natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, producers established outside Germany use considerably more nonreusable packaging than German producers.
Výrobcovia so sídlom mimo územia Nemecka však používajú jednorazové obaly oveľa viac ako nemeckí výrobcovia.
Those measures are therefore such as to hinder the marketing of water from other Member States.
Vnútroštátna právna úprava je teda nevyhnutná na dosiahnutie sledovaných cieľov.
Directive 94/62/EC of the European Parliament and the Council of 20 December 1994 on packaging and packaging waste (OJ 1994 L 365, p. 10).
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov (Ú. v. ES L 365, s. 10).
However, the legislation, which makes the establishment of a deposit and return system dependent on a reuse rate, must still be proportionate.
Napriek tomu táto právna úprava, ktorá robí zavedenie systému individuálneho zálohovania a preberania závislým na podiele opätovného použitia obalov, musí ostať primeraná.
That is the case, said the Court, only if there is a reasonable transitional period to adapt, which thus ensures that every producer or distributor concerned can actually participate in an operational system.
Podľa Súdneho dvora je tomu tak len v prípade, ak je stanovené primerané prechodné obdobie na prispôsobenie, ktoré takto zaručuje, že sa každý dotknutý výrobca alebo predajca bude môcť efektívne zúčastňovať na funkčnom systéme.
In Case C-309/02 the Court held that it was for the national court to assess whether that requirement was satisfied.
Vo veci C-309/02 Súdny dvor rozhodol, že je vecou vnútroštátneho súdu, aby rozhodol, či je táto požiadavka splnená.
In Case C-463/01, in the case of mineral water which must be bottled at source, the Court held that the national legislation did not comply with the principle of proportionality, since the transition period allowed by the authorities was only six months.
V rozsudku C-463/01, pokiaľ ide o minerálne vody plnené do fliaš pri zdroji, Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava nie je v súlade zo zásadou primeranosti, keďže prechodná lehota poskytnutá orgánmi je iba 6 mesiacov.
In the area of freedom of movement for workers, four cases submitted to the Court by way of preliminary reference merit special mention.
V oblasti voľného pohybu pracovníkov si zasluhujú osobitnú pozornosť štyri veci predložené Súdnemu dvoru v rámci konaní o prejudiciálnych otázkach.
The first, Case C-138/02 Collins [2004] ECR I-2703, was a reference in a dispute before a tribunal in the United Kingdom.
Prvá z nich, vec Collins (rozsudok z 23. marca 2004, C-138/02, Zb. s. I-2703), sa týka sporu prejednávaného na súde v Spojenom kráľovstve.
In that Member State, the grant of a ‘jobseeker’s allowance’ to persons seeking employment is subject to a condition of habitual residence or to the condition that the person is a worker for the purposes of Regulation No 1612/68 5 or a person with a right to reside in the United Kingdom pursuant to Directive 68/360.
V tomto členskom štáte udelenie „príspevku na hľadanie zamestnania“ uchádzačom o zamestnanie je viazané na podmienku obvyklého pobytu alebo postavenia pracovníka v zmysle nariadenia č. 1612/685, alebo práva pobytu v Spojenom kráľovstve v súlade so smernicou 68/360.
Brian Francis Collins was born in the United States and has dual American and Irish nationality.
Brian Francis Collins, narodený v Spojených štátoch, má dvojité občianstvo, americké a írske.
Having spent one semester in the United Kingdom in 1978 as part of his university studies and having worked for 10 months in 1980 and 1981 on a part-time and casual basis in bars and the sales sector, he returned to the United Kingdom in 1998 for the purpose of seeking employment.
Potom, čo sa zdržiaval v Spojenom kráľovstve počas jedného semestra roku 1978 v rámci svojho univerzitného štúdia a neskôr počas desiatich mesiacov v rokoch 1980 a 1981, počas ktorých príležitostne pracoval v baroch a v odvetví predaja, sa tam vrátil roku 1998 s cieľom nájsť si zamestnanie.
