natgillin/translations-raw huggingface dataset:
What is laid down in relation to the limit values applies all the more with regard to the alert thresholds, in respect of which, moreover, Article 2 — which defines the various terms used in the dir -ective — provides that ‘immediate steps shall be taken by the Member States as laid down in this Directive’.
To, čo je uvedené v prípade limitných hodnôt, platí a fortiori pre výstražné prahy, v súvislosti s ktorými článok 2 uvedenej smernice definujúci jednotlivé pojmy, ktoré sa v nej používajú uvádza, že členské štáty „musia zaviesť priame [zaviesť okamžite — neoficiálny preklad] opatrenia… tak, ako je to ustanovené v tejto smernici“.
In addition, the Court has consistently held that individuals are entitled, as against public bodies, to rely on the provisions of a directive which are unconditional and sufficiently precise (see, to that effect, Case 148/78 Ratti [1979] ECR 1629, paragraph 20).
Okrem toho podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa jednotlivci môžu dovolávať proti orgánom verejnej moci bezpodmienečných a dostatočne presných ustanovení smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 1979, Ratti, 148/78, Zb. s. 1629, bod 20).
It is for the competent national authorities and courts to interpret national
Vnútroštátnym orgánom a súdom prináleží v rozsahu, v akom je to možné,
JANECEK law, as far as possible, in a way that is compatible with the purpose of that dir -ective (see, to that effect, Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8).
JANECEK vykladať ustanovenia vnútroštátneho práva v zmysle, ktorý je v súlade s cieľmi tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 1990, Marleasing, C-106/89, Zb. s. I-4135, bod 8).
Where such an interpretation is not possible, they must disapply the rules of national law which are incompatible with the directive concerned.
V prípade, že takýto výklad nie je možný, prináleží im odchýliť sa od pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré nie sú v súlade s uvedenou smernicou.
As the Court of Justice has noted on numerous occasions, it is incompatible with the binding effect which Article 249 EC ascribes to a directive to exclude, in principle, the possibility of the obligation imposed by that directive being relied on by persons concerned.
Ako to Súdny dvor niekoľkokrát pripomenul, zásadné vylúčenie toho, aby sa povinností, ktoré smernica stanovuje, mohli dovolávať dotknuté osoby, by nebolo v súlade s kogentným charakterom, ktorý článok 249 ES smernici priznáva.
That consideration applies particularly in respect of a directive which is intended to control and reduce atmospheric pollution and which is designed, therefore, to protect public health.
Toto konštatovanie platí osobitne v súvislosti so smernicou, ktorej cieľom je kontrola, ako aj zníženie znečistenia vzduchu, a preto sa zameriava na ochranu verejného zdravia.
Thus, the Court has held that, whenever the failure to observe the measures required by the directives which relate to air quality and drinking water, and which are designed to protect public health, could endanger human health, the persons concerned must be in a position to rely on the mandatory rules included in those directives (see Case C-361/88 Commission v Germany; Case C-59/89 Commission v Germany; and Case C-58/89 Commission v Germany).
Súdny dvor preto rozhodol, že vo všetkých prípadoch, keď nedodržanie opatrení požadovaných smernicami o kvalite ovzdušia a pitnej vody, ktoré majú za cieľ ochranu verejného zdravia môže ohroziť zdravie osôb, musia mať tieto osoby možnosť dovolať sa kogentných pravidiel, ktoré uvedené smernice obsahujú (pozri rozsudky z 30. mája 1991, Komisia/Nemecko, C-361/88, už citovaný, a Komisia/Nemecko, C-59/89, už citovaný, ako aj zo 17. októbra 1991, Komisia/Nemecko, už citovaný).
It follows from the foregoing that the natural or legal persons directly concerned by a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded must be in a position to require the competent authorities to draw up an action plan where such a risk exists, if necessary by bringing an action before the competent courts.
Z uvedeného vyplýva, že fyzické alebo právnické osoby, ktorých sa riziko prekročenia limitných hodnôt alebo výstražných prahov priamo týka, musia mať možnosť vymôcť od príslušných orgánov, a to prípadne aj prostredníctvom žaloby na príslušnom súde, aby bol akčný plán vypracovaný, ak existuje takéto riziko.
