natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Given that Article 107(1) of the Treaty applies only to undertakings, it follows that in the case in question the measure does not fall within the scope of that Article.
Keďže článok 107 ods. 1 zmluvy sa vzťahuje iba na podniky, znamená to, že v danom prípade toto opatrenie nepatrí do rozsahu pôsobnosti uvedeného článku.
Finally, the Commission notes that, from 1 January 2013, in the case of hybrid use of a building, it is possible under the Italian legislation to calculate the pro-rata commercial use of the real estate and to impose IMU on economic activities only.
Komisia nakoniec poznamenáva, že od 1. januára 2013 bude v prípade hybridného používania budovy na základe talianskych právnych predpisov možné vypočítať pomerné komerčné využitie nehnuteľnosti a uložiť IMU výhradne na hospodárske činnosti.
The Commission points out in this context that, if an entity performs both economic and non-economic activities, the partial exemption that it enjoys for the part of the real estate used for non-economic activities does not represent an advantage for that entity when it performs an economic activity as an undertaking.
Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, že ak subjekt vykonáva hospodárske aj nehospodárske činnosti, čiastočné oslobodenie od dane, ktoré využíva za časť nehnuteľnosti používanú na nehospodárske činnosti, nepredstavuje pre daný subjekt výhodu, keď vykonáva hospodársku činnosť ako podnik.
Therefore, the measure does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) in this type of situation either.
Toto opatrenie preto nepredstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 zmluvy ani pre tento druh situácie.
According to the Treaty and the established case law of the Court of Justice, when the Commission finds that aid is incompatible with the internal market, it is competent to decide that the State concerned must abolish or alter it [73].
Podľa zmluvy a ustálenej judikatúry Súdneho dvora ak Komisia zistí, že pomoc je nezlučiteľná s vnútorným trhom, má právomoc rozhodnúť, že príslušný štát musí túto pomoc zrušiť alebo upraviť [73].
The Court has also consistently held that the obligation of a State to abolish aid regarded by the Commission as being incompatible with the internal market is designed to re-establish the previously existing situation [74].
Súd takisto dôsledne trvá na tom, že povinnosť štátu zrušiť pomoc, ktorú Komisia považuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom, je určená na obnovenie predtým existujúcej situácie [74].
In this context, the Court has established that that objective is achieved once the recipient has repaid the amounts granted, thus forfeiting the advantage which it had enjoyed over its competitors on the market, and the situation prior to the payment of the aid is restored [75].
Súdny dvor v tejto súvislosti stanovil, že cieľ sa dosiahne, keď príjemca splatí poskytnuté sumy, a tak stráca právo na výhodu, ktorú mal v porovnaní so svojimi konkurentmi na trhu, a obnoví sa situácia pred vyplatením pomoci [75].
Following that case law, Article 14(1) of Regulation (EC) No 659/99 [76] stipulates that ‘where negative decisions are taken in respect of unlawful aid, the Commission shall decide that the Member State concerned shall take all necessary measures to recover the aid from the recipient.’
Podľa uvedenej judikatúry sa v článku 14 ods. 1 nariadenia (ES) č. 659/99 [76] stanovuje, že „kde sa prijímajú záporné rozhodnutia v prípadoch protiprávnej pomoci, Komisia rozhodne, že daný členský štát podnikne všetky potrebné opatrenia, aby vymohol pomoc od príjemcu“.
Thus, once the ICI exemption measure is considered unlawful and incompatible aid, it must in principle be recovered in order to re-establish the situation that existed on the market prior to the granting of the aid.
V prípade, že sa oslobodenie od ICI považuje za neoprávnenú a nezlučiteľnú pomoc, musí byť táto pomoc vymáhaná, aby sa obnovila situácia, ktorá bola na trhu pred udelením pomoci.
However, Regulation (EC) No 659/99 imposes limits on ordering recovery.
Nariadením Rady (ES) č. 659/99 sa však ukladajú obmedzenia týkajúce sa nariadenia vymáhania.
For example, Article 14(1) provides that ‘the Commission shall not require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Community law’ such as the protection of legitimate expectation.
Napríklad v článku 14 ods. 1 sa stanovuje, že „Komisia nebude vyžadovať vymáhanie pomoci, ak by to bolo v rozpore so všeobecnou zásadou práva Spoločenstva“, ako napríklad ochrana legitímnej dôvery.
The Court of Justice has also recognised one exception to the obligation for a Member State to implement a recovery decision addressed to it, namely the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible for the Member State to execute the decision properly [77].