He applied for a jobseeker’s allowance but was refused on the grounds that he was not habitually resident in the United Kingdom and was not a worker for the purposes of Regulation No 1612/68 or entitled to reside in that State pursuant to Directive 68/360.
Požiadal o príspevok na hľadanie zamestnania, ktorý mu bol zamietnutý z dôvodu, že nemal obvyklé bydlisko v Spojenom kráľovstve a z dôvodu, že nebol pracovníkom v zmysle nariadenia č. 1612/68 a ani nemal právo pobytu v uvedenom štáte v zmysle smernice 68/3606.
6 Three questions were referred to the Court for a preliminary ruling in this connection, the first two of which concerned respectively the regulation and the directive, while the third, phrased in an open manner, asked whether there might be some provision or principle of Community law capable of assisting the applicant in his claim.
V tejto súvislosti boli Súdnemu dvoru položené tri prejudiciálne otázky: prvé dve sa týkali uvedeného nariadenia a smernice a tretia bola otvorenou otázkou, ktorá sa týkala prípadnej existencie ustanovenia alebo smernice práva Spoločenstva, ktoré by bolo možné použiť na podporu nárokov dotknutej osoby.
On the question whether Mr Collins was a worker within the terms of Regulation No 1612/68, the Court took the view that, as 17 years had elapsed since he had last been engaged in an occupational activity in the United Kingdom, Mr Collins did not have a sufficiently close connection with the employment market in that Member State.
Čo sa týka kvalifikácie pracovníka v zmysle nariadenia č. 1612/68, Súdny dvor sa domnieva, že vzhľadom na sedemnásť rokov, ktoré uplynuli od poslednej pracovnej činnosti v Spojenom kráľovstve, neexistuje dostatočne úzka naviazanosť na pracovný trh v tomto členskom štáte. Situácia pána Collins je porovnateľná so situáciou osôb, ktoré si hľadajú svoje prvé zamestnanie.
Regulation (EEC) No 1612/68 of the Council of 15 October 1968 on freedom of movement for workers within the Community (OJ, English Special Edition 1968(II), p. 475).
Nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES 1968, L 257, s. 2).
Council Directive 68/360/EEC of 15 October 1968 on the abolition of restrictions on movement and residence within the Community for workers of Member States and their families (OJ, English Special Edition 1968(II), p. 485).
Smernica Rady 68/360/EHS z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu a pobytu pracovníkov členských štátov a ich rodín v rámci spoločenstva (Ú. v. ES 1968, L 257, s. 13).
Court of Justice situation of Mr Collins, the Court ruled, was comparable to that of any person seeking his first employment.
Súdny dvor v akom sa tento pojem týka osôb, ktoré už vstúpili na pracovný trh.
However, as Regulation No 1612/68 does not use the concept of ‘worker’ in a uniform manner, the Court stated that it was for the national tribunal to determine whether it was in fact to that meaning that the United Kingdom legislation was referring.
Vzhľadom na to, že nariadenie č. 1612/68 však nepoužíva pojem „pracovník“ rovnakým spôsobom, Súdny dvor vyzýva vnútroštátny súd, aby preveril, či zákon Spojeného kráľovstva skutočne na tento pojem odkazuje v uvedenom význame.
With regard to Directive 68/360, the Court first pointed out that the Treaty itself confers a right of residence, which may be limited in time, on nationals of Member States who are seeking employment in other Member States.
Pokiaľ ide o smernicu 68/360, Súdny dvor predovšetkým pripomína, že samotná Zmluva priznáva štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí si hľadajú zamestnanie na území ostatných členských štátov, právo pobytu s možným časovým obmedzením.
The right to reside in a Member State which Directive 68/360 confers is reserved for nationals who are already employed in that Member State.
Právo pobytu v členskom štáte priznané smernicou 68/360 je vyhradené štátnym príslušníkom, ktorí sú už v tomto členskom štáte zamestnaní.