The fact that those persons may have other courses of action available to them — in particular, the power to require that the competent authorities lay down specific measures to reduce pollution, which, as indicated by the referring court, is provided for under German law — is irrelevant in that regard.
V prejednávanej veci je bezpredmetná okolnosť, že tieto osoby majú k dispozícii iné prostriedky, na základe ktorých môžu konať, najmä možnosť požadovať od príslušných orgánov prijatie konkrétnych opatrení na zníženie znečistenia, tak ako to v zmysle údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom stanovuje nemecký právny poriadok.
Directive 96/62 does not place any restrictions on the measures which may be adopted pursuant to other provisions of national law; moreover, it contains wording that is quite specific with regard to planning for the purposes, as stated in the 12th recital in the preamble to the directive, of protecting the environment ‘as a whole’, taking account of all the factors to be considered, such as, in particular, the requirements for the operation of industrial installations or travel.
Smernica 96/62 totiž jednak nijako nenamieta proti opatreniam, ktoré môžu byť prijaté na základe iných ustanovení vnútroštátneho práva, a jednak zavádza celkom špecifický súbor opatrení o plánovaní s cieľom ochrany životného prostredia „ako celku“, tak ako to uvádza jej dvanáste odôvodnenie a zohľadňuje pritom všetky skutočnosti, ktoré sa majú vziať do úvahy, ako najmä požiadavky fungovania priemyselných zariadení alebo požiadavky premiestňovania.
The answer to the first question must therefore be that Article 7(3) of Directive 96/62 must be interpreted as meaning that, where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded, persons directly concerned must be in a position to require the competent national authorities to draw up an action plan, even though, under national law, those persons may have other courses of action available to them for requiring those authorities to take measures to combat atmospheric pollution.
Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať, že článok 7 ods. 3 smernice 96/62 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade rizika prekročenia limitných hodnôt alebo výstražných prahov musia mať jednotlivci, ktorých sa to priamo týka, možnosť vymôcť od príslušných vnútroštátnych orgánov vypracovanie akčného plánu, a to aj ak v zmysle vnútroštátneho práva majú k dispozícii iné prostriedky, na základe ktorých môžu konať s cieľom vymôcť od týchto orgánov prijatie opatrení na boj proti znečisteniu ovzdušia.
By its second and third questions, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether the competent national authorities are obliged to lay down measures which, in the short term, would ensure that the limit value is attained, or whether they can confine themselves to taking measures to ensure a reduction in instances of the limit value being exceeded or limits on their duration and which are, consequently, liable to make it possible for the situation to be improved gradually.
Bundesverwaltungsgericht sa svojou druhou a treťou otázkou pýta, či sú príslušné vnútroštátne orgány povinné prijať opatrenia, ktoré v krátkom čase umožnia dosiahnuť limitnú hodnotu, alebo či sa môžu obmedziť na prijatie takých opatrení, ktoré umožnia znížiť prekročenie a obmedziť jeho trvanie, a sú teda opatreniami umožňujúcimi postupné zlepšenie situácie.
According to Article 7(3) of Directive 96/62, action plans must include the measures ‘to be taken in the short term where there is a risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded, in order to reduce that risk and to limit the duration of such an occurrence’.
Podľa článku 7 ods. 3 smernice 96/62 akčného plánu musia obsahovať opatrenia „ktoré je potrebné zaviesť v krátkom čase tam, kde je riziko prekročenia limitných hodnôt a/alebo výstražných prahov, s cieľom zníženia tohto rizika a limitovania trvania takýchto prípadov“.
It follows from that very wording that the Member States are not obliged to take measures to ensure that those limit values and/or alert thresholds are never exceeded.
Z tohto znenia vyplýva, že členské štáty nie sú povinné prijať opatrenia na zabezpečenie toho, aby tieto limitné hodnoty a/alebo výstražné prahy neboli nikdy prekročené.
On the contrary, it is apparent from the broad logic of the directive — which seeks an integrated reduction of pollution — that it is for the Member States to take measures capable of reducing to a minimum the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account all the material circumstances and opposing interests.
Zo systému uvedenej smernice, ktorej cieľom je integrované zníženie znečistenia, naopak vyplýva, že členským štátom prináleží, aby prijali opatrenia, ktoré sú spôsobilé znížiť riziko prekročenia, ako aj jeho trvanie na minimum, berúc pritom do úvahy všetky okolnosti vyplývajúce z daného času a dotknutých záujmov.
