozri bod 35 vyššie).
The persons who participated in that meeting had no grounds for believing that the opinions expressed in the name of and on behalf of the bodies they represented enjoyed confidential treatment.
Osoby, ktoré sa zúčastnili na stretnutí, sa nemohli domnievať, že na názory vyjadrené v mene a na účet entít, ktoré zastupovali, sa vzťahovalo dôverné zaobchádzanie.
This was a meeting held in the context of proceedings for failure to fulfil obligations.
Treba pripomenúť, že v prejednávanej veci išlo o stretnutie konané v rámci konania o nesplnení povinnosti.
Although, under such proceedings, the applicant may, pursuant to internal Commission rules, choose confidential treatment, there is no provision for such treatment in respect of the other persons participating in the investigations.
Aj keď sťažovateľ sa podľa interných pravidiel Komisie v takom konaní môže rozhodnúť pre dôverné zaobchádzanie, také zaobchádzanie nie je stanovené pre iné osoby, ktoré sa zúčastnili na vyšetrovaní.
Moreover, since the Commission disclosed the minutes, albeit with certain names removed, it clearly took the view that this was not information covered by business secrecy.
Navyše vzhľadom na to, že Komisia zverejnila zápisnicu, aj keď s vynechaním niektorých mien, je jasné, že sa domnievala, že nejde o informácie, na ktoré sa vzťahuje profesijné tajomstvo.
Regulation No 45/2001 does not require the Commission to keep secret the names of persons who communicate opinions or information to it concerning the exercise of its functions.
Nariadenie č. 45/2001 nevyžaduje, aby Komisia utajovala mená osôb, ktoré jej oznamujú názory alebo informácie týkajúce sa výkonu ich funkcií.
As for the Commission’s argument that the applicant has never satisfied the obligation to prove the necessity for transfer, as provided under Article 8(b) of Regulation No 45/2001, it is sufficient to note that, as held in paragraphs 107 and 108 above, where the disclosure gives effect to Article 2 of Regulation No 1049/2001 and does not fall under the exception laid down by Article 4(1)(b) of that regulation, the applicant has no need to prove necessity for the purposes of Article 8(b) of Regulation No 45/2001.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, že žalobkyňa nikdy nesplnila povinnosť preukázať nevyhnutnosť prenosu, stanovenú v článku 8 písm. b) nariadenia č. 45/2001, stačí pripomenúť, ako bolo konštatované v bodoch 107 a 108 vyššie, že pokiaľ k zverejneniu dôjde v rámci uplatňovania článku 2 nariadenia č. 1049/2001 a na toto zverejnenie sa nevzťahuje výnimka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia, žiadateľ nemusí preukazovať nevyhnutnosť v zmysle článku 8 písm. b) nariadenia č. 45/2001.
Therefore, the Commission’s argument that communication of the identity of the participants would not have thrown any additional light on the decision to close the proceedings for failure to fulfil obligations cannot succeed.
Argument Komisie, že oznámenie totožnosti účastníkov by neumožnilo ďalšie objasnenia, pokiaľ ide o jej rozhodnutie ukončiť konanie o nesplnení povinnosti, teda nemôže mať úspech.
The Commission therefore erred in law by holding, in the contested decision, that the applicant had not established either an express and legitimate purpose or any need to obtain the names of the five persons who participated in the meeting and who, after that meeting, objected to communication of their identity to the applicant .
Z toho vyplýva, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia tým, že v napadnutom rozhodnutí konštatovala, že žalobkyňa nepreukázala ani výslovný a legitímny účel, ani potrebu získať mená piatich osôb, ktoré sa zúčastnili na stretnutí a ktoré po tomto stretnutí nesúhlasili s oznámením svojej totožnosti žalobkyni.
It is also necessary to examine the application of the exception under the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001.
Treba ešte preskúmať uplatnenie výnimky vyplývajúcej z článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
The exception concerning protection of the purpose of inspections, investigations and audits
O výnimke týkajúcej sa ochrany účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly
Under the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001, the institutions must refuse access to a document where disclosure would undermine the protection of the purpose of inspections, investigations and audits, unless there is an overriding public interest in disclosure.
Treba pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 inštitúcie odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly, pokiaľ nepreváži verejný záujem o zverejnenie dotknutého dokumentu.
Although, by confusion, the applicant cites in its application Article 4(3) of Regulation No 1049/2001, its application should be interpreted as relying on the third indent of Article 4(2) of that regulation, since it is on that provision that the Commission based, in the alternative, its refusal to grant access to the full minutes .
Hoci žalobkyňa vo svojej žalobe omylom uvádza článok 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, jej žalobu je potrebné vykladať v tom zmysle, že sa odvoláva na článok 4 ods. 2 tretiu zarážku tej istej smernice, keďže práve na základe tohto ustanovenia Komisia subsidiárne odôvodnila svoje odmietnutie sprístupniť úplnú zápisnicu.
In any event, at the hearing, the applicant referred to the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001.
Žalobkyňa sa na pojednávaní v každom prípade odvolávala na článok 4 ods. 2 tretiu zarážku nariadenia č. 1049/2001.