Súdny dvor tiež uznal jednu výnimku z povinnosti členského štátu vykonávať rozhodnutie o vymáhaní, ktoré mu bolo adresované, konkrétne existenciu výnimočných okolností, v dôsledku ktorých by bolo pre členský štát absolútne nemožné riadne vykonať rozhodnutie [77].
Since these exceptions were raised by the Italian authorities in the context of the formal investigation, the Commission must examine whether they apply to the present case in order to determine if recovery is required.
Keďže sa talianske orgány počas formálneho zisťovania na tieto výnimky odvolali, Komisia musí preskúmať, či sa vzťahujú na tento prípad, aby určila, či je vymáhanie potrebné.
The case law of the Court of Justice and the Commission's own decision-making practice have established that an order to recover aid would infringe a general principle of Union law if, as a result of the Commission's actions, a legitimate expectation exists on the part of the recipient of a measure that the aid has been granted in accordance with Union law.
Podľa judikatúry Súdneho dvora a rozhodovacej praxe Komisie je rozhodnutie o požiadavke na vrátenie pomoci porušením všeobecnej zásady práva Únie, ak v dôsledku opatrení Komisie mal príjemca pomoci legitímnu dôveru, že pomoc bola poskytnutá v súlade s právom Únie.
The Court has repeatedly held that the right to rely on the principle of the protection of legitimate expectation extends to any person in a situation where an authority of the Union has caused him or her to have justified expectations.
Súdny dvor opakovane rozhodol, že právo uplatňovať zásadu ochrany legitímnej dôvery sa rozširuje na každú osobu podliehajúcu súdnej právomoci, u ktorej vzbudila inštitúcie Únie podložené nádeje.
However, a person may not plead legitimate expectation unless he or she has been given precise assurances by the administrative body [78].
Príslušná osoba sa však nemôže odvolávať na legitímnu dôveru, ak jej administratívny orgán neposkytol konkrétne záruky [78].
In the present case, the Italian authorities and the 78 interested parties have essentially invoked the existence of legitimate expectation based on the Commission's reply to a parliamentary written question of 2009 [79].
V tomto prípade sa talianske orgány a 78 zainteresovaných strán v zásade odvolávali na existenciu legitímnej dôvery na základe odpovede Komisie na parlamentnú otázku na písomné zodpovedanie z roku 2009 [79].
In its reply, the Commission declared that it had ‘carried out a preliminary assessment and considered that there was no ground to proceed further, since it appears that the ICI tax regime is not liable to put ecclesiastic institutions in an advantageous competitive position’.
Komisia vo svojej odpovedi uviedla, že „vykonala predbežné posúdenie a domnieva sa, že na pokračovanie nie je dôvod, keďže sa zdá, že daňový režim ICI nemá tendenciu poskytovať cirkevným inštitúciám výhodnejšie konkurenčné postavenie“.
The Commission maintains that this reply did not given rise to any legitimate expectation, for the following reasons.
Komisia trvá na tom, že táto odpoveď nemala za následok vznik akejkoľvek legitímnej dôvery z týchto dôvodov.
First, the Commission’s statement was merely the result of a ‘preliminary assessment’; the Commission did not state that it had taken a decision, but only that it considered that there was no ground to proceed further.
Po prvé, vyjadrenie Komisie bolo len následkom „predbežného posúdenia“; Komisia neuviedla, že prijala rozhodnutie, ale len že sa domnieva, že neexistuje dôvod na ďalšie pokračovanie.
Second, the Commission indicated tentatively that it appeared that the ICI exemption was not likely to confer any advantage on ecclesiastical institutions.
Po druhé, Komisia predbežne uviedla, že sa zdá, že oslobodením od ICI sa cirkevným inštitúciám pravdepodobne neudeľuje žiadna výhoda.
Third, the question and the reply referred only to ecclesiastical institutions, which are a subcategory of the non-commercial entities concerned by the ICI exemption.
Po tretie, otázka a odpoveď sa vzťahuje len na cirkevné inštitúcie, ktoré sú podkategóriou nekomerčných subjektov, na ktoré sa vzťahuje oslobodenie od ICI.
In the light of the above, the Commission considers that it did not provide specific, unconditional and consistent assurances of a nature such that the recipients of the measure at issue entertained justified expectations that the scheme was lawful, in the sense that it did not fall within the scope of the state aid rules, and that consequently any advantage derived from it could not be subject to recovery proceedings.
Vzhľadom na uvedené sa Komisia domnieva, že neposkytla konkrétne, bezpodmienečné a jednotné záruky takej povahy, aby príjemcovia sporného opatrenia mohli mať legitímnu dôveru, že schéma je oprávnená v tom zmysle, že nepatrí do rozsahu štátnej pomoci a že následne akákoľvek výhoda vyplývajúca z nej nemôže byť podrobená konaniu vo veci vymáhania.
