natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If the national court considers that the content is inadequate in that regard on the ground that certain necessary information relating to the application is to be found in the annexes, it must endeavour to resolve that problem in accordance with its national procedural law, taking care to ensure the full effectiveness of Regulation No 1348/2000, in compliance with its objective (see, to that effect, Leffler, paragraph 69), while according maximum protection to the interests of both parties to the dispute.
Ak sa vnútroštátny súd domnieva, že uvedený obsah je v tomto ohľade nedostatočný z dôvodu, že určité zásadné skutočnosti týkajúce sa návrhu sa nachádzajú v jeho prílohách, musí takýto problém vyriešiť v rámci vnútroštátneho procesného práva, pričom dohliadne na to, aby sa zabezpečila plná účinnosť nariadenia č. 1348/2000 v súlade s jeho účelom (pozri v tomto zmysle rozsudok Leffler, už citovaný, bod 69) a aby boli čo najlepšie chránené záujmy oboch účastníkov sporu.
The party issuing the document instituting the proceedings could thus be afforded the opportunity of remedying the lack of a translation of an essential annex by
Autorovi návrhu na začatie konania by sa teda mohla priznať možnosť odstrániť nedostatok spočívajúci v neexistencii prekladu niektorej prílohy, ktorá je nevyhnutná,
2008 — CASE C-14/07 forwarding one as soon as possible in accordance with the rules laid down in Regulation No 1348/2000.
2008 — VEC C-14/07 prostredníctvom jej čo najvčasnejšieho odoslania spôsobom stanoveným nariadením č. 1348/2000.
The Court has held that the effect that sending a translation has on the date of service should be determined by analogy with the double-date system developed in Article 9(1) and (2) of Regulation No 1348/2000 (Leffler, paragraphs 65 to 67) in order to protect the parties’ interests.
Pokiaľ ide o účinok zaslania prekladu na dátum doručenia, je potrebné ho určiť analogicky podľa systému dvojitého dátumu ustanoveného v článku 9 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1348/2000 (rozsudok Leffler, už citovaný, body 65 až 67), aby sa chránili záujmy oboch účastníkov konania.
In the light of all the foregoing considerations, the answer to the first question must be that Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 is to be interpreted as meaning that the addressee of a document instituting proceedings which is to be served does not have the right to refuse to accept that document, provided that it enables the addressee to assert his rights in legal proceedings in the Member State of transmission, where annexes are attached to that document consisting of documentary evidence which is not in the language of the Member State addressed or in a language of the Member State of transmission which the addressee understands, but which has a purely evidential function and is not necessary for understanding the subjectmatter of the claim and the cause of action.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti je potrebné na prvú otázku odpovedať, že článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že adresát návrhu na začatie konania nemá právo odmietnuť prevzatie tejto písomnosti, pokiaľ mu dáva možnosť uplatniť svoje práva v rámci súdneho konania v odosielajúcom členskom štáte, ak sú k tejto písomnosti priložené prílohy tvorené dokumentmi obsahujúcimi dôkazy, ktoré nie sú vyhotovené v jazyku prijímajúceho členského štátu alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému adresát rozumie, pričom však majú výlučne úlohu dôkazov a nie sú nevyhnutné na pochopenie predmetu a dôvodu návrhu.
By its second question, posed in the event that the answer to the first is that the addressee of a document may refuse to accept it if the annexes to that document are not translated, the Bundesgerichtshof asks whether Article 8(1)(b) of Regulation No 1348/2000 must be interpreted as meaning that the addressee of a document to be served is deemed to ‘understand’ the language of a Member State of transmission
Svojou druhou otázkou, položenou pre prípad, že sa odpovie v tom zmysle, že adresát písomnosti môže odmietnuť jej prevzatie, ak jej prílohy nie sú preložené, sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1348/2000 vykladať v tom zmysle, že adresát doručovanej písomnosti „rozumie“ jazyku odosielajúceho členského štátu v zmysle tohto nariadenia už len z toho dôvodu, lebo sa v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti v zmluve so žalobcom dohodol, že písomný
WEISS UND PARTNER within the meaning of that regulation where, in the course of his business, he agreed in a contract with the applicant that correspondence was to be conducted in the language of the Member State of transmission.