It is for the institution to assess in each individual case whether the documents disclosure of which has been requested actually fall within the exceptions set out in the regulation concerning access to documents.
Je potrebné pripomenúť, že inštitúcia je povinná v každej konkrétnej veci posúdiť, či dokumenty, o ktorých zverejnenie sa žiada, skutočne podliehajú výnimkám vymenovaným v nariadení, ktoré sa týka prístupu k dokumentom.
The document at issue in this case is the minutes of a meeting which took place in the context of proceedings for failure to fulfil obligations.
V prejednávanej veci ide o zápisnicu zo stretnutia, ktoré sa uskutočnilo v rámci konania o nesplnení povinnosti.
However, the fact that the document at issue is linked to proceedings for failure to fulfil obligations, and thus concerns investigations, cannot in itself justify applicant of the exception pleaded (see, to that effect, Bavarian Lager v Commission, paragraph 41).
Okolnosť, že dotknutý dokument súvisí s konaním o nesplnení povinnosti, a teda sa týka vyšetrovania, však nemôže sama osebe odôvodniť uplatnenie uvádzanej výnimky (pozri v tomto zmysle už citovaný rozsudok Bavarian Lager/Komisia, bod 41).
As stated above, any exception to the right of access to documents under Regulation No 1049/2001 must be interpreted and applied strictly (Case T-20/99 Denkavit Nederland v Commission [2000] ECR II-3011, paragraph 45).
Ako už totiž bolo pripomenuté vyššie, každá výnimka z práva na prístup k dokumentom inštitúcií vyplývajúca z nariadenia č. 1049/2001 sa musí vykladať a uplatňovať striktne (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. septembra 2000, Denkavit Nederland/Komisia, T-20/99, Zb. s. II-3011, bod 45).
In that respect, it should be remembered that the Commission’s investigations were already over at the time the contested decision was adopted, on 18 March 2004.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vyšetrovanie vykonávané Komisiou už bolo v čase prijatia napadnutého rozhodnutia, čiže 18. marca 2004, ukončené.
Indeed, it had already closed the infringement proceedings against the United Kingdom without taking any further action on 10 December 1997.
Komisia už totiž 10. decembra 1997 odložila konanie o porušení povinnosti proti Spojenému kráľovstvu.
It thus needs to be examined in this case whether the document concerning investigations was covered by the exception under the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001, whereas the investigation was complete and infringement proceedings closed for more than six years.
V prejednávanej veci teda treba overiť, či sa na dokument súvisiaci s vyšetrovaním vzťahovala výnimka uvedená v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, hoci vyšetrovanie bolo ukončené a konanie o porušení povinnosti odložené už viac než šesť rokov.
The Court of First Instance has already had occasion to hold that the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001, which is designed to protect ‘the purpose of inspections, investigations and audits’, applies only where disclosure of the documents in question risks jeopardising the completion of the inspections, investigations or audits (Franchet and Byk, paragraph 109).
Súd prvého stupňa už mal príležitosť konštatovať, že článok 4 ods. 2 tretia zarážka nariadenia č. 1049/2001, ktorého cieľom je ochrana „účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly“, sa uplatní len vtedy, ak sprístupnenie predmetných dokumentov môže ohroziť dovŕšenie inšpekcie, vyšetrovania alebo kontroly (rozsudok Franchet a Byk/Komisia, už citovaný, bod 109).
It should be noted that that exception, from the way in which it is formulated, is designed not to protect investigations as such but the purpose of those investigations, which, as is shown in the judgment in Bavarian Lager v Commission (paragraph 46), consists, in the case of proceedings for failure to fulfil obligations, in causing the Member State concerned to comply with Community law.
V tomto ohľade treba uviesť, že cieľom tejto výnimky, ako vyplýva z jej znenia, nie je ochrana vyšetrovania ako takého, ale jeho účelu, ktorý, ako vyplýva z už citovaného rozsudku Bavarian Lager/Komisia (bod 46), spočíva v prípade konania o nesplnení povinnosti v donútení dotknutého členského štátu dosiahnuť súlad s právom Spoločenstva.
In this case, the Commission had already closed the infringement proceedings against the United Kingdom on 10 December 1997, since the latter had amended the legislation at issue and the purpose of the investigations had thus been achieved.
V prejednávanej veci však Komisia už 10. decembra 1997 odložila konanie o porušení povinnosti proti Spojenému kráľovstvu, pretože tento štát zmenil dotknuté právne predpisy, a teda došlo k dosiahnutiu účelu vyšetrovania.
Thus, at the time the contested decision was adopted, no investigation whose purpose could have been jeopardised by disclosure of the minutes containing the names of certain representatives of bodies which participated in the meeting of 11 October 1996 was in progress, with the result that the exception under the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001 cannot be applied in this case .
V čase prijatia napadnutého rozhodnutia teda neprebiehalo nijaké vyšetrovanie, ktorého účel by mohol byť ohrozený zverejnením zápisnice obsahujúcej mená niektorých zástupcov entít, ktorí sa zúčastnili na stretnutí 11. októbra 1996, čiže výnimka vychádzajúca z článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 nemôže byť v prejednávanej veci uplatnená.