In conclusion, the Commission considers that it did not make any precise and unconditional statement to the effect that the ICI exemption at issue should not be considered state aid.
Na záver sa Komisia domnieva, že neurobila žiadne konkrétne a nepodmienečné stanovisko v tom zmysle, že sporné oslobodenie od ICI by sa nemalo považovať za štátnu pomoc.
Italy has also argued that the replies given by the Commission to the complainants on the ICI exemption, about which Italy was informally told, created a legitimate expectation on the part of the non-commercial entities as regards the compatibility of the ICI exemption with Union law.
Taliansko takisto argumentovalo, že odpoveďami Komisie zaslanými navrhovateľom týkajúcimi sa oslobodenia od ICI, o ktorých bolo Taliansko neoficiálne upovedomené, sa vyvolala legitímna dôvera na strane nekomerčných subjektov, pokiaľ ide o zlučiteľnosť oslobodenia od ICI s právnymi predpismi Únie.
The Commission does not agree with the views expressed by Italy.
Komisia nesúhlasí s názormi, ktoré vyjadrilo Taliansko.
Preliminary assessment letters sent by the Commission to the complainants, of which the Member State was only unofficially informed, do not constitute the Commission’s final position.
Listy s predbežným posúdením, ktoré poslala Komisia navrhovateľom, o ktorých bol členský štát informovaný len neoficiálne, nepredstavovali konečné stanovisko Komisie.
Whereas Commission decisions are made public and published in the Official Journal, this is not the case in a simple administrative procedure where - on the basis of the facts available - the Commission does not harbour serious doubts about the compatibility of the measures examined.
Keďže rozhodnutia Komisie sú verejne dostupné a zverejnené v úradnom vestníku, nie je to tak v prípade jednoduchého administratívneho postupu, o ktorom Komisia na základe sprístupnených údajov nemá vážne pochybnosti týkajúce sa zlučiteľnosti preskúmaných opatrení.
Moreover, the letter sent to the complainants on 15 February 2010 was challenged by two complainants before the General Court and did not become final; these Court actions were withdrawn only subsequent to the decision initiating the procedure.
Okrem toho, list z 15. februára 2010 zaslaný navrhovateľom bol pred Všeobecným súdom spochybnený dvomi navrhovateľmi a nenadobudol právoplatnosť; tieto súdne žaloby bolo stiahnuté len následkom rozhodnutia o začatí konania.
The Commission therefore concludes that, in the present case, Italy and the 78 interested parties were not given any assurance by any institution of the Union which could justify legitimate expectation and therefore prevent the Commission from ordering recovery.
Komisia preto dospela k záveru, že v tomto prípade Taliansko a 78 zainteresovaných strán nedostalo žiadnu záruku od žiadnej inštitúcie Únie, ktorá by mohla odôvodňovať legitímnu dôveru a zabrániť tak Komisii nariadiť vymáhanie.
Exceptional circumstances: absolute impossibility of recovery
Výnimočné okolnosti: absolútna nemožnosť vymáhania
Under Article 288 of the Treaty, the Member State to which a recovery decision is addressed is obliged to execute the decision.
Podľa článku 288 zmluvy členský štát, ktorému je určené rozhodnutie o vymáhaní pomoci, je povinný vykonať toto rozhodnutie.
As indicated above, there is one exception to this obligation, namely where the Member States demonstrates the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible to execute the decision properly.
Ako už bolo uvedené, existuje jedna výnimka z tejto povinnosti, konkrétne v prípade, že členské štáty preukážu existenciu výnimočných okolností, ktoré by úplne znemožnili riadne vykonať rozhodnutie.
Member States usually raise this argument in the context of the discussions with the Commission after the adoption of the decision [80].
Členské štáty zvyčajne používajú tento argument v súvislosti s diskusiami s Komisiou po prijatí rozhodnutia [80].
However, in this case, Italy already argued before the adoption of the decision that recovery should not be ordered because it would be absolutely impossible to implement it.
V tomto prípade však Taliansko ešte pred prijatím rozhodnutia argumentovalo, že vymáhanie by nemalo byť nariadené, pretože jeho vykonanie by bolo absolútne nemožné.
Since Italy raised this issue in the context of the formal investigation, and since a general principle of law states that no one can be obliged to do the impossible, the Commission considers that it is necessary to deal with this question in the present Decision.
Keďže Taliansko v súvislosti s formálnym zisťovaním upozornilo