It must be noted in this regard that, while the Member States thus have a discretion, Article 7(3) of Directive 96/62 includes limits on the exercise of that discretion which may be relied upon before the national courts (see, to that effect, Case C-72/95 Kraaijeveld and Others [1996] ECR I-5403, paragraph 59), relating to the adequacy of the measures which must be included in the action plan with the aim of reducing the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account the balance which must be maintained between that objective and the various opposing public and private interests.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že aj keď členské štáty v tomto prípade disponujú voľnou úvahou, článok 7 ods. 3 smernice 96/62 obsahuje obmedzenia jej výkonu, pričom týchto obmedzení sa možno dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 1996, Kraaijeveld a i., C-72/95, Zb. s. I-5403, bod 59) a týkajú sa súladu medzi opatreniami, ktoré musí akčný plán obsahovať, a cieľom spočívajúcim v znížení rizika prekročenia a v obmedzení jeho trvania, berúc do úvahy rovnováhu, ktorá sa musí medzi týmto cieľom a rôznymi dotknutými verejnými a súkromnými záujmami zabezpečiť.
Therefore, the answer to the second and third questions must be that the Member States are obliged, subject to judicial review by the national courts, only to take such measures — in the context of an action plan and in the short term — as are capable of reducing to a minimum the risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded and of ensuring a gradual return to a level below those values or thresholds, taking into account the factual circumstances and all opposing interests.
Na druhú a tretiu otázku je preto potrebné odpovedať, že členské štáty majú — pod kontrolou vnútroštátneho súdu — len povinnosť v rámci akčného plánu a v krátkom čase prijať opatrenia, ktoré sú spôsobilé jednak na minimum znížiť riziko prekročenia limitných hodnôt alebo výstražných prahov a jednak postupne zabezpečiť návrat na úroveň pod týmito hodnotami alebo prahmi, berúc pritom do úvahy skutkové okolnosti a všetky dotknuté záujmy.
Article 7(3) of Council Directive 96/62/EC of 27 September 1996 on ambient air quality assessment and management, as amended by Regulation (EC) No 1882/2003 of the European Parliament and of the Council of 29 September 2003, must be interpreted as meaning that, where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded, persons directly concerned must be in a position to require the competent national authorities to draw up an action plan, even though, under national law, those persons may have other courses of action available to them for requiring those authorities to take measures to combat atmospheric pollution.
Článok 7 ods. 3 smernice Rady 96/62/ES z 27. septembra 1996 o posudzovaní a riadení kvality okolitého ovzdušia, zmenenej a doplnenej nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 z 29. septembra 2003, sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade rizika prekročenia limitných hodnôt alebo výstražných prahov musia mať jednotlivci, ktorých sa to priamo týka, možnosť vymôcť od príslušných vnútroštátnych orgánov vypracovanie akčného plánu, a to aj ak v zmysle vnútroštátneho práva majú k dispozícii iné prostriedky, na základe ktorých môžu konať s cieľom vymôcť od týchto orgánov prijatie opatrení na boj proti znečisteniu ovzdušia.
The Member States are obliged, subject to judicial review by the national courts, only to take such measures — in the context of an action plan and in the short term — as are capable of reducing to a minimum the risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded and of ensuring a gradual return to a level below those values or thresholds, taking into account the factual circumstances and all opposing interests.
Členské štáty majú — pod kontrolou vnútroštátneho súdu — len povinnosť v rámci akčného plánu a v krátkom čase prijať opatrenia, ktoré sú spôsobilé jednak na minimum znížiť riziko prekročenia limitných hodnôt alebo výstražných prahov a jednak postupne zabezpečiť návrat na úroveň pod týmito hodnotami alebo prahmi, berúc pritom do úvahy skutkové okolnosti a všetky dotknuté záujmy.
