natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, in the case of insufficient assets of the publicly owned establishment IFP subsequent to its change in legal form, all its creditors, irrespective of when their claim arose, would be in a comparable situation, all finding that the ordinary law relating to compulsory administration or winding up of undertakings in difficulty did not apply to the publicly owned establishment IFP.
V prípade nedostatku majetku verejnej inštitúcie IFP po zmene jej právneho postavenia by sa ale všetci jej veritelia ocitli v porovnateľnej situácii nezávisle od dátumu vzniku svojich pohľadávok, pričom všetkých by sa týkala neuplatniteľnosť konaní všeobecného práva vo veciach súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie podnikov v ťažkostiach.
All the creditors of the publicly owned establishment IFP would be assured of seeing their claims finally paid, as explained under point A(b).
Ako sa vysvetľuje v bode A písmene b), všetkým veriteľom sa zaručilo, že ich pohľadávka bude uhradená.
The Commission wishes to point out in this respect that the guarantee examined here derives from the EPIC status of the publicly owned establishment IFP, that this is a guarantee operating between the State and the publicly owned establishment IFP (the latter’s creditors being only indirect beneficiaries thereof), and that this guarantee covers not only the payment of individual claims, but also the continued existence of IFP or its obligations or both.
Komisia by v tejto súvislosti chcela spresniť, že záruka, ktorá sa tu skúma, vyplýva zo statusu EPIC verejnej inštitúcie IFP, že je to záruka zaväzujúca štát a verejnú inštitúciu IFP (pričom veritelia IFP sú iba jej nepriamymi príjemcami), že táto záruka sa vzťahuje nielen na úhradu jednotlivých pohľadávok, ale aj na zachovanie existencie verejnej inštitúcie IFP a/alebo jej povinností.
General Court in Case T-442/03 SIC v Commission [2008] ECR II-1161, paragraphs 124-127.
Rozsudok Všeobecného súdu z 26. júna 2008, vec T-442/03, SIC/Komisia (Zb. 2008, s. II-1161, body 124 – 127).
See also the Guarantees Notice.
Pozri aj oznámenie o uvedených zárukách.
In particular, no such mechanism was set up at the time of the conversion of IFP, France Télécom, Gaz de France, EDF or ADP.
Predovšetkým nie počas transformácie IFP, France Télécom, Gaz de France, EDF a ADP.
Contrariwise, the French authorities argued that, if La Poste had enjoyed a State guarantee by virtue of its legal form, there would have been no need to give an express guarantee for the debts contracted by the old Administration of Posts and Telecommunications which were transferred to La Poste.
Podľa francúzskych orgánov na rozdiel od predchádzajúcej situácie by nebolo nevyhnutné poskytnúť explicitnú záruku za dlhy, ktoré vznikli správe pôšt a telekomunikácií a ktoré sa previedli na spoločnosť La Poste, keby tejto spoločnosti bola štatutárne poskytnutá štátna záruka.
But, they argued, such a guarantee was in fact given, in an order dated 31 December 1990.
K tomuto však došlo vyhláškou z 31. decembra 1990.
Labetoulle, ‘La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d’arrêt à l’idée de “garantie de l’Etat” ’, RJEP/CJEG No 635, October 2006.
La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d'arrêt à l’idée de „garantie de l’État“ (Zodpovednosť nezávislých správnych orgánov s právnou subjektivitou: skoncovanie s myšlienkou „štátnej záruky“); D. Labetoulle; RJEP/CJEG č. 635, október 2006.
On this point, the Commission also refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
V tejto súvislosti Komisia odkazuje aj na časť 4.1.1 bod A písm. b) podbod 3) uvedeného rozhodnutia C 56/2007.
The Commission refers to recitals 139 to 141 of decision C 56/2007.
Komisia odkazuje na odôvodnenia 139 až 141 uvedeného rozhodnutia C 56/2007.
