natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Combined, the accounting deficits of the IRIS-H over the period 1996-2014 amount to approximately EUR 250 million (see recital 234).
V belgickom práve je však stanovená všeobecná povinnosť poskytnúť pomoc osobe v ohrození.
The respective Brussels CPAS and municipalities want and have [190] to guarantee the continuity (pérennité) of their IRIS-H to ensure that the social healthcare SGEI is provided and the social aid obligation of the CPAS is fulfilled (see also Section 2.2).
Ako zdôraznili belgické orgány, v súlade s článkom 422b belgického trestného zákonníka sa táto povinnosť vzťahuje na naliehavé situácie, a najmä na naliehavé zdravotné situácie, pri ktorých dochádza k ohrozeniu života.
This is why they give a full deficit cover, which compensates the residual costs of the social healthcare SGEI (consisting of the basic hospital mission and the three additional SGEI obligations) [191], hence ensuring the pérennité of the IRIS-H (see recital 91).
Nemocnice sú teda povinné poskytnúť pomoc v núdzovej zdravotnej situácii v závislosti od ich organizácie a dostupných odborných znalostí.
In doing so, the deficit compensation does not distinguish between separate SGEI obligations.
Niet teda pochýb, že bruselské verejné a súkromné nemocnice sú povinné poskytnúť starostlivosť pacientom v naliehavých situáciách bez ohľadu na ich platobnú schopnosť.
Against this backdrop it is appropriate to conduct the overcompensation tests that are described below (see Tables 9 to 13 in Section 7.3.5) on a global basis (i.e. for the different SGEI combined).
Rovnako tak aj na základe etického kódexu, ktorý sa vzťahuje na lekárov, môžu výslovne odmietnuť pacientov, s výnimkou naliehavých situácií [192].
As explained in recitals 165-167, the Commission has come to the conclusion that the additional obligations of the IRIS-H are to be considered together with their basic hospital mission as de facto constituting one social healthcare SGEI.
Sťažovatelia sa ďalej opierajú o rozsudok Súdu prvého stupňa v Bruseli [193] s cieľom odôvodniť neexistenciu akéhokoľvek rozdielu medzi verejnými a súkromnými nemocnicami, pokiaľ ide o liečbu „sociálnych pacientov“, či už v naliehavých situáciach alebo v rámci starostlivosti po vyšetrení na pohotovosti.
While the basic hospital mission has been defined above (see recital 164) the exact content of each of the additional SGEI obligations is defined in the remainder of this section.
Tento rozsudok sa týka veľmi špecifického prípadu naliehavej zdravotnej pomoci, ktorú musí CPAS poskytnúť na základe článku 57 ods. 2 zákona o CPAS.
Furthermore, it is also pointed out how these additional SGEI obligations are linked with each other and how they contribute to the social healthcare SGEI.
Súd prvého stupňa v Bruseli poznamenal, že naliehavú zdravotnú pomoc v skutočnosti nikdy neposkytuje samotné CPAS, ale skôr špecializované zdravotné útvary, a že ničím nemožno v tejto súvislosti odôvodniť akýkoľvek rozdiel medzi službou vo verejnom záujme a súkromnou službou.
I. Obligation to treat all patients in all circumstances regardless of their ability to pay (universal care obligation)
Komisia však poukazuje na skutočnosť, že povinnosť poskytovať naliehavú zdravotnú pomoc sa vzťahuje na CPAS a nie na nemocnice poskytujúce starostlivosť.
According to the Belgian authorities, the IRIS-H have the obligation to treat all patients, even if they are not able to pay and/or are uninsured, in all circumstances including situations where patients do not require urgent medical care.
V tomto prípade bol migrant bez dokladov naliehavo prijatý bruselskou súkromnou psychiatrickou klinikou, ktorá požiadala CPAS, aby zaplatilo za túto naliehavú zdravotnú pomoc z dôvodu zjavnej ekonomickej situácie daného migranta.
The complainants put into doubt that such an obligation applies to the IRIS-H and claim that the Brussels private hospitals cannot refuse patients and in fact treat a large number of ‘social patients’.