Case C-127/08
Vec C-127/08
(Reference for a preliminary ruling from the High Court (Ireland))
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court (Írsko)]
(Directive 2004/38/EC — Right of Union citizens and their family members to move and reside freely in the territory of a Member State — Family members who are nationals of nonmember countries — Nationals of nonmember countries who entered the host Member State before becoming spouses of Union citizens)
„Smernica 2004/38/ES — Právo občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členského štátu — Rodinní príslušníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín — Štátni príslušníci tretích krajín, ktorí vstúpili do hostiteľského členského štátu predtým, ako sa stali manželskými partnermi občana Únie“
View of Advocate General Poiares Maduro of 11 June 2008 . . . . . . . . . . Judgment of the Court (Grand Chamber), 25 July 2008 . . . . . . . . . . . .
Stanovisko prednesené 11. júna 2008 — generálny advokát M. Poiares Maduro Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 25. júla 2008 . . . . . . . . . . .
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Right of entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of Community nationals
Občianstvo Európskej únie — Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov — Smernica 2004/38 — Právo na vstup a pobyt štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi príslušníka Spoločenstva
(European Parliament and Council Directive 2004/38)
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38)
Freedom of movement for persons — Workers — Right of residence of family members — Right of residence of a spouse who is a national of a nonmember country
Voľný pohyb osôb — Pracovníci — Právo na pobyt rodinných príslušníkov — Právo na pobyt manžela, ktorý je príslušníkom tretej krajiny
(Council Regulation No 1612/68, Art. 10)
(Nariadenie Rady č. 1612/68, článok 10)
Citizenship of the European Union — Freedom of movement for persons — Workers — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Competence of the Community to adopt the necessary measures to ensure freedom of movement of Union citizens
Občianstvo Európskej únie — Voľný pohyb osôb — Pracovníci — Sloboda usadiť sa — Slobodné poskytovanie služieb — Právomoc Spoločenstva prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie voľného pohybu občanov Únie
(Arts 3(1)(c) EC, 18(2) EC, 40 EC, 44 EC and 52 EC; European Parliament and Council Directive 2004/38)
[Článok 3 ods. 1 písm. c) ES, článok 18 ods. 2 ES, články 40 ES, 44 ES a 52 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38]
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Beneficiaries
Občianstvo Európskej únie — Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov — Smernica 2004/38 — Oprávnené osoby
(European Parliament and Council Directive 2004/38, Art. 3(1))
(Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 3 ods. 1)
the directive applies to all Union citizens who move to or reside in a Member State other than that of which they are a national, and to their family members as defined in point 2 of Article 2 of the directive who accompany them or join them in that Member State.
uplatňuje na každého občana Únie, ktorý sa pohybuje alebo zdržiava v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, a na jeho rodinných príslušníkov, ako ich definuje článok 2 bod 2 tejto smernice, ktorí ho sprevádzajú, alebo sa k nemu pripájajú v tomto členskom štáte.
The definition of family members in point 2 of Article 2 of Directive 2004/38 does not distinguish according to whether or not they have already resided lawfully in another Member State.
Definícia rodinných príslušníkov v článku 2 bode 2 smernice 2004/38 ich totiž nerozlišuje podľa toho, či sa už legálne zdržiavali v inom členskom štáte, alebo nie.
Directive 2004/38 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96 precludes legislation of a Member State which requires a national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen residing in that Member State but not possessing its nationality to have previously been lawfully resident in another Member State before arriving in the host Member State, in order to benefit from the provisions of that directive.
Smernici 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie č. 1612/68 a ruší smer -nice 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96, odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vyžaduje od štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželským partnerom občana Únie zdržiavajúceho sa v tomto členskom štáte, pričom nie je jeho štátnym príslušníkom, aby mal legálny pobyt v inom členskom štáte predtým, ako prišiel do hostiteľského členského štátu, na to, aby sa naňho vzťahovali ustanovenia tejto smernice.
As regards family members of a Union citizen, no provision of Direct- ive 2004/38 makes the application of the directive conditional on their having previously resided in a Member State.
Pokiaľ ide o rodinných príslušníkov občana Únie, žiadne ustanovenie smernice 2004/38 neviaže uplatnenie tejto smernice na podmienku, aby sa predtým zdržiavali v členskom štáte.