Mr Collins was not in that position and he could therefore not rely on that directive.
Keďže toto nie je prípad pána Collins, nemôže sa odvolávať na uvedenú smernicu.
The Court concluded by examining the United Kingdom legislation in the light of the fundamental principle of equal treatment.
Súdny dvor napokon posudzuje právnu úpravu Spojeného kráľovstva z pohľadu základnej zásady rovnakého zaobchádzania.
Nationals of one Member State who are seeking employment in another Member State come in that regard, the Court held, within the scope of application of Article 48 of the EC Treaty and are thus entitled to benefit from the right to equal treatment set out in Article 48(2).
Štátni príslušníci členského štátu, ktorí si hľadajú zamestnanie v inom členskom štáte, spadajú v tomto ohľade podľa Súdneho dvora do rozsahu pôsobnosti článku 48 Zmluvy, a teda majú právo na rovnaké zaobchádzanie podľa odseku 2 uvedeného ustanovenia.
However, does that right to equal treatment extend to benefits of a financial nature such as the jobseeker’s allowance?
Vzťahuje sa však toto právo na rovnaké zaobchádzanie aj na dávky finančnej povahy, ako je príspevok na hľadanie zamestnania?
In principle the answer must be in the negative in the light of the case-law previously cited of the Court, which states that equality of treatment in regard to social and financial benefits applies only to persons who have already entered the employment market, while others specifically benefit from it only as regards access to employment.
Odpoveď je a priori záporná vzhľadom na citovanú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej platí rovnaké zaobchádzanie v oblasti sociálnych a daňových výhod len pre osoby, ktoré už vstúpili na pracovný trh, pričom na ostatné osoby sa táto zásada vzťahuje len v prístupe k zamestnaniu.
The Court considered, however, that, in view of the establishment of citizenship of the Union and the interpretation in the case-law of the right to equal treatment enjoyed by citizens of the Union, it was no longer possible to exclude from the scope of Article 48(2) of the EC Treaty, which is an expression of equal treatment, a benefit of a financial nature intended to facilitate access to employment in the labour market of a Member State.
Súdny dvor sa však domnieva, že vzhľadom na zavedenie občianstva Únie a súdny výklad práva na rovnaké zaobchádzanie, ktoré majú občania Únie, nie je ďalej možné vylučovať z rozsahu pôsobnosti článku 48 ods. 2 Zmluvy, ktorý je vyjadrením rovnakého zaobchádzania, dávky finančnej povahy určené na uľahčenie prístupu k zamestnaniu na pracovnom trhu členského štátu.
In the present case, the residence condition imposed by the United Kingdom legislation was likely to be more easily satisfied by United Kingdom nationals.
V danom prípade podmienka pobytu požadovaná britským zákonom môže byť ľahšie splnená štátnymi príslušníkmi Spojeného kráľovstva.
It could be justified only if it was based on objective considerations that were independent of the nationality of the persons concerned and proportionate to the legitimate aim of the national law.
Mohla by byť odôvodnená len vtedy, ak by bola založená na objektívnych dôvodoch nezávislých na štátnej príslušnosti dotknutých osôb a primeraných cieľu legitímne sledovanému vnútroštátnym právom.
It was, the Court pointed out, legitimate for the national legislature to wish to ensure that there was a genuine link between an applicant for the allowance and the employment market, in particular by establishing that the person concerned was, for a reasonable period, in fact genuinely seeking work.
Avšak, ako pripomína Súdny dvor, je legitímne, že vnútroštátna legislatíva chce zabezpečiť existenciu skutočného vzťahu medzi žiadateľom o dávku a pracovným trhom najmä zistením, že dotknutá osoba primeranú dobu skutočne a účinne hľadala zamestnanie.
However, if it is to be proportionate, a period of residence required for that purpose may not exceed what is necessary in order to enable the national authorities to be satisfied that the person concerned is genuinely seeking work.