The following part of the memorandum was published in the annual report for 1995 (p. 219): ‘In connection with the draft law on State involvement in the recovery plans for Crédit Lyonnais and Comptoir des Entrepreneurs, the Council of State … took the view that there was a State guarantee for this establishment which derived without any express legislative provision from the very fact that it was a publicly owned establishment’.
Autori správy za rok 1995 uverejnili túto časť komentára (s. 219): „V súvislosti s návrhom zákona o konaní štátu pri plánovaní hospodárskeho oživenia Crédit Lyonnais a Comptoir des Entrepreneurs Štátna rada (…) usúdila, že bez výslovného zákonného ustanovenia vyplynie štátna záruka tejto inštitúcii zo samotnej povahy subjektu ako verejnej inštitúcie.“
See point 5 in the annex to that memorandum, which lists different acts including for example ‘a ministerial letter, or any other basis’.
Pozri bod 5 prílohy k tomuto oznámeniu, v ktorom sa uvádzajú rôzne akty, napr. „list ministra alebo akýkoľvek iný základ.“
In an explanatory note attached to the memorandum, in part 3, under the heading ‘Experience of calls made on guarantees and the judgments of the Council have clarified a number of textbook cases of guarantees which need to be identified’, it is indicated that ‘Some legal forms by their structure entail a liability on the part of their shareholders; this is true in particular of [the forms of partnership known as] the société en nom collectif, or SNC, and the groupement momentané d’entreprises, or GIE. With these last two forms, third parties will always seek out the State shareholder. The same applies to the creation of publicly owned establishments and to some shareholdings in public limited companies’.
Vo vysvetľujúcej poznámke pripojenej k tomuto oznámeniu, presnejšie v časti 3, ktorá znie „skúsenosti s výzvami na záruku a judikatúra Štátnej rady umožnili vylepšiť určitý počet teoretických predpokladov implicitnej záruky, ktoré je dôležité určiť“ francúzske orgány uvádzajú, že „určité právne podmienky konštrukčne zahŕňajú zodpovednosť akcionárov, osobitne akcionárov verejných obchodných spoločností (SNC) a GIE (dočasné zoskupenie podnikov). V prípade týchto dvoch foriem budú tretie osoby systematicky vyhľadávať štátneho akcionára. To isté sa týka aj zakladania verejných inštitúcií a určitého nadobúdania účasti v akciových spoločnostiach.“
The section of this decision describing the measure explains the terms of the Law of 16 July 1980, the Decree of 20 May 2008 replacing the Decree of 12 May 1981, and the Circular of 16 October 1989.
Ustanovenia uplatniteľných predpisov – zákona zo 16. júla 1980, vyhlášky z 20. mája 2008, ktorou sa nahrádza vyhláška z 12. mája 1981 a obežníka zo 16. októbra 1989 – boli spomenuté v časti týkajúcej sa opisu tohto rozhodnutia.
The Law of 16 July 1980 provides that ‘if the decision-making body of the authority or establishment has not released or created the resources … the supervising authority shall do so, and if necessary shall issue a mandatory payment order’.
Zákon zo 16. júla 1980 ustanovuje, že: „Ak rozhodujúci orgán samosprávnej jednotky alebo inštitúcie neuvoľnil alebo nevytvoril tieto zdroje, … postará sa o to dozorný orgán, ktorý v prípade potreby vydá príkaz na úhradu záväzku z úradnej moci.“
The Decree of 12 May 1981, which on this point remains unchanged by the amending Decree of 2008, states that the representative of the State or the authority responsible for supervision ‘shall, as appropriate, release the necessary resources, either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available, or by increasing resources’.
Vyhláška z 12. mája 1981, v tomto ohľade nezmenená a nedoplnená vyhláškou z roku 2008, spresňuje, že zástupca štátu alebo orgán poverený dohľadom „v prípade potreby uvoľní potrebné zdroje buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov.“
The Commission refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Komisia odkazuje na časť 4.1.1 bod A. písm. b) podbod 3) uvedeného rozhodnutia C 56/2007.