As Article 3(1) of Directive 2004/38 states,
Podľa svojho článku 3 ods. 1 sa totiž smernica 2004/38
Moreover, Articles 5, 6(2) and 7(2) of Directive 2004/38 confer the rights of entry, of residence for up to three months, and of residence for more than three months in the host Member State on nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen whom they accompany or join in that Member State, without any
Okrem toho článok 5, článok 6 ods. 2 a článok 7 ods. 2 tejto smernice priznáva právo vstupu, pobytu na menej ako tri mesiace a pobytu na viac ako tri mesiace v hostiteľskom členskom štáte štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, ktorého sprevádzajú alebo sa k nemu pripájajú v tomto členskom štáte, bez
METOCK AND OTHERS reference to the place or conditions of residence they had before arriving in that Member State.
odkazu na miesto alebo podmienky ich pobytu pred príchodom do uvedeného členského štátu.
does not provide for the possibility of the host Member State asking for documents to demonstrate any prior lawful residence in another Member State.
hostiteľský členský štát požadoval dokumenty preukazujúce prípadný predchádzajúci legálny pobyt v inom členskom štáte.
(see paras 49-53, 70, 80, operative part 1)
(pozri body 49 — 53, 70, 80, bod 1 výroku)
Contrary to what the Court held in Case C-109/01 Akrich [2003] ECR I-9607, it cannot be required that, in order to benefit from the rights provided for in Article 10 of Regulation No 1612/68 on freedom of movement for workers within the Community, the national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen must be lawfully resident in a Member State when he moves to another Member State to which the citizen of the Union is migrating or has migrated.
V rozpore s tým, ako Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku z 23. septembra 2003, Akrich (C-109/01, Zb. s. I-9607), nie je možné požadovať, aby sa na využitie práv stanovených v článku 10 nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva musel štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je manželským partnerom občana Únie, legálne zdržiavať v niektorom členskom štáte, pokiaľ sa presúva do iného členského štátu, do ktorého migroval alebo migruje občan Únie.
In particular, the first subparagraph of Article 5(2) of Directive 2004/38 provides that nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen are required to have an entry visa, unless they are in possession of the valid residence card referred to in Article 10 of that directive.
Osobitne článok 5 ods. 2 prvý pododsek smernice 2004/38 stanovuje, že rodinní príslušníci občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretej krajiny, musia mať vstupné vízum, pokiaľ nemajú platný pobytový preukaz uvedený v článku 10 tejto smernice.
In that, as follows from Articles 9(1) and 10(1) of Directive 2004/38, the residence card is the document that evidences the right of residence for more than three months in a Member State of the family members of a Union citizen who are not nationals of a Member State, the fact that Article 5(2) provides for the entry into the host Member State of family members of a Union citizen who do not have a residence card shows that Dir -ective 2004/38 is capable of applying also to family members who were not already lawfully resident in another Member State.
Vzhľadom na to, že pobytový preukaz je dokument, ktorý potvrdzuje, že rodinní príslušníci občana Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, majú právo pobytu v členskom štáte na viac ako tri mesiace, tak ako vyplýva z článku 9 ods. 1 a článku 10 ods. 1 smernice 2004/38, skutočnosť, že uvedený článok 5 ods. 2 upravuje vstup rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí nemajú pobytový preukaz do hostiteľského členského štátu, dokazuje, že smernica 2004/38 sa tiež môže uplatňovať na rodinných príslušníkov, ktorí sa už legálne nezdržiavali v inom členskom štáte.
The benefit of such rights cannot depend on the prior lawful residence of such a spouse in another Member State.
Využitie takýchto práv totiž nemôže závisieť od predchádzajúceho legálneho pobytu takéhoto manželského partnera v inom členskom štáte.
(see paras 53, 54, 58, operative part 1)
(pozri body 53, 54, 58, bod 1 výroku)
The Community legislature has competence to regulate, as it did by Direct- ive 2004/38 on the right of citizens of
Rovnako článok 10 ods. 2 smer -nice 2004/38, ktorý taxatívne vymenováva dokumenty, ktoré môžu byť na účely vydania pobytového preukazu požadované od rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretej krajiny, nestanovuje možnosť, aby
Similarly, Article 10(2) of Directive 2004/38, which lists exhaustively the documents which nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen may have to present to the host Member State in order to have a residence card issued,
Normotvorca Spoločenstva je oprávnený upraviť, tak ako to urobil smer -nicou 2004/38 o práve občanov Únie a ich