Súd v Bruseli dospel k záveru, že ak CPAS neposkytne naliehavú zdravotnú pomoc v nemocnici pod jeho správou, musí uhradiť náklady na zdravotnú starostlivosť poskytnutú súkromnou nemocnicou, v rámci ktorej sa centrálny príjem rozhodol vziať pacienta so sebou z dôvodu naliehavosti situácie.
To support their claims, the complainants argue that the LCH entrusts all hospitals with the same hospital mission and, as stated in paragraph 150 of the annulment judgment of 7 November 2012, also refer to the general principle of non-discrimination which would prohibit them from selecting patients according to their ideological, philosophical or religious beliefs or their situation of poverty.
Tento rozsudok sa jednoznačne týka výnimočnej situácie, ktorá sa odchyľuje od bežného rámca sociálnej pomoci, podľa ktorého sa CPAS opiera o vlastné (verejné) nemocnice.
According to them, public and private hospitals have the same obligation to treat patients in both emergency and ‘post-emergency’ circumstances.
V tomto prípade táto odchýlka vyplývala zo skutočnosti, že verejné nemocnice neposkytujú psychiatrické služby, ktoré si daná situácia vyžadovala.
First and foremost, the Commission observes that the LCH does not contain any wording that can be interpreted as obliging hospitals (whether public or private) to treat patients in all circumstances and regardless of their ability to pay.
Súd v Bruseli navyše zdôraznil, že „hoci sa pomoc často poskytuje v zariadení, ktoré patrí pod správu príslušného CPAS alebo s ktorým uzavrelo dohodu, hospitalizácia sa môže uskutočniť aj v inom zariadení z dôvodu naliehavej situácie, v ktorej sa nachádza osoba, ktorú treba hospitalizovať“.
However, under Belgian law there exists a general obligation to assist persons in danger.
Súd zároveň poznamenal, že ak by príslušné CPAS (teda v tomto prípade CPAS v obci Uccle) zriadilo svoju vlastnú psychiatrickú kliniku alebo by uzavrelo dohodu s takouto klinikou, príslušná súkromná nemocnica by nemusela poskytnúť danému migrantovi bez dokladov zdravotnú starostlivosť, ale mohla by požiadať o jeho presun do uvedenej psychiatrickej kliniky.
As pointed out by the Belgian authorities, under Article 422 ter of the Belgian Criminal Code, this obligation applies in emergency situations, and particularly in medical emergencies of a life-threatening nature.
Keďže tomu tak nebolo, neexistovalo žiadne iné možné riešenie a v dôsledku toho bolo CPAS nariadené zaplatiť súkromnej nemocnici za zdravotnú starostlivosť poskytnutú tomuto pacientovi.
Hospitals are therefore required to provide assistance in cases of medical emergency, according to their organisation and available expertise.
Rozsudok súdu v Bruseli uvedený sťažovateľmi preto umožňuje dospieť k záveru, že v určitých prípadoch, vzhľadom na naliehavosť, môžu súkromné nemocnice tiež poskytnúť naliehavú zdravotnú pomoc pre migrantov bez dokladov a že CPAS musí týmto súkromným nemocniciam zaplatiť, keďže je zbavené povinnosti poskytnúť naliehavú zdravotnú pomoc týmto osobitným spôsobom.
There is hence no doubt that the Brussels public and private hospitals are obliged to treat patients in emergency situations regardless of their ability to pay.
V dôsledku toho skutočnosť, že bruselské súkromné nemocnice môžu poskytovať naliehavú zdravotnú pomoc v obmedzenom počte prípadov [194], sa nemôže vykladať ako všeobecná povinnosť poskytovať starostlivosť všetkým pacientom bez ohľadu na ich platobnú schopnosť, uložená týmto nemocniciam.
In a similar vein, the deontology code that applies to doctors explicitly allows them to refuse patients with the exception of emergency situations [192].
Napokon, pokiaľ ide o zásadu nediskriminácie (uvedenú sťažovateľmi, pozri odôvodnenie 170), je zrejmé, že žiadna nemocnica v Belgicku nie je oprávnená diskriminovať pacientov na základe ich finančnej situácie (a teda jednoducho na základe toho, či sú bohatí alebo chudobní) alebo na základe akéhokoľvek iného osobitného kritéria (napr. etnický alebo náboženský pôvod).