WEISS UND PARTNER styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu.
In view of the reservation formulated to the answer to the first question, it is necessary to answer the second question.
Vzhľadom na výhradu uvedenú v odpovedi na prvú otázku je potrebné odpovedať aj na druhú otázku.
In order to establish whether the addressee of a document served understands the language of the Member State of transmission in which the document is written, the court must examine all the relevant evidence submitted by the applicant.
Na účely určenia, či adresát doručovanej písomnosti rozumie jazyku odosielajúceho štátu, v ktorom je vyhotovená táto písomnosť, musí súd preskúmať všetky indície, ktoré mu v tomto ohľade predloží žalobca.
The parties which have submitted observations are divided on the question whether the addressee of a document should be deemed to understand the language of the Member State of transmission because he has signed a clause agreeing to the use of that language, as described by the referring court.
V súvislosti s otázkou, či sa možno domnievať, že adresát písomnosti rozumie jazyku odosielajúceho členského štátu z dôvodu, že podpísal také zmluvné ustanovenie o použití jazyku, akým je zmluvné ustanovenie opísané vnútroštátnym súdom, sa účastníci konania, ktorí predložili pripomienky, v názoroch rozdeľujú.
According to Grimshaw, it alone is in a position to say whether it understands the document served.
Podľa kancelárie Grimshaw len jej samej prináleží, aby povedala, či rozumie doručenej písomnosti.
IHK Berlin defends the opposite position, namely that signature of such a clause entails acceptance of that language as the language in which a judicial document is to be served, in the same way as a jurisdiction clause is valid between parties.
IHK Berlin zastáva opačné stanovisko, konkrétne, že podpis takéhoto zmluvného ustanovenia predstavuje prijatie tohto jazyka ako jazyka na doručenie súdnej písomnosti, rovnako ako je pre zmluvné strany záväzné zmluvné ustanovenie o určení príslušného súdu.
The other parties which submitted observations are of the view that, while knowledge of the language of the document for the purpose of Article 8(1)(b) of Regulation No 1348/2000 cannot be inferred from such a clause, it is an indication of knowledge of that language.
Ostatní účastníci konania, ktorí predložili pripomienky, sa domnievajú, že z takéhoto zmluvného ustanovenia nemožno vyvodiť znalosť jazyka v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1348/2000, ale že predstavuje indíciu poznania tohto jazyka.
Weiss and the Czech and Slovak Governments point out, inter alia, that the degree of knowledge of a language required for correspondence is not the same as that needed to defend an action.
Kancelária Weiss, ako aj česká a slovenská vláda najmä zdôrazňujú, že stupeň znalosti jazyka nevyhnutný na písomný styk nie je rovnaký ako stupeň jeho znalosti nevyhnutný na súdnu obranu.
Grimshaw’s interpretation cannot be accepted, as that would mean that whether service was effective was dependent on whether the addressee of the document was willing to accept it.
Výklad kancelárie Grimshaw nemožno prijať, pretože by sa tým účinnosť doručenia stala závislou od dobrej vôle adresáta písomnosti.
Nor is it possible to accept IHK’s interpretation.
Taktiež nemožno prijať výklad navrhnutý IHK Berlin.
In order for Article 8(1)(b) of Regulation No 1348/2000 to be effective, the competent court must verify that the requirements of that provision are in fact met.
Na to, aby bolo možné dať článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1348/2000 potrebný účinok, totiž prináleží príslušnému súdu, aby overil, že podmienky tohto ustanovenia boli skutočne splnené.
The fact that a clause has been signed which provides that a particular language is to be used for correspondence and performance of the contract cannot give rise to a presumption of knowledge of the agreed language.
V tomto ohľade podpísanie zmluvného ustanovenia, ktoré stanovuje použitie konkrétneho jazyka v písomnom styku a pri výkone zmluvy, nemôže byť domnienkou o znalosti dohodnutého jazyka.
On the other hand, the signature of such a clause must be regarded as evidence of knowledge of the language of the document served.
Na druhej strane je však potrebné uviesť, že podpis takéhoto zmluvného ustanovenia predstavuje indíciu o znalosti jazyka doručovanej písomnosti.