Aby však bola primeraná, nesmie doba pobytu požadovaná za týmto účelom presiahnuť dobu, ktorá je nevyhnutná k tomu, aby sa vnútroštátne orgány mohli ubezpečiť, že dotknutá osoba si skutočne hľadá zamestnanie.
The second case, Case C-456/02 Trojani (judgment of 7 September 2004, not yet published in the ECR), involved a destitute French national who had been given
Druhá vec Trojani (rozsudok zo 7. septembra 2004, C-456/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) sa týkala francúzskeho štátneho príslušníka, ktorý sa ocitol bez prostriedkov, a bol prijatý do ubytovne Armády spásy v Bruseli, kde za ubytovanie a malé vreckové vykonával rôzne práce v rozsahu približne 30 hodín týždenne v rámci individuálneho programu znovuzačlenenia.
Proceedings accommodation in a Salvation Army hostel in Brussels where, in return for his board and lodging and a small amount of pocket money, he performed a variety of jobs for about 30 hours per week as part of a personal socio-occupational reintegration programme.
Čo sa týka práva na pobyt ako pracovníka, Súdny dvor predovšetkým pripomína význam pojmu „pracovník“ na úrovni Spoločenstva.
The question which arose was whether he could claim a right of residence as a worker, a selfemployed worker or a person providing or receiving services within the terms of Articles 39 EC, 43 EC and 49 EC respectively.
Charakteristika pracovnoprávneho vzťahu spočíva v okolnosti, že jedna osoba vykonáva činnosti v určitom čase v prospech inej osoby a pod jej vedením, za čo dostáva odmenu.
If not, could he benefit from that right by direct application of Article 18 EC in his capacity merely as a citizen of the Union?
Právna povaha sui generis zamestnaneckého vzťahu podľa vnútroštátneho práva, vyššia či nižšia produktivita dotknutej osoby, pôvod zdrojov, z ktorých je vyplácaná odmena alebo aj obmedzená výška tejto odmeny, nemajú v tomto ohľade žiaden dopad.
It was in fact in respect of the right of residence that the Tribunal du travail de Bruxelles (Labour Court, Brussels) questioned the Court, even though the case had been brought before it following the refusal by the Centre public d’aide sociale de Bruxelles (CPAS) to grant Mr Trojani the minimum subsistence allowance (‘minimex’).
Súdny dvor v danom prípade uvádza, že základné náležitosti každého plateného pracovnoprávneho vzťahu, totiž vzťah podriadenosti a výplata odmeny, sú splnené: naturálne a peňažné plnenia, ktoré Armáda spásy vyplácala dotknutej osobe predstavujú protihodnotu za činnosti ňou vykonávané v prospech a pod vedením tejto ubytovne.
On the issue of the right of residence as a worker, the Court first pointed out the Community scope of the concept of ‘worker’.
Ostáva však určiť, či tieto plnenia majú skutočný a účinný charakter, či naopak vykonávané práce nie sú natoľko obmedzené, že sú čisto okrajové a vedľajšie, čo by vylúčilo, že by mohlo ísť o pracovníka.
The essential feature of an employment relationship is that for a certain period of time a person performs services for and under the direction of another person in return for which he receives remuneration. Neither the sui generis nature of the employment relationship under national law, nor the level of productivity of the person concerned, the origin of the funds from which the remuneration is paid or the limited amount of that remuneration can have any consequence in that regard.
Súdny dvor v tomto ohľade prenecháva vnútroštátnemu súdu posúdenie tohto skutočného a účinného charakteru, avšak dáva mu určité odporúčania: ide najmä o preskúmanie či vykonávané činnosti môžu byť považované za činnosti zodpovedajúce obvyklým činnostiam na pracovnom trhu s ohľadom na štatút a bežné postupy tejto ubytovne, na obsah programu spoločenského znovuzačlenenia, ako aj na charakter a podrobnosti výkonu činnosti.