Second, the complainants referred to a judgment by the Brussels Court of First Instance [193], to justify that there is no difference between public hospitals and private hospitals with regard to the treatment of ‘social patients’, whether in an ‘emergency’ or ‘post emergency’ situation.
V prípade neexistencie naliehavej situácie však na základe zásady nediskriminácie nemožno nútiť nemocnice, aby poskytovali zdravotnú starostlivosť bezplatne, ak sa dá jasne očakávať, že pacient nebude schopný za službu zaplatiť.
This judgment concerns a very specific case of urgent medical aid which the CPAS have to provide on the basis of Article 57(2) Loi CPAS.
Ak sú tieto podmienky splnené v situáciách, ktoré nie sú naliehavé, nemocnice majú objektívny dôvod na rozlíšenie danej situácie a odmietnutie týchto pacientov [195].
The Brussels Court of First Instance noted that the urgent medical aid is in fact never provided by the CPAS itself but by specialised medical services and that nothing can justify making a distinction whether this service is public or private.
Ako sa uvádza skôr v texte (pozri odôvodnenie 171), etický kódex, ktorý sa vzťahuje na belgických lekárov, im výslovne umožňuje odmietnuť pacientov v situáciách, ktoré nie sú naliehavé.
Nevertheless, the Commission notes that the obligation to provide urgent medical aid applies to the CPAS and not to the hospitals who deliver the care.
Z prieskumu medzi sprostredkovateľmi dlhov [196] navyše vyplýva, že lekári a nemocnice niekedy odmietajú pacientov, ktorí mali v minulosti problémy zaplatiť za ošetrenie.
In the case at hand, an undocumented migrant was urgently admitted by a Brussels private psychiatric hospital which requested the CPAS to pay for this urgent medical aid due to the migrant's manifest state of poverty.
V tejto súvislosti treba pre zaujímavosť zdôrazniť, že nemocnice samé osebe neodmietajú pacientov priamo, ale ich požiadajú o zálohovú platbu, čo môže následne odradiť tých, ktorí sú vo finančnej núdzi.
The Brussels Court concluded that if a CPAS does not provide the urgent medical aid in a hospital it manages it must pay the costs of care provided by a private hospital where the emergency services due to the urgency had decided to take the patient to a private hospital.
Empirické údaje zároveň nasvedčujú tomu, že súkromné nemocnice niekedy posielajú pacientov do nemocnice pod správou CPAS [197].
This judgment clearly concerns an exceptional situation which derogates from the normal framework for social assistance in which the CPAS relies on its own (public) hospitals.
Z tohto dôvodu sa pred belgickým senátom v roku 2013 predniesol (ale neprijal) návrh zákona s cieľom zakázať odmietnutie poskytnúť zdravotnú starostlivosť pacientom vo finančnej núdzi, ako aj zálohové platby [198].
In the case at hand, this derogation was due to the fact that the public IRIS-H do not provide psychiatric care which was needed in that case.
Nemožno sa teda odvolávať na záväzok nediskriminácie a tvrdiť, že zaväzuje všetky belgické (verejné a súkromné) nemocnice poskytovať zdravotnú starostlivosť všetkým pacientom za každých okolností (teda v situáciách, ktoré nie sú naliehavé), aj keď pacienti nemôžu za ošetrenie zaplatiť.
Furthermore, the Brussels Court pointed out that ‘if this aid is typically more often provided in an establishment dependent on the relevant CPAS or with which it has concluded an agreement, the person may be admitted to another establishment, owing to the urgency resulting from the situation of the person to be admitted to hospital’.
Na základe uvedených skutočností Komisia dospela k záveru, že je potrebné rozlišovať medzi situáciami, ktoré sú a ktoré nie sú naliehavé.
The Brussels Court also noted that if the CPAS concerned (i.e. in the case at hand that of Uccle) had created its own psychiatric hospital or had concluded an agreement with such a hospital, the private hospital in question would not have had to provide care to the undocumented migrant in question but could instead have asked for his transfer to that hospital.