Greater weight will attach to that evidence where the clause refers not only to correspondence between the parties but also to correspondence with the authorities and public institutions.
Táto indícia bude mať o to väčšiu váhu, ak sa toto zmluvné ustanovenie bude týkať nielen písomného styku medzi účastníkmi konania, ale aj s verejnými orgánmi a inštitúciami.
It may be supported by other evidence, such as the fact that correspondence was actually conducted by the addressee of the document in the language of the document served, or the presence in the original contract of clauses conferring jurisdiction on the courts of the Member State of transmission in the event of dispute or making the contract subject to the law of that Member State.
Možno ju podložiť aj inými indíciami, akými sú skutočné odoslanie korešpondencie adresátom písomnosti v jazyku doručovanej písomnosti alebo existencia zmluvných ustanovení v pôvodnej zmluve o určení súdnej príslušnosti pre prípad sporu na súdy odosielajúceho štátu, alebo o tom, že zmluva sa bude riadiť právom tohto členského štátu.
As stated by Weiss and the Czech and Slovak Governments, the degree of knowledge of a language required for correspondence is not the same as that needed to defend an action.
Ako uviedla kancelária Weiss a česká i slovenská vláda, stupeň znalosti jazyka nevyhnutný na písomný styk nie je rovnaký ako stupeň jeho znalosti nevyhnutný na súdnu obranu.
However, that is a matter of fact to be taken into account by the court in determining whether the addressee of a document served is capable of understanding the document so as to be able to assert his rights.
Napriek tomu ide o skutkovú okolnosť, ktorú musí súd zohľadniť pri overovaní, či je adresát doručovanej písomnosti schopný rozumieť písomnosti tak, aby si mohol uplatniť svoje práva.
It is necessary for the court, in accordance with the principle of equivalence, to take account of the extent to which an individual domiciled in the Member State of transmission would understand a judicial document written in the language of that State.
Vnútroštátny súd musí v súlade so zásadou rovnocennosti vychádzať z toho, ako osoba podliehajúca jeho súdnej právomoci s bydliskom v odosielajúcom štáte môže rozumieť súdnej písomnosti vyhotovenej v jazyku tohto štátu.
The answer to the second question must be that Article 8(1)(b) of Regulation No 1348/2000 is to be interpreted as meaning that the fact that the addressee of a document served has agreed in a contract concluded with the applicant in the course of his business that correspondence is to be conducted in the language of the Member State of transmission does not give rise to a presumption of knowledge of that language, but is evidence which the court may take into account in determining whether that addressee understands the language of the Member State of transmission.
Na druhú otázku je potrebné odpovedať, že článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že adresát doručovanej písomnosti sa v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti v zmluve so žalobcom dohodol, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, nie je domnienkou o znalosti tohto jazyka, ale indíciou, ktorú môže súd zohľadniť, keď overuje, či adresát rozumie jazyku odosielajúceho členského štátu.
By its third question, posed in the event that the second question referred by the Bundesgerichtshof is answered in the negative, that court asks whether Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 must be interpreted as meaning that the addressee of a document served may not, in any event, rely on that provision in order to refuse acceptance of annexes to the document which are not in the language of the Member State addressed or in a language of the Member State of transmission which the addressee understands if the addressee concludes a contract in the course of his business in which he agrees that correspondence is to be conducted in the language of the Member State of transmission and the annexes concern that correspondence and are written in the agreed language.
Svojou treťou otázkou sa pýta vnútroštátny súd v prípade, že sa na druhú otázku, ktorú položil, odpovie negatívne, či sa má článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 vykladať v tom zmysle, že adresát sa nesmie odvolávať na tento článok na účely odmietnutia prevzatia takých príloh k písomnosti, ktoré neboli vyhotovené v jazyku prijímajúceho členského štátu alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému adresát rozumie, ak v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti uzatvorí zmluvu, ktorou dohodne, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, a tieto prílohy sa jednak týkajú tohto písomného styku a jednak sú vyhotovené v dohodnutom jazyku.