The Court found that, in this case, the constituent elements of any paid employment relationship, that is to say, the relationship of subordination and payment of remuneration, were present: the benefits in kind and in cash which the Salvation Army provided for Mr Trojani constituted the consideration for the services which he performed for and under the direction of the hostel.
Súdny dvor okrem toho nepripúšťa použiteľnosť ustanovení o práve usadiť sa, nakoľko v danom prípade je preukázaná existencia pracovnej činnosti za odmenu, ako aj ustanovení o voľnom poskytovaní služieb, ktoré vylučujú činnosti vykonávané trvalo alebo prinajmenšom bez predpokladaného časového ohraničenia.
However, it remained to be determined whether those services were real and genuine or whether, on the contrary, they were on such a small scale as to be regarded as purely marginal and ancillary, with the result that the person concerned could not be classified as a worker.
Pokiaľ ide o právo pobytu občanov Únie podľa článku 18 ES, Súdny dvor pripomína priamy účinok tohto ustanovenia, ale hneď upresňuje, že právo sa ho dovolávať nie je nepodmienené: môže podliehať obmedzeniam a podmienkam, aké stanovuje článok 1 smernice 90/364 7, ktorý umožňuje členským štátom odoprieť právo na pobyt občanom Únie bez dostatočných prostriedkov.
In that connection the Court left it to the national court to determine whether those services were real and genuine.
Tieto obmedzenia a podmienky sa musia používať v súlade s dodržiavaním práva Spoločenstva a najmä so zásadou primeranosti.
It did, however, provide some guidelines: the national court had, in particular, to ascertain whether the services performed were capable of being treated as forming part of the normal labour market, regard being had to the status and practices of the hostel, the content of the social reintegration programme, and the nature and details of performance of the services.
V danom prípade Súdny dvor uvádza, že nedostatok prostriedkov donútil dotknutú osobu žiadať o minimex, čo odôvodňuje použitie smernice 90/364, a vylučuje, aby sa mohol dovolávať článku 18 ES.
The Court likewise ruled out the applicability of the provisions on the freedom to provide services, which exclude any activity carried out on a permanent basis or, at least, without a foreseeable limit to its duration.
Z vlastného podnetu tiež upresňuje, že pokiaľ ide o dávku sociálnej pomoci, akou je minimex, dotknutá osoba sa môže odvolávať na článok 12 ES, aby dosiahla rovnaké zaobchádzanie, aké je vyhradené vnútroštátnym príslušníkom.
With regard to the right of residence of citizens of the Union under Article 18 EC, the Court pointed out that this provision is directly effective but stated immediately that the right to rely on it is not unconditional: it may be subject to limitations and conditions, including Article 1 of Directive 90/364, 7 which allows Member States to refuse a right of residence to citizens of the Union who do not have sufficient resources.
Tretia vec Baldinger (rozsudok zo 16. septembra 2004, C-386/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) sa týkala uplatňovania rakúskeho zákona o odškodnení vojnových zajatcov prijatého roku 2000, ktorý stanovuje poskytovanie mesačného finančného príspevku bývalým vojnovým zajatcom, ktorý je však viazaný na podmienku rakúskej štátnej príslušnosti. Súdnemu dvoru bola položená prejudiciálna otázka týkajúca sa súladu takejto právnej úpravy s ustanoveniami v oblasti voľného pohybu pracovníkov.
In this case, the allowance in question had been refused to a former Austrian national who had been a prisoner of war in the USSR from 1945 to 1947, but who had acquired Swedish nationality in 1967, at the same time forfeiting his Austrian nationality.
Súdny dvor príslušníkovi, ktorý bol vojnovým zajatcom v ZSSR v rokoch 1945 – 1947, ale tým, že roku 1967 získal švédsku štátnu príslušnosť, stratil rakúsku štátnu príslušnosť.
The Court successively examined the legislation in question in the light of Regulation No
Súdny dvor posudzuje predmetnú právnu úpravu postupne z pohľadu nariadenia č. 1408/718
Regulation No 1612/68 9 and Article 39(2) EC.