V prípade naliehavej situácie verejné a súkromné nemocnice podliehajú rovnakej všeobecnej povinnosti (vyplývajúcej z belgického trestného zákonníka) poskytnúť starostlivosť pacientom, ktorí sa nachádzajú v naliehavej zdravotnej situácii.
Since this was not the case, there was no alternative available and as a result the CPAS was ordered to pay the private hospital for the care provided to the patient.
Neexistuje však žiadny právny základ, ktorý by ukladal súkromným nemocniciam úlohu alebo povinnosť poskytovať pacientom starostlivosť aj v situáciách, ktoré nie sú naliehavé a bez ohľadu na ich platobnú schopnosť.
As a result, all that can be concluded from the Brussels Court judgment cited by the complainants is that in some cases, owing to the urgency, private hospitals may also provide urgent medical aid to undocumented migrants and that the CPAS, where their obligation to provide urgent medical aid is discharged in this specific way, have to pay these private hospitals.
V LCH ani v trestnom zákonníku totiž nie je takáto povinnosť stanovená a ani zásadu nediskriminácie nemožno považovať za zásadu, z ktorej takáto povinnosť vyplýva.
Therefore, the fact that in a limited number [194] of cases urgent medical aid can be provided by the Brussels private hospitals cannot be interpreted as a general obligation for these hospitals to treat all patients regardless of their ability to pay.
Napokon povinnosť poskytovať naliehavú zdravotnú pomoc migrantom bez dokladov sa vzťahuje na CPAS, a nie na nemocnice poskytujúce takúto starostlivosť.
Third, with regard to the principle of non-discrimination (mentioned by the complainants, see recital 170) it is clear that no hospital in Belgium is allowed to discriminate based on a patient's wealth (and hence on the pure fact that they are rich or poor) nor on any other personal criterion (e.g. religion or ethnic background).
Záväzok univerzálnej zdravotnej starostlivosti, ktorý prislúcha nemocniciam IRIS
However, in a non-emergency situation, the non-discrimination principle cannot force hospitals to provide care for free if it is clearly foreseeable that a patient will not be able to pay.
Na rozdiel od súkromných nemocníc sú však nemocnice IRIS povinné [199] poskytovať starostlivosť všetkým pacientom za každých okolností vrátane situácií, ktoré nie sú naliehavé, bez ohľadu na platobnú schopnosť pacientov a/alebo ich situáciu v oblasti poistenia, a to na základe osobitných ustanovení vzťahujúcich sa výlučne na nemocnice IRIS, t. j. na základe ich štatútu a strategických plánov siete IRIS, ako sa uvádza ďalej v texte.
If these conditions are fulfilled in non-emergency situations, there is an objective justification for hospitals to differentiate by refusing these patients [195].
Ako sa vysvetľuje skôr v texte (pozri odôvodnenie 24), nemocnice IRIS zriadili CPAS, aby tak mali možnosť plniť si svoje úlohy spočívajúce v poskytovaní sociálnej pomoci všetkým, ktorí to potrebujú.
As indicated above (see recital 171) the deontology code that applies to Belgian doctors explicitly allows them to refuse patients in non-emergency situations.
CPAS sú povinné poskytovať takúto pomoc (vrátane zdravotnej i zdravotno-sociálnej starostlivosti) každej osobe a každej rodine, ktorá to potrebuje [200].
A survey of debt counsellors [196] furthermore indicates that doctors and hospitals sometimes refuse patients who had difficulties paying for treatment in the past.
CPAS poskytujú svoje služby bezplatne a boli zriadené najmä s cieľom pomáhať odkázaným osobám.
In this context, it is worth pointing out that hospitals do not per se bluntly refuse patients but request them to pay an advance which can be a deterrent for those who are poor.
V tejto súvislosti sa v článku 5 štatútu nemocníc IRIS uvádza:
There is also anecdotal evidence suggesting that private hospitals sometimes refer patients to a CPAS hospital for treatment [197].
