natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As explained in recitals 142 to 145 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission does not share the interpretation put forward by the French authorities that this opinion of the Council of State cannot be transposed to the case of IFP.
Ako sa vysvetľuje v odôvodneniach 142 až 145 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, Komisia nesúhlasí s vysvetlením francúzskych orgánov, že toto stanovisko Štátnej rady nie je možné uplatniť na verejnú inštitúciu IFP.
The opinion makes no reference to the aims of the establishment or to whether or not a public accountant is present within it.
Predovšetkým zdôrazňuje, že toto stanovisko sa vôbec neodvoláva na poslanie inštitúcie, ani na existenciu alebo neexistenciu vo verejnej inštitúcii autorizovaného účtovného revízora.
Moreover, the French authorities do not explain why, in their view, this opinion should apply to publicly owned establishments only if they have a public accountant.
Okrem toho francúzske orgány nevysvetľujú, prečo je podľa nich toto stanovisko uplatniteľné len na verejné inštitúcie majúce autorizovaného účtovného revízora.
The Commission rejects the arguments put forward by the French authorities to the effect that the opinion is not applicable because it predates the Organic Law governing the Finance Act and is contrary to the subsequent case-law of the Council of State: in recital 104 above, and in decision C 56/2007, the Commission concluded that the Organic Law governing the Finance Act did not stand in the way of an implied guarantee given by the State to IFP.
Komisia navyše odmieta argumenty francúzskych orgánov, že stanovisko nemožno uplatniť, pretože je staršie ako ÚZRP a je v rozpore s neskoršou judikatúrou Štátnej rady, pričom v odôvodnení 104, ako aj v uvedenom rozhodnutí C 56/2007 uviedla, že ÚZRP nebráni existencii implicitnej štátnej záruky v prospech verejnej inštitúcie IFP.
A creditor of IFP can be sure that his claim will be repaid.
Veriteľovi podniku La Poste sa zaručuje, že jeho pohľadávka bude uhradená.
Following the example of the argument in section 4.1.1.A(b) of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission will now set out to demonstrate that in the event of a default by IFP, its creditors would be in a more favourable position than that of creditors of an enterprise governed by commercial law.
Podľa príkladu dokazovania v časti 4.1.1 bod A písm. b) uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktorý odkazuje mutatis mutandis, Komisia má ďalej v úmysle preukázať, že v prípade zastavenia platieb zo strany verejnej inštitúcie IFP sú veritelia tejto inštitúcie vo výhodnejšej situácii ako veritelia podniku, ktorý podlieha obchodnému právu.
Firstly, in the case of publicly owned establishments, the conventional obstacles to the settlement of a claim against a body governed by private law are not applicable.
Po prvé, pokiaľ ide o verejné inštitúcie, tradičné obmedzenia úhrady pohľadávky subjektu súkromného práva sa na ne nevzťahujú.
On the basis of the factors detailed at greater length in recitals 150 to 154 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission concludes on this first point that:
Na základe skutočností podrobnejšie opísaných v odôvodneniach 150 až 154 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, Komisia v tejto súvislosti dospela k záveru, že:
unlike the creditors of undertakings governed by commercial law, creditors of IFP (which is not subject to the ordinary law governing the compulsory administration or winding up of firms in difficulty) are not in danger of seeing their claim cancelled in whole or in part as an outcome of compulsory winding-up proceedings;
na rozdiel od veriteľov podnikov podliehajúcich obchodnému právu veriteľom verejnej inštitúcie IFP (keďže táto inštitúcia nepodlieha všeobecnému právu v oblasti súdneho vyrovnania a súdnej likvidácie podnikov v ťažkostiach) nehrozí, že ich pohľadávka po skončení súdneho konania vo veci likvidácie úplne alebo čiastočne zanikne,
the fact that IFP has legal personality is no bar to the existence of a guarantee given by the State;
právna subjektivita verejnej inštitúcie IFP nekladie prekážku štátnej záruke,
in the absence of any express limitation on the State’s liability in respect of IFP, IFP’s creditors may legitimately act on the principle that the State will bear the debts of IFP, even though IFP possesses legal personality.
pri neexistencii výslovného obmedzenia zodpovednosti štátu, pokiaľ ide o verejnú inštitúciu IFP, sa veritelia tejto inštitúcie môžu právom opierať o zásadu, že štát hradí dlhy verejnej inštitúcie IFP napriek tomu, že IFP je právnická osoba.