It follows from the answer given by the Court to the first question that it may be necessary to translate certain annexes to a document instituting proceedings which has been served if the content of that document which has been translated is insufficient to enable the subjectmatter of the claim and the cause of action to be identified, so that the defendant can assert his rights, on the ground that certain necessary information relating to the application is to be found in those annexes.
Z odpovede Súdneho dvora na prvú otázku vyplýva, že preklad určitých príloh k doručovanému návrhu na začatie konania možno požadovať vtedy, ak je obsah návrhu, ktorý bol preložený, nedostatočný na zistenie jeho predmetu a dôvodu, ako aj na to, aby si žalovaný mohol uplatniť svoje práva, a to z dôvodu, že niektoré zásadné skutočnosti týkajúce sa návrhu sa nachádzajú v jeho prílohách.
That is the case where the addressee is the author of those documents or can be presumed to understand the content, for example because he signed a contract in the course of his business in which he agreed that correspondence was to be conducted in the language of the Member State of transmission and the annexes concern that correspondence and are written in the agreed language.
O takýto prípad ide vtedy, ak je ich autorom alebo ak sa predpokladá, že rozumie ich obsahu, napríklad preto, lebo v rámci svojej podnikateľskej činnosti podpísal zmluvu, v ktorej dohodol, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, a tieto prílohy sa jednak týkajú tohto písomného styku a jednak sú vyhotovené v dohodnutom jazyku.
The answer to the third question must therefore be that Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 is to be interpreted as meaning that the addressee of a document served may not in any event rely on that provision in order to refuse acceptance of annexes to the document which are not in the language of the Member State addressed or in a language of the Member State of transmission which the addressee understands, where the addressee concluded a contract in the course of his business in which he agreed that correspondence was to be conducted in the language of the Member State of transmission and the annexes concern that correspondence and are written in the agreed language.
Preto je potrebné na tretiu otázku odpovedať, že článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že adresát sa nesmie odvolávať na tento článok na účely odmietnutia prevzatia takých príloh k písomnosti, ktoré neboli vyhotovené v jazyku prijímajúceho členského štátu alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému adresát rozumie, ak v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti uzatvorí zmluvu, ktorou dohodne, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, a tieto prílohy sa jednak týkajú tohto písomného styku a jednak sú vyhotovené v dohodnutom jazyku.
Article 8(1) of Council Regulation (EC) No 1348/2000 of 29 May 2000 on the service in the Member States of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters is to be interpreted as meaning that the addressee of a document instituting the proceedings which is to be served does not have the right to refuse to accept that document, provided that it enables the addressee to assert his rights in legal proceedings in the Member State of transmission, where annexes are attached to that document consisting of documentary evidence which is not in the language of the Member State addressed or in a language of the Member State of transmission which the addressee understands, but which has a purely evidential function and is not necessary for understanding the subjectmatter of the claim and the cause of action.
Článok 8 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch sa má vykladať v tom zmysle, že adresát návrhu na začatie konania nemá právo odmietnuť prevzatie tejto písomnosti, pokiaľ mu dáva možnosť uplatniť svoje práva v rámci súdneho konania v odosielajúcom členskom štáte, ak sú k tejto písomnosti priložené prílohy tvorené dokumentmi obsahujúcimi dôkazy, ktoré nie sú vyhotovené v jazyku prijímajúceho členského štátu alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému adresát rozumie, pričom však majú výlučne úlohu dôkazov a nie sú nevyhnutné na pochopenie predmetu a dôvodu návrhu.
Article 8(1)(b) of Regulation No 1348/2000 is to be interpreted as meaning that the fact that the addressee of a document served has agreed in a contract concluded with the applicant in the course of his business that correspondence is to be conducted in the language of the Member State of transmission does not give rise to a presumption of knowledge of that language, but is evidence which the court may take into account in determining whether that addressee understands the language of the Member State of transmission.
Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že adresát doručovanej písomnosti sa v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti v zmluve so žalobcom dohodol, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, nie je domnienkou o znalosti tohto jazyka, ale indíciou, ktorú môže súd zohľadniť, keď overuje, či adresát rozumie jazyku odosielajúceho členského štátu.
Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 is to be interpreted as meaning that the addressee of a document served may not in any event rely on that provision in order to refuse acceptance of annexes to the document which are not in the language of the Member State addressed or in a language of the Member State of transmission which the addressee understands where the addressee concluded a contract in the course of his business in which he agreed that correspondence was to be conducted in the language of the Member State of transmission and the annexes concern that correspondence and are written in the agreed language.
Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 sa musí vykladať v tom zmysle, že adresát sa nesmie odvolávať na tento článok na účely odmietnutia prevzatia takých príloh k písomnosti, ktoré neboli vyhotovené v jazyku prijímajúceho členského štátu alebo v jazyku odosielajúceho členského štátu, ktorému adresát rozumie, ak v rámci výkonu svojej podnikateľskej činnosti uzatvorí zmluvu, ktorou dohodne, že písomný styk bude prebiehať v jazyku odosielajúceho členského štátu, a tieto prílohy sa jednak týkajú tohto písomného styku a jednak sú vyhotovené v dohodnutom jazyku.
Case C-39/07
Vec C-39/07
Commission of the European Communities v Kingdom of Spain
Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 89/48/EEC — Recognition of higher-education diplomas awarded on completion of professional education and training of at least three years’ duration — National legislation not providing for the recognition of diplomas allowing access to the profession of hospital pharmacist — Failure to transpose the directive)
„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Smernica 89/48/EHS — Uznávanie diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov — Vnútroštátna právna úprava neupravujúca uznanie diplomov umožňujúcich prístup k povolaniu nemocničného farmaceuta — Neprebratie smernice“
Judgment of the Court (Second Chamber), 8 May 2008
Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 8. mája 2008 . . . . . . . . . . .
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Workers — Recognition of higher-education diplomas awarded on completion of professional education and training of at least three years’ duration — Scope of Directive 89/48
Voľný pohyb osôb — Sloboda usadiť sa — Pracovníci — Uznávanie diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov — Pôsobnosť smernice 89/48
(Arts 43, second para., and 47(3) EC; Council Directive 89/48)
(Článok 43 druhý odsek ES a článok 47 ods. 3 ES; smernica Rady 89/48)
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Recognition of diplomas and formal qualifications
Voľný pohyb osôb — Sloboda usadiť sa — Uznávanie diplomov a dokladov o vzdelaní (Článok 47 ods. 3 ES)
implement such a system from being applied to the health professions.
smernica týkajúca sa zavedenia takého systému mohla byť uplatňovaná na zdravotnícke povolania.
Such an interpretation would result not only in a failure to apply Directive 89/48 but more generally in precluding the right of Community nationals to recognition of diplomas of specialisations in pharmacy, even though that right stems from the second paragraph of Article 43 EC.
Takýto výklad by totiž viedol nielen k neuplatňovaniu smernice 89/48, ale vo všeobecnosti k vylúčeniu práva štátnych príslušníkov Spoločenstva na uznanie diplomov o špecializácii vo farmácii, hoci toto právo vyplýva z článku 43 druhého odseku ES.
A Member State which fails to adopt all the measures necessary to transpose Directive 89/48 on a general system for the recognition of higher-education diplomas awarded on completion of professional education and training of at least three years’ duration as far as the profession of hospital pharmacist is concerned has failed to fulfil its obligations under that directive.
Členský štát, ktorý neprijal všetky opatrenia potrebné na prebratie smernice 89/48 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov, pokiaľ ide o povolanie nemocničného farmaceuta, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.
Accordingly, the recognition of diplomas giving access to the profession of hospital pharmacist falls within the scope of Directive 89/48 and the Member States must provide for a system allowing for that recognition, under the conditions laid down in that directive.
Z toho vyplýva, že uznanie diplomov, ktoré umožňujú prístup k povolaniu nemocničného farmaceuta, patrí do pôsobnosti smernice 89/48 a že členské štáty majú zaviesť systém umožňujúci takéto uznanie podľa podmienok uvedených touto smernicou.
The right to recognition of diplomas is guaranteed as an expression of the fundamental right to freedom of establishment by the second paragraph of Article 43 EC.
Právo na uznanie diplomov je totiž zaručené ako vyjadrenie základného práva na slobodu usadiť sa v článku 43 druhom odseku ES.