Bez toho, aby boli dotknuté právomoci zastrešujúceho združenia IRIS a právomoci združenia iris-achats, ako aj iných organizácií, ktoré by zastrešujúce združenie IRIS mohlo zriadiť podľa článku 135j zákona týkajúceho sa verejných centier sociálnej pomoci z 8. júla 1976, a v súlade so zákonnými a regulačnými ustanoveniami má združenie najširšie právomoci pri výkone svojej nemocničnej úlohy.
For these reasons, in 2013 a law was proposed (but not adopted) in the Belgian Senate to exclude the refusal of healthcare provision due to the financial difficulties of patients and which would also prohibit charging advances [198].
Túto úlohu vykonáva na jednej strane s cieľom zabezpečiť kvalitnú nákladovo efektívnu lekársku starostlivosť každej osobe bez ohľadu na jej príjmy, jej situáciu v oblasti poistenia, jej pôvod a jej filozofické presvedčenie a na druhej strane s cieľom dosiahnuť udržateľnú finančnú rovnováhu združenia.“ [201]
The non-discrimination principle can hence not be invoked as entrusting all Belgian hospitals (public and private) with an obligation to treat all patients in all circumstances (i.e. outside emergency situations) even if patients cannot pay for the treatment.
Rovnako tak v úvode strategického plánu IRIS 1996 – 2001 sa uvádza:
From the above, the Commission concludes that it is appropriate to distinguish between emergency and non-emergency situations.
„Aby mohla verejná nemocnica siete IRIS kedykoľvek plniť svoju sociálnu úlohu, poskytne škálu služieb, ktoré budú zabezpečovať starostlivosť najvyššej možnej kvality pre všetkých, za finančných podmienok všeobecne prijateľných pre všetkých a ktoré budú dostupné pre všetkých pacientov bez ohľadu na ich príjem, ich situáciu v oblasti poistenia, ich pôvod a ich ideologické presvedčenie“ [202].(177) V tom istom úvode sa ďalej uvádza:
In emergency situations, public and private hospitals are equally subject to the general obligation (based on the Belgian Criminal Code) to treat patients in a situation of medical emergency.
„Prvý cieľ plánu iris spočíva v udržaní silnejšej verejnej nemocničnej siete v Bruseli, ktorá je dostupná pre všetkých bez ohľadu na ich príjmy, ich situáciu v oblasti poistenia, ich pôvod a ich ideologické a filozofické presvedčenie.“ [203] (178) V inom oddiele tohto plánu sa poznamenáva, že charta práv pacienta siete IRIS zabezpečuje
However, there is no legal basis which obliges or entrusts the private hospitals to treat patients also in non-emergency situations and regardless of their ability to pay.
„prístup pre všetkých pacientov bez rozlišovania pôvodu, príjmov, filozofického a ideologického presvedčenia a situácie v oblasti poistenia.“ [204](179) Strategický plán IRIS 1996 – 2001 navyše zahŕňa pododdiel 2.5.4 s názvom „Zdravotná starostlivosť a liečba pre všetkých pacientov, ktorí navštívia jednu z nemocníc siete iris“, ktorý obsahuje tieto predpisy:
Indeed, neither the LCH nor the Criminal Code contain such an obligation and the non-discrimination principle can also not be considered as entrusting such an obligation.
„Základné poslanie verejných nemocníc [t. j. nemocníc IRIS] spočíva v poskytovaní sociálnej lekárskej starostlivosti; na základe toho sú povinné plniť požiadavky týkajúce sa sociálnych úloh, a to aj vtedy, keď táto úloha nie je zahrnutá v legislatívnom a regulačnom súbore predpisov, ktorým sa riadi nemocničné odvetvie.
Finally, the obligation to provide urgent medical aid to undocumented migrants applies to the CPAS, not to the hospitals that deliver such care.
Úlohou verejných nemocníc je prijať všetkých pacientov a poskytnúť im pomoc bez ohľadu na ich pôvod, situáciu, kultúru, presvedčenie alebo zdravotný stav.
The universal care obligation incumbent on the IRIS-H
Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že ide o verejné nemocnice, naše nemocnice sa musia riadiť zásadami univerzálnosti, rovnosti, kontinuity a zmeny.