Secondly, in the case of the recovery of the debts of a publicly owned establishment that has been found by a court to be in default, the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 (and in implementing provisions [86]) is, for the reasons explained in recitals 113 to 117, more favourable to IFP’s creditors than insolvency proceedings in the courts under ordinary law, in so far as it is not liable to result in the cancellation of their claim on IFP.
Po druhé, v prípade vymáhania dlhov verejných inštitúcií odsúdených súdnym rozhodnutím je postup zavedený zákonom zo 16. júla 1980 (a rôznymi vykonávacími predpismi [86]), z dôvodov ozrejmených v odôvodneniach 113 až 117, pre veriteľov verejnej inštitúcie IFP výhodnejší ako súdne konania všeobecného práva, pretože nemôže viesť k zániku pohľadávky, ktorú majú voči verejnej inštitúcii IFP.
In accordance with the analysis developed in recitals 157 to 161 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes firstly that the Law of 1980 [87] and its implementing provisions [88] designate the State as the authority responsible for covering the debts of publicly owned establishments, and confer important prerogatives on the State: the mandatory payment order and the creation of sufficient resources.
V súlade s analýzou predostretou v odôvodneniach 157 až 161 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, Komisia v prvom rade poznamenáva, že zákon z roku 1980 [87] a jeho vykonávacie opatrenia [88] označujú štát ako orgán príslušný na vymáhanie dlhov verejných inštitúcií a udeľuje im významné právomoci: príkaz na úhradu záväzku z úradnej moci a vytváranie dostatočných zdrojov.
Following the example of the argument in recitals 162 to 168 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the specific procedure laid down by the Law of 1980 and the measures implementing it is a procedure only for the recovery of claims, and not for winding up, and that at the end of the procedure the claim is not cancelled, whereas at the end of winding-up proceedings under ordinary law a judgment terminating the proceedings on the ground that the assets are insufficient, without penalty, prevents creditors from pursuing the proceedings further.
Podobne ako pri úvahách vysvetlených v odôvodneniach 162 až 168 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia domnieva, že osobitné konanie ustanovené zákonom z roku 1980 a jeho vykonávacími predpismi je len postupom vymáhania pohľadávok a nie konaním vo veci likvidácie a že po jeho skončení pohľadávka nezanikne, zatiaľ čo po skončení konania vo veci likvidácie podľa všeobecného práva rozsudok o skončení konania pre nedostatok majetku bez postihu prináša so sebou zákaz pre veriteľov ďalej súdne vymáhať pohľadávku.
The Commission also notes that the Law of 1980 and the measures implementing it provide for the deferral of a payment order, and nowhere envisage a cessation of payments, and thereby give creditors to understand that there are or that there will be the resources necessary to settle a claim they hold on the public entity.
Komisia tiež poznamenáva, že zákon z roku 1980 a jeho vykonávacie predpisy tým, že predpokladajú časový odklad príkazu na úhradu záväzku a v žiadnom štádiu nezohľadňujú zastavenie platieb, ponechávajú veriteľov v domnienke, že existujú alebo stále budú existovať zdroje nevyhnutné na úhradu pohľadávky, ktorú majú voči verejnému subjektu.
These two factors lead to it consider that a shortage of funds will be covered, if necessary by the State, or is temporary only.
Tieto dve skutočnosti ju priviedli k názoru, že situácia nedostatku hotovosti je krytá v prípade potreby štátom alebo je len prechodná.
But winding-up procedures never provide for the possibility that a third party can become liable for the debts of the insolvent party, except of course in the case of a guarantor.
Na druhej strane žiadne konanie vo veci likvidácie nepredpokladá možnosť, že sa tretie osoby stanú zodpovednými za dlhy platobne neschopnej osoby, samozrejme okrem prípadu, keď ide o ručiteľa alebo spoločnosť s ručením obmedzeným.
Consequently, the Commission takes the view that the probability that a creditor might not succeed in obtaining satisfaction of his claim under the procedures laid down by the Law of 16 July 1980 is low.
Komisia teda usudzuje, že je málo pravdepodobné, že sa veriteľovi pri uplatnení postupov podľa zákona zo 16. júla 1980 nepodarí dosiahnuť úhradu svojej pohľadávky.
However, contrary to the conclusion it drew in respect of La Poste in decision C 56/2007, the Commission observes that in this case the resources of its own that IFP would be able to mobilise are relatively high, since, as the French authorities have explained (see recital 44), available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million).