, nariadenia č. 1612/689 a článku 39 ods. 2 ES.
With regard to Regulation No 1408/71, the Court stated that an allowance of this kind was excluded from its scope as it was covered by Article 4(4), which provides that the regulation does not apply to ‘benefit schemes for victims of war or its consequences’.
Čo sa týka nariadenia č. 1408/71 Súdny dvor poznamenáva, že takýto príspevok je vylúčený z jeho pôsobnosti, pretože sa na neho vzťahuje jeho článok 4 ods. 4, podľa ktorého sa uvedené nariadenie nevzťahuje „na systémy dávok obetiam vojny a jej dôsledkov“.
The Court found that the allowance in question was provided to former prisoners of war who proved that they had undergone a long period of captivity, in testimony of national gratitude for the hardships which they had endured and was thus paid as a quid pro quo for the service which they had rendered to their country.
Súdny dvor totiž konštatuje, že predmetný príspevok je poskytovaný bývalým vojnovým zajatcom, ktorí preukážu dlhodobejšie zajatie, ako dôkaz národnej vďaky za podstúpené skúšky, a je vyplácaný ako kompenzácia za služby preukázané vlasti.
The Court reasoned along identical lines in regard to Regulation No 1612/68: an allowance of the kind in issue in the case was excluded from the scope of that regulation as it also did not come within the category of advantages granted to national workers principally because of their status as workers or national residents and, as a result, did not fulfil the essential characteristics of the ‘social advantages’ referred to in Article 7(2) of Regulation No 1612/68.
Súdny dvor uvádza rovnaké dôvody aj z pohľadu nariadenia č. 1612/68: takýto príspevok je vylúčený z jeho rozsahu pôsobnosti, pretože nespadá medzi výhody poskytnuté vnútroštátnemu pracovníkovi hlavne z dôvodu jeho postavenia ako pracovníka alebo rezidenta na vnútroštátnom území a z tohto dôvodu nezodpovedá základným charakteristikám „sociálnych výhod“ upravených v článku 7 ods. 2 uvedeného nariadenia.
The Court finally reached the same conclusion with regard to Article 39(2) EC, which covers conditions of employment, remuneration and other working conditions.
Súdny dvor napokon robí rovnaký záver v prípade článku 39 ods. 2 ES, ktorý upravuje podmienky zamestnania, odmeňovania a ďalšie podmienky práce.
That provision, the Court ruled, could not cover compensatory allowances linked to service
Štvrtá vec Merida (rozsudok zo 16. septembra 2004, C-400/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke) mala svoj pôvod v spore prerokovávanom na nemeckom súde.
Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to selfemployed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EC) No 118/97 of 2 December 1996 (OJ 1997 L 28, p. 1).
Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES 1997, L 28, s. 1).
Apart from Article 39 EC, the Court, in order to reply to the question submitted, referred to the prohibition of discrimination set out in Article 7(4) of Regulation No 1612/68. 10 After pointing out that, unless it was objectively justified and proportionate to its aim, a provision of national law was indirectly discriminatory if it was intrinsically liable to affect migrant workers more than national workers and if there was a consequent risk that it would place the former at a particular disadvantage, the Court went on to hold that, in the case before it, the notional deduction of German wage tax in order to determine the basis of assessment of the interim allowance placed frontier workers such as Mr Merida at a disadvantage.
Súdny dvor pripomína, že ustanovenie vnútroštátneho práva, ak nie je objektívne odôvodnené a primerané sledovanému cieľu, je nepriamo diskriminačné, pokiaľ môže mať svojou povahou väčší dopad na migrujúcich pracovníkov ako na pracovníkov daného štátu, následkom čoho znevýhodní týchto migrujúcich pracovníkov, a konštatuje, že v danom prípade skutočnosť odpočítania odhadovanej nemeckej dane zo mzdy pri určení vymeriavacieho základu dočasného príspevku znevýhodňuje cezhraničných pracovníkov, akým je pán Merida.