In contrast to the private hospitals, however, the IRIS-H are obliged [199] to treat all patients in all circumstances, including in non-emergency situations, regardless of patients' ability to pay and/or their insurance status on the basis of the specific rules applying only to the IRIS-H, namely their bylaws and the IRIS strategic plans as specified below.
Zásada univerzálnosti ukladá povinnosť prijať všetkých pacientov bez rozdielu.
As explained above (see recital 24), the IRIS-H were established by the CPAS to allow the latter to fulfil their task to provide social aid to everyone who needs it.
Nemocnica teda musí poskytovať lekársku starostlivosť čo najvyššej možnej úrovne, aby tak mohla spĺňať potreby všetkých.
The CPAS are obliged to provide such aid (including medical and socio-medical care) to all individuals and families who require it [200].
Zásada rovnosti, ústavné právo, ukladá prijať všetky osoby bez akejkoľvek diskriminácie.
The CPAS provide their services for free and were created in particular to help the poor and needy.
Z uvedených skutočností jasne vyplýva, že platobná schopnosť pacientov a ich situácia v oblasti poistenia sa nezohľadňujú pri ich príjme do nemocníc IRIS, aby sa tak zabezpečil prístup k zdravotnej starostlivosti pre všetkých, a to aj v situáciách, ktoré nie sú naliehavé.
In this context, Article 5 of the IRIS-H bylaws states:
Viaceré prvky strategického plánu IRIS 1996 – 2001 zároveň preukazujú sociálnu povahu nemocničnej starostlivosti poskytovanej nemocnicami IRIS (napríklad, „aby bolo možné naďalej vykonávať lekársku starostlivosť bez ohľadu na akúkoľvek logiku trhu“ [206]) a pevnú vôľu poskytovať kvalitnú starostlivosť pre všetky vrstvy bruselskej spoločnosti, najmä pre najodkázanejšie osoby [207].
Without prejudice to the competences of the IRIS umbrella association and the competences of IRIS-Achats [procurement branch] and of any other bodies that the umbrella association might set up pursuant to Article 135 undecies of the Organic Law of 8 July 1976 on Public Social Assistance Centres and in accordance with the laws and regulations, the association shall have the most extensive powers in the exercise of its hospital mission.
V strategickom pláne IRIS pokrývajúcom obdobie rokov 2002 – 2014 sa preberajú určité základné zásady (prístup pre všetkých pacientov, zvýšenie prístupnosti pre chudobných), pričom sa uvádza najmä článok 5 štatútu nemocníc IRIS [208] (pozri aj odôvodnenie 175) a prvoradý cieľ strategického plánu IRIS pokrývajúceho obdobie rokov 1996 – 2001 [209] (pozri odôvodnenie 177), a zároveň sa v ňom odkazuje na chartu práv pacientov IRIS [210] (pozri odôvodnenie 178) a dopĺňa toto:
It shall exercise that mission with a view, firstly, to providing quality medical care at optimum cost for everyone, irrespective of their income, insurability, origins and philosophical beliefs, and, secondly, to establishing a sustainable financial equilibrium for the association’ [201].
„Služby vo verejnom záujme sa definujú podľa troch základných zásad, a to univerzalita, rovnosť a kontinuita.
Likewise, the introduction to the IRIS strategic plan 1996-2001 mentions:
Podľa týchto troch zásad a vzhľadom na to, že ide o verejné nemocnice, nemocnice siete IRIS
‘In order to fulfil its social task at any moment, the public hospitals of the IRIS network will offer a range of services guaranteeing to everyone the best quality care at generally acceptable financial conditions for all and will be accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological convictions’ [202].(177) That same introduction continues:
prijímajú všetkých pacientov bez rozdielu,
‘The primary objective of the IRIS plan is to maintain a reinforced public hospital network in Brussels that is accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological and philosophical convictions’ [203].(178) In another section of this plan it is noted that the IRIS patient charter guarantees:
poskytujú liečbu všetkým pacientom bez akejkoľvek diskriminácie,