Avšak na rozdiel od toho, k akému záveru dospela v súvislosti s La Poste v uvedenom rozhodnutí C 56/2007, Komisia zdôrazňuje, že v tomto prípade sú vlastné zdroje verejnej inštitúcie IFP, ktoré možno uvoľniť, relatívne veľké, keďže, ako vysvetlili francúzske orgány v odôvodnení 44, hotovosť a investície (150,3 milióna EUR) sa na konci roka 2007 rovnali približne päťnásobku sumy pôžičiek a finančných dlhov (25,2 milióna EUR).
Consequently, the Commission recognises that in its present financial position, it seems unlikely, at least in the near future, that a shortage of own resources could lead to IFP being unable to meet its debts and give rise to the need for State intervention.
Komisia týmto uznala, že za súčasného stavu jej financií je podľa všetkého málo pravdepodobné, prinajmenšom v blízkej budúcnosti, že v dôsledku nedostatku vlastných zdrojov sa verejná inštitúcia IFP môže ocitnúť v situácii, že nebude schopná splácať svoje dlhy a nastane potreba štátneho zásahu.
Although it is unlikely at present, it cannot be ruled out that IFP might experience such a shortage of assets in the longer term.
Aj keď je v súčasnosti takáto situácia nedostatku majetku v prípade verejnej inštitúcie IFP nepravdepodobná, v dlhodobom časovom horizonte je možná.
In such circumstances, the fact that resources cannot be mobilised by selling assets means that use has to be made of other guarantee mechanisms (advances, efforts to establish a liability on the part of the State, etc.).
Za takýchto okolností by nemožnosť uvoľniť zdroje prostredníctvom predaja majetku mala za následok použitie iných záručných mechanizmov (preddavky, uplatnenie zodpovednosti štátu atď.).
Furthermore, in the event of a default on the part of IFP, the fact that the legislature has laid down rules protecting the assets might then be invoked in any dispute in which it was alleged that there was a strict liability resting on the State [89].
Okrem toho uzákonenie systému ochrany majetku zákonodarcom by v prípade možného neplnenia záväzkov verejnou inštitúciou IFP mohlo viesť k nárastu počtu sporov týkajúcich sa objektívnej zodpovednosti štátu [89].
On this point, the Commission takes note of the argument put forward by the French authorities [90] according to which even if the State considers an asset belonging to a publicly owned establishment to be ‘indispensable’ for the provision of a public service, and therefore objects to its sale, it is not bound to compensate via a guarantee mechanism.
V tejto súvislosti Komisia berie na vedomie argument francúzskych orgánov [90], podľa ktorého za predpokladu, že by štát považoval majetok patriaci verejnej inštitúcii za „nevyhnutný“ na výkon úloh verejnej služby a namietal by teda proti jeho predaju, nebol by povinný poskytnúť náhradu prostredníctvom záručných mechanizmov.
The Commission notes, however, that the French authorities have acknowledged that in applying the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 the representative of the State is bound by the requirement of continuity of public service (although they deny that IFP can benefit as a result) [91].
Poznamenáva však, že francúzske orgány uznali (aj keď popierajú, že by verejná inštitúcia IFP mohla mať z toho výhodu), že požiadavka nepretržitosti verejnej služby je pre zástupcu štátu záväzná pri uplatňovaní postupu podľa zákona zo 16. júla 1980 [91].
The Commission therefore considers that such a choice by the public authorities to prevent sales of assets in order to maintain a public service means that the State might incur strict liability for a breach of the principle of equality before public burdens.
Komisia sa tiež domnieva, že takáto voľba zo strany štátnej zvrchovanej moci neuskutočniť predaj majetku z dôvodu zachovania verejnej služby by mohla umožniť uplatnenie objektívnej zodpovednosti štátu pre narušenie rovnosti pred verejnými bremenami.
Thirdly, for the reasons already set out in recitals 185 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that, in the unlikely event that the procedure laid down by the Law of 16 July 1980 does not result in payment of creditors, the courses still open to them to render the State liable have the characteristics of a guarantee mechanism.
Po tretie z dôvodov, ktoré už boli vysvetlené v odôvodneniach 185 až 226 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia domnieva, že za málo pravdepodobného predpokladu, že konanie ustanovené zákonom z roku 1980 neumožní uspokojiť veriteľa, opravné prostriedky, ktoré mu zostanú na účely uplatnenia zodpovednosti štátu, majú vlastnosti záručného mechanizmu.