In a memorandum submitted on 27 October 2009 in the postal case, the French authorities denied that it was ‘impossible’ to mobilise own capital and reserves, on the basis of two arguments: the first of these, however, related to the prices charged by La Poste, and cannot be transposed to the circumstances of the present case, since IFP’s prices, unlike those of La Poste, are not subject to sectoral regulation.
V rámci veci La Poste vo svojom oznámení zaslanom 27. októbra 2009 francúzske orgány popierajú „nemožnosť“ uvoľnenia vlastných zdrojov týmito dvoma argumentmi: prvý argument týkajúci sa sadzieb uplatňovaných podnikom La Poste však nie je možné uplatniť na okolnosti tohto prípadu, pričom sadzby verejnej inštitúcie IFP nepodliehajú na rozdiel od sadzieb La Poste regulácii odvetvia.
The Commission refers to points 112 and 113 of the memorandum sent by the French authorities on 23 January 2008 in the postal case.
Komisia odkazuje na body 112 a 113 oznámenia zaslaného francúzskymi orgánmi 23. januára 2008 v rámci veci La Poste.
For further details on the position of the French authorities, see section 3.1.1.B(a)(2) of decision C 56/2007.
Podrobnejšie informácie o stanovisku francúzskych orgánov pozri najmä v časti 3.1.1 bod B. písm. a) podbode 2) uvedeného rozhodnutia C 56/2007.
ECHR, Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, 6 December 2006, No 57516/00.
ESĽP, 6. december 2006, Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro/Francúzsko, č. 57516/00.
In the Campoloro case the ECHR made the State liable for all of the sums owed to the applicant companies by the Commune of Santa-Maria-Poggio.
ESĽP urovnal spor vo veci vec Campoloro tak, že uložil štátu uhradiť všetky dlhy, ktoré žalujúcim spoločnostiam dlhovala obec Santa-Maria-Poggio.
The judgment states that (Commission translation) ‘[The French Government] considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments … The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune. The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal person … The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970). There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned. Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
V rozsudku sa uvádza, že „[francúzska vláda] sa domnieva, že omeškanie s úplným výkonom rozsudku spôsobili jedine objektívne dôvody spočívajúce výlučne v tom, že pre obec bolo fakticky nemožné uvoľniť dostatočné príjmy“; „vláda teda tvrdí, že nevykonanie vynesených rozsudkov nie je dôsledkom zámerného odopretia ich vykonania zo strany vnútroštátnych orgánov, štátu alebo obce. Neexistencia rozpočtových prostriedkov nie je zámienka, ale realita spôsobená platobnou neschopnosťou právnickej osoby, ktorá je dlžníkom“; „neuhradenie dlhu je výlučne dôsledkom finančných ťažkostí obce a tieto okolnosti podľa všetkého nemôžu samosprávnu jednotku oslobodiť od jej povinností, ani presunúť bremeno jej dlhu na štát (Štátna rada, obec Batz sur Mer, 25. september 1970). Vo vnútroštátnom práve neexistuje žiadny právny základ pre prevzatie štátom záväzku obce vyplatiť odškodné. Takéto prevzatie záväzku nemôže byť založené ani na článku 6 ods. 1 dohovoru, pokiaľ by bolo v rozpore so samotným pojmom právnej subjektivity právnických osôb, ktorá predpokladá nezávislosť, oddelený majetok.“
(Commission translation) ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant State to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors, the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibid.) until the day on which this judgment is given’.
„So zreteľom na uvedené sa súd domnieva, že žalovaný štát je povinný zaistiť žalujúcim, alebo v prípade potreby ich právnym nástupcom, zaplatenie pohľadávok vrátane úrokov, na ktoré majú nárok od vynesenia rozsudkov správneho súdu v Bastii 10. júla 1992 (ibidem) až do dňa vynesenia tohto rozsudku.“
The Commission wishes to emphasise that the terms used by the ECHR do not refer to a possible liability on the part of the State but hold that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Komisia chce zdôrazniť, že výrazy, ktoré použil ESĽP, neobsahujú prípadnú zodpovednosť štátu, ale usudzuje, že štát je povinný „zaistiť“ úhradu.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Uvedené výrazy vychádzajú skôr zo záruky než zo zodpovednosti.