In order to justify its refusal to disclose the whole of the minutes in question, the Commission further argues that, if the names of persons who have supplied information to the Commission could be disclosed against their wishes, the
Na odôvodnenie svojho odmietnutia zverejniť dotknutú zápisnicu v plnom rozsahu Komisia ešte uvádza, že pokiaľ by mená osôb, ktoré poskytli Komisii informácie, mohli byť zverejnené proti ich vôli, Komisia by sa pripravila o vzácny zdroj infor-
BAVARIAN LAGER v COMMISSION
BAVARIAN LAGER/KOMISIA mácií, čo by mohlo ohroziť jej schopnosť viesť vyšetrovania údajných porušení právnych predpisov Spoločenstva.
In that regard it should be noted that, according to consistent case-law, the assessment required for processing an application for access to documents must be of a concrete nature.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musí mať preskúmanie na účely spracovania žiadosti o prístup k dokumentom konkrétnu povahu.
First, the mere fact that a document concerns an interest protected by an exception is not sufficient to justify that exception being applied (see, to that effect, Denkavit Nederland, paragraph 45).
Na jednej strane totiž len samotná okolnosť, že sa dokument týka záujmu chráneného výnimkou, nepostačuje na odôvodnenie jej uplatnenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Denkavit Nederland/Komisia, už citovaný, bod 45).
Thus, whilst it must be acknowledged that the need to preserve the anonymity of persons providing the Commission with information on possible infringements of Community law constitutes a legitimate objective capable of justifying the Commission in not granting complete, or even partial, access to certain documents, the fact remains that, in this case, the Commission ruled in the abstract on the effect which disclosure of the document concerned with names might have on its investigative activity, without demonstrating to a sufficient legal standard that disclosure of that document would actually and specifically undermine protection of the purposes of investigations.
Hoci je teda potrebné pripustiť, že potreba zachovať anonymitu osôb, ktoré Komisii poskytujú informácie o prípadných porušeniach práva Spoločenstva, predstavuje legitímny cieľ spôsobilý odôvodniť to, že Komisia neposkytne úplný alebo ani čiastočný prístup k niektorým dokumentom, nič to nemení na tom, že Komisia v prejednávanej veci in abstracto rozhodla o porušení, ktoré by mohlo zverejnenie dotknutého dokumentu s menami spôsobiť, pokiaľ ide o jej vyšetrovanie, bez toho, aby z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že zverejnenie tohto dokumentu konkrétne a skutočne porušilo ochranu účelu vyšetrovania.
Moreover, as stated above, the procedure for failure to fulfil obligations does not provide for confidential treatment for persons who participated in the investigations,
Okrem toho, ako bolo konštatované vyššie, konanie o nesplnení povinnosti s výnimkou sťažovateľa nestanovuje dôverné zaobchádzanie pre osoby, ktoré sa
2007 — CASE T-194/04 save for the complainant.
2007 — VEC T-194/04 zúčastnili na vyšetrovaní.
It appears that, if the Commission disclosed the minutes in question without the names of persons who had not given authorisation for their names to be disclosed, that is because it considered, in principle, that disclosure of that document did not fall within the exception under the third indent of Article 4(2) of Regulation No 1049/2001.
Je zrejmé, že ak Komisia zverejnila dotknutú zápisnicu bez mien osôb, ktoré nedali súhlas na ich zverejnenie, domnievala sa, že na zverejnenie tohto dokumentu sa v zásade nevzťahuje výnimka stanovená v článku 4 ods. 2 druhej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
In that respect, the Commission’s reference during the hearing to Case 145/83 Adams v Commission [1985] ECR 3539 concerning the confidentiality of information covered by business secrecy is not relevant .
V tejto súvislosti odkaz Komisie, urobený na pojednávaní, na rozsudok Súdneho dvora zo 7. novembra 1985, Adams/Komisia (145/83, Zb. s.
That case concerned an informer who had denounced anticompetitive practices of his employer and whose identity the Commission had to keep secret.
3539), týkajúci sa dôvernosti informácií, na ktoré sa vzťahovalo profesijné tajomstvo, nie je relevantný.
That informer had specifically asked it not to reveal his identity from the beginning of the proceedings.
Tento informátor však Komisiu už na začiatku konania osobitne požiadal, aby neodhalila jeho totožnosť.
In this case, however, as stated above, the Commission has not shown that, at the time they participated in the meeting in question, the persons concerned had reasonable grounds for believing that they enjoyed confidential treatment of any kind, or that they had asked the Commission not to reveal their identity.
V prejednávanej veci však, ako bolo uvedené vyššie, Komisia nepreukázala, že by dotknuté osoby pri svojej účasti na predmetnom stretnutí mohli vychádzať z toho, že sa na nich vzťahuje nejaké dôverné zaobchádzanie, alebo že by boli požiadali, aby Komisia neodhalila ich totožnosť.