Although the French authorities consider that the State has in principle no liability, whether for a fault on its part or in the absence of any such fault [92], they acknowledge that, if there is a requirement of continuity of public service that is binding on the representative of the State in the procedure laid down by the Law of 16 July 1980, a court may order that the creditor be compensated.
Napriek tomu, že sa francúzske orgány domnievajú, že v podstate nemožno uplatniť zodpovednosť štátu za zavinenie alebo objektívnu zodpovednosť štátu [92], priznávajú, že pokiaľ by existovala požiadavka nepretržitosti verejnej služby a zástupca štátu by bol nútený zohľadniť túto požiadavku pri uplatňovaní postupu podľa zákona zo 16. júla 1980, mohol by súd nariadiť odškodnenie veriteľa.
But in that event the French authorities consider that the creditor is not given any advantage, as the compensation he receives is comparable to that which he would have received under ordinary law.
Francúzske orgány sa však domnievajú, že za tohto predpokladu by veriteľ nebol nijako zvýhodnený, pretože odškodnenie je porovnateľné s odškodnením, aké by získal v prípade uplatnenia všeobecného práva.
The Commission draws attention, however, to certain specific features of the special scheme introduced by the Law of 1980: under the ordinary law governing compulsory winding up, creditors (and especially unsecured creditors) will not as a general rule recover the whole of their claims, and the enterprise being wound up will not usually have its debts paid by a third party.
V tejto súvislosti Komisia zdôrazňuje určité špecifiká osobitného práva ustanoveného zákonom z roku 1980: podľa všeobecného práva týkajúceho sa súdnej likvidácie veritelia (najmä tí, ktorí sú veriteľmi na základe písomnej zmluvy), vo všeobecnosti nezískajú späť celý svoj dlh, a zvyčajne dlhy podniku v likvidácii nezaplatí tretia osoba.
The French authorities also further deny that any possibility of compensation of creditors that may be opened up if the State is held liable can be considered equivalent to a guarantee.
Francúzske orgány tiež popierajú, že možnosti odškodnenia, ktoré majú veritelia pri domáhaní sa odškodnenia, možno považovať za formu záruky.
The Commission takes the view, however, that, in the procedure for the recovery of the debts of the public bodies referred to in the Law of 16 July 1980, the liability of the State, with or without fault, is indeed equivalent to a guarantee mechanism for purposes of European Union law, because it ensures creditors that if IFP should default the State will be required to meet their claims.
Komisia sa naopak domnieva, že uplatnenie zodpovednosti štátu (zodpovednosť za zavinenie alebo objektívna zodpovednosť) pri uplatňovaní postupu vo veci vymáhania dlhov právnických osôb verejného práva uvedených v zákone zo 16. júla 1980 predstavuje na účely práva Európskej únie záručný mechanizmus, pretože veriteľom zabezpečuje úhradu ich pohľadávky tým, že členský štát zaväzuje k jej splateniu v prípade platobnej neschopnosti verejnej inštitúcie IFP.
The judgment of the European Court of Human Rights (‘ECHR’) in Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro v France [93] (the Campoloro case) also points to the existence of an automatic guarantee.
Okrem toho judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) vo veci Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro/Francúzsko [93] (ďalej len „vec Camporolo“) smeruje k zavedeniu automatickej záruky.
Finally, as shown in recitals 181 to 184 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the French authorities’ proposal for a clarification of the Decree implementing the Law of 1980 is not sufficient to prevent an increase in resources from being achieved by an injection of public funds.
Nakoniec podobne ako pri dokazovaní vysvetlenom v odôvodneniach 181 až 184 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, Komisia sa domnieva, že návrh francúzskych orgánov, ktorým sa má objasniť vykonávacia vyhláška k zákonu z roku 1980, nestačí na to, aby bolo možné vylúčiť, že uvoľnenie zdrojov sa uskutoční na základe dotácie z verejných zdrojov.
The French authorities propose to amend the Decree implementing the Law of 1980 as follows (the amendment is shown in italic): ‘If the notice given has had no effect by the time these deadlines expire, the representative of the State or the authority responsible for supervision shall enter the expenditure in the budget of the defaulting authority or publicly owned establishment. The representative of the State or the authority responsible for supervision shall, as appropriate, release the necessary resources from the budget of the defaulting authority or establishment either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available or by increasing resources’.