A judicial mechanism under national law can therefore be interpreted as an implied guarantee.
Právny mechanizmus vnútroštátneho práva možno teda vykladať ako implicitnú záruku.
ECHR, Artico v Italy, 13 May 1980, Series A, No 37: The ECHR decided that, where a failure to act was imputable to an entity other than the State, it was for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoyed the right conferred on him by that Article.
ESĽP, 13. máj 1980, Artico/Taliansko, séria A č.37: ESĽP rozhodol, že keď neplnenie povinností možno pripísať inej osobe ako štátu, tento štát, ktorý je dlžníkom zo záruky podľa článku 6 ods. 1, je povinný konať tak, aby zaistil žalujúcej strane skutočné požívanie práva, ktoré mu tento článok priznáva.
ECHR, Bourdov v Russia, 19 March 1997, No 59498/00: Here too the Court held that an authority of the State could not use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
ESĽP, 19. marec 1997, Bourdov/Rusko, č. 59498/00: Súd tiež rozhodol, že „štátny orgán nemôže nezaplatiť svoj dlh pod zámienkou nedostatku prostriedkov.“
The Commission refers in particular to its arguments presented in decision C 56/2007 relating to the effect on State liability of the absorption by a publicly owned establishment of another structure, the rights and obligations of which are transferred to it at the same time.
Komisia odkazuje najmä na svoje úvahy v rozhodnutí C 56/2007 o tom, ako na zodpovednosť štátu vplýva pohltenie iného subjektu verejnou inštitúciou, na ktorú by sa na základe tej istej udalosti previedli jeho práva a povinnosti.
If it were subsequently to meet that structure’s debts towards a third party, no contract or other legal document would have laid down that the State was not required to pay the debts of this publicly owned establishment towards creditors of the absorbed structure, since such a situation could not have been foreseen ex ante.
Keby následne mala splatiť dlhy tohto subjektu voči tretej osobe, žiadna zmluva, ani žiadny právny dokument by nestanovil, že štát neručí za splatenie dlhov tejto verejnej inštitúcie voči veriteľom pohlteného subjektu, pretože takúto situáciu nebolo možné predvídať.
Thus, through a mechanism (such as merger or absorption) for converting certain public sector structures, the publicly owned establishment IFP could acquire debts towards third parties, without its being possible contractually to provide in advance for a limitation of the guarantee on the part of the State.
Na základe mechanizmu transformácie (zlúčenie, pohltenie) určitých subjektov v rámci verejného sektora by sa verejná inštitúcia IFP mohla stať dlžníkom voči tretím osobám bez toho, aby bolo možné dopredu zmluvne ustanoviť obmedzenie štátnej záruky.
As will be shown in section B of this part, a creditor of IFP who had not been able to have his individual claim met by requesting payment could always hope to obtain payment within the framework of an overall State-financed restructuring of the publicly owned establishment IFP.
Ako sa ukáže v oddiele B tejto časti, veriteľ verejnej inštitúcie IFP, ktorý by nemohol dosiahnuť uspokojenie svojej jednotlivej pohľadávky prostredníctvom žiadosti o exekučné vymoženie svojej pohľadávky, by mohol stále ešte dúfať, že dosiahne úhradu svojej pohľadávky v rámci celkového vyrovnania verejnej inštitúcie IFP financovaného štátom.
This theory has the advantage of making it easier to demonstrate the existence of a legal attribute or legal effect not expressly and explicitly affirmed by any legislation.
Možno uviesť aj príklad fiktívneho bydliska alebo de facto štátnych úradníkov vo verejnom práve, ktorých rozhodnutia môžu zostať zákonné. Výhodou tejto teórie je, že umožňuje podať dôkaz existencie právneho atribútu alebo právneho účinku, pokiaľ žiadny právny predpis nepotvrdzuje výslovne a zreteľne jeho existenciu.
Distinction drawn on the basis of the arguments in the thesis of S. Carpi-Petit, Les successions en droit administratif, PUR, 2006.
Rozlíšenie sa uskutočnilo na základe rozvinutia práce S. Carpi-Petita, Nástupníctvo v správnom práve (PUR, 2006).
To the Commission’s knowledge, there are no instances of legal texts envisaging the extinction of the debts.
Pokiaľ je Komisii známe, neexistuje žiadny príklad právneho predpisu, ktorý by upravoval zánik dlhov.
According to Cornu’s Vocabulaire juridique, by ‘assets’ ( patrimoine) is meant a ‘collection of the property and obligations of one and the same person (that is to say of his duties and charges assessable in monetary terms)’.
Podľa Cornuovho právneho slovníka je majetok „súbor vecí a záväzkov jednej a tej istej osoby (t. j. jej práv a bremien oceniteľných peniazmi).“
The Commission expert in the postal case refers to the only known example of a publicly owned establishment which reached the end of its life: the winding up of the Université thématique d’Agen (Decree of 15 July 2002, Journal Officielle de la République Française, 23 July 2002).
Expert Komisie vo veci La Poste sa odvoláva na jediný známy príklad verejnej inštitúcie, ktorej doba trvania uplynula: likvidácia tematickej univerzity v Agene (vyhláška z 15. júla 2002, Úradný vestník FR z 23. júla 2002).
See recitals 25 (third indent) and 45, and footnote 20.
Pozri odôvodnenie 25 (tretia zarážka) a odôvodnenie 45, ako aj poznámku pod čiarou č. 20.
General Court, Joined Cases T-204/97 and T-270/97 EPAC v Commission [2000] ECR II-2267, paragraphs 80 and 81.
Rozsudok Všeobecného súdu, spojené veci T-204/97 a T-270/97, EPAC/Komisia, Zb. 2000, s. II-2267, body 80 a 81.
Section 7.1 of decision C 51/2005.
Oddiel 7.1 rozhodnutia C 51/2005.
Articles 3-1, c) of the industrial research agreement between IFP and Axens and the industrial research agreement between IFP and Prosernat, and Article III.2 of the agreement between IFP and Beicip-Franlab.
Články 3-1 písm. c) zmluvy o priemyselnom výskume medzi verejnou inštitúciou IFP a spoločnosťou Axens a zmluva o priemyselnom výskume medzi verejnou inštitúciou IFP a spoločnosťou Prosernat, článok III ods. 2 zmluvy medzi verejnou inštitúciou IFP a spoločnosťou Beicip-Franlab.
It may be worth recalling that Article 2 of the Law of 25 January 1985, which has become Article L. 620-2 of the Commercial Code, provides that: ‘Administration and winding-up procedures shall apply to traders, persons registered with the craftsmen’s register, farmers and legal persons governed by private law’ (emphasis added).
Treba pripomenúť, že článok 2 zákona z 25. januára 1985, ktorý sa stal článkom L. 620-2 Obchodného zákonníka, stanovuje, že: „Súdne vyrovnanie a súdna likvidácia sú uplatniteľné na každého obchodníka, na každú osobu zapísanú v živnostenskom registri, na každého poľnohospodára a na každú právnickú osobu súkromného práva.“ (Vložené podčiarknutie.)
Cf. Article L. 640-1, subparagraph 1 of the Commercial Code.
Pozri článok L. 640-1 ods. 1 Obchodného zákonníka.
The simplified procedure introduced by the Law of 26 July 2005 would not be applicable to the subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat.
Zjednodušené konanie ustanovené zákonom z 26. júla 2005 sa zrejme nevzťahuje na dcérske spoločnosti Axens, Beicip-Franlab a Prosernat.
As specified in Article L. 641-2 of the Commercial Code, this simplified procedure is applicable if the debtor’s assets include no immovable property, if the enterprise has employed no more than five employees during the six months prior to the commencement of the proceedings and if its turnover excluding tax is no more than EUR 750000. In the case of compulsory winding up, these subsidiaries would therefore be subject to the ordinary-law procedure, which is summarised in recitals 143 and 144.
Ako sa totiž spresňuje v článku L.641-2 Obchodného zákonníka, toto zjednodušené konanie sa uplatňuje, keď majetok dlžníka nezahŕňa nehnuteľný majetok, ak podnik nezamestnal viac ako päť zamestnancov v priebehu šiestich mesiacov pred začatím konania a ak sa obrat podniku bez daní rovná alebo je nižší ako 750000 EUR. V prípade súdnej likvidácie by tieto dcérske spoločnosti teda podliehali konaniu „všeobecného práva“, ktorý je zhrnutý v odôvodneniach 143 a 144.
Cf. Article L. 640-4 of the Commercial Code.
Pozri článok L. 640-4 Obchodného zákonníka.
Cf. Article L. 640-1 of the Commercial Code.
Pozri článok L. 640-1 Obchodného zákonníka.
Cf. Article L. 641-1, second subparagraph, of the Commercial Code.
Pozri článok L. 641-1 ods. 2 Obchodného zákonníka.
Cf. Article L. 641-4, first subparagraph, of the Commercial Code.
Pozri článok L. 641-4 ods. 1 Obchodného zákonníka.
The second subparagraph of the same Article specifies that unsecured claims (i.e. those not covered by any particular guarantee) are not verified in principle if it is clear that the proceeds of the asset sales will be totally absorbed by legal fees and preferential claims.
V druhom odseku toho istého článku sa spresňuje, že na pohľadávky na základe úpisu (to znamená pohľadávky, na ktoré sa neposkytuje žiadna osobitná zábezpeka) sa v zásade nevzťahuje audit, pokiaľ sa ukáže, že majetok v plnej miere pohltia súdne trovy a prednostné pohľadávky.
All creditors of the IFP subsidiary concerned whose claims predated the decision to open the proceedings have to send a statement of their claims to the representative of the creditors within a period of two months of the publication of the decision ordering the winding up in the Official Bulletin of Civil and Commercial Announcements (BODACC).
Na základe uverejnenia rozsudku o likvidácii budú všetci veritelia dotknutej dcérskej spoločnosti verejnej inštitúcie IFP, ktorých pohľadávky zrejme vznikli pred vynesením rozsudku o začatí konania, povinní zaslať zástupcovi veriteľov vyhlásenie o svojich pohľadávkach v lehote šiestich mesiacov od dátumu uverejnenia rozsudku o začatí konania v úradnom vestníku Bulletin Officiel des Annonces Civiles et Commerciales (BODACC).
Cf. Articles L. 643-9 and following of the Commercial Code.
Pozri články L.643-9 a nasl. Obchodného zákonníka.
There are a few exceptions to the principle that proceedings against the debtor may not be resumed, in particular in the case of 1) personal bankruptcy of the debtor (faillite personnelle); 2) the debtor being found guilty of fraudulent or negligent bankruptcy (banqueroute); 3) previous compulsory winding up proceedings closed for lack of assets, less than five years before the opening of the current proceedings; 4) fraud in dealings with one or more creditors (the court then authorises the resumption of individual proceedings by any creditor against the debtor).
Existuje niekoľko výnimiek zo zásady zákazu ďalšieho súdneho vymáhania pohľadávky od dlžníka, najmä v prípade 1. osobného bankrotu dlžníka; 2. odsúdenia dlžníka na bankrot; 3. predchádzajúceho konania o súdnej likvidácii (skončeného pre nedostatok majetku) nie staršieho ako päť rokov pred začatím daného konania; 4. podvod voči jednému alebo niekoľkým veriteľom (súd v takom prípade umožní ktorémukoľvek veriteľovi opätovne podať individuálnu žalobu).