Francúzske orgány navrhli zmeniť a doplniť vykonávaciu vyhlášku k zákonu z roku 1980 takto: „Keď po uplynutí týchto lehôt zostane úradná výzva bez odozvy, zástupca štátu alebo dozorný orgán vykoná zápis výdavku do rozpočtu samosprávnej jednotky alebo verejnej inštitúcie, ktorá si neplní svoje záväzky. V prípade potreby uvoľní potrebné zdroje v rámci rozpočtu samosprávnej jednotky alebo inštitúcie buď prostredníctvom zníženia voľných rozpočtových prostriedkov určených na iné výdavky, alebo prostredníctvom zvýšenia zdrojov“ (podčiarknuté zmeny a doplnenia).
However, as the Commission pointed out in recital 67 of the opening decision, neither in its present wording nor in the amended wording proposed by the French authorities does the legislation prevent an increase in resources from being made possible by a subsidy or injection of public funds.
Komisia však zdôrazňuje rovnako ako v odôvodnení 67 rozhodnutia o začatí konania, že predpisy ani v súčasnom znení, ani v znení zmenenom a doplnenom podľa návrhu francúzskych orgánov, nevylučujú možnosť uvoľnenia prostriedkov pomocou zvýšenia zdrojov na základe vopred poskytnutého grantu alebo dotácie z verejných zdrojov.
For the reasons already set out in recitals 204 to 211 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission also considers that the EHCR’s judgment in the Campoloro case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to injury.
Z dôvodov, ktoré už boli vysvetlené v odôvodneniach 204 až 211 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia okrem iného domnieva, že rozhodnutie ESĽP uvedeného sporu vo veci Campoloro svedčí o tom, že uplatnenie zodpovednosti francúzskeho štátu je v tomto prípade rovnocenné implicitnej záruke za dlhy verejných orgánov a nie je spojené so žiadnou podmienkou škody.
The Commission notes more specifically that the ECHR rejected the arguments of the French authorities which attempted to base their case [94] on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality, and accepted the contrary arguments of the applicants [95].
Komisia predovšetkým poznamenáva, že ESĽP odmietol argumenty francúzskych orgánov, ktoré sa snažili oprieť svoju argumentáciu [94] jednak o neexistenciu určujúcej skutočnosti, ktorú možno pripísať štátu, a jednak o neexistenciu štátnej záruky voči verejným orgánom, ktoré majú právnu subjektivitu právnickej osoby, a uznal opačné argumenty žalujúcich strán [95].
In the light of the above, the ECHR charged the whole of the debtor communes’ debt to the State [97].
Na základe uvedeného ESĽP uložil štátu uhradiť všetky dlhy, ktoré žalujúcim spoločnostiam dlhovali obce [97].
The Commission considers that this judgment has three important implications:
Komisia sa domnieva, že z tohto judikátu vyplývajú tri dôležité skutočnosti:
Subject to the applicants obtaining a court judgment recognising their claim, the liability of the State functions as an implied guarantee [98], in so far as the French State is required to pay the whole of the debt of the public body [99] and no distinction is made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State (the ECHR did not at any time seek to identify an act or omission imputable to the State, and looked no further than the debtor’s insolvent status).
s výhradou toho, že žalujúce strany dosiahli súdne rozhodnutie, ktorým bola uznaná ich pohľadávka, zodpovednosť štátu plní úlohu implicitnej záruky [98], pokiaľ je francúzsky štát na jednej strane odsúdený na zaplatenie celého dlhu právnickej osoby verejného práva [99] a na druhej strane sa nerobil rozdiel medzi tým, čo môže súvisieť so situáciou platobnej neschopnosti dlžníckeho orgánu zvrchovanej štátnej moci a prípadným nesplnením povinností zo strany štátu (keďže ESĽP v žiadnom štádiu nehľadá príčinu na strane štátu a obmedzuje sa iba na stav platobnej neschopnosti dlžníka),
This liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
táto zodpovednosť sa vzťahuje na dlhy verejných orgánov, ktoré však majú právnu subjektivitu právnickej osoby.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable, but this argument was rejected by the ECHR.
Francúzska vláda sa pri namietaní uplatnenia zodpovednosti francúzskeho štátu výslovne dovolávala existencie právnej subjektivity právnickej osoby a vlastného majetku, ale ESĽP tento argument odmietol,
The scope of the State guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
rozsah pôsobnosti štátnej záruky zahŕňa verejné orgány, ktoré sú od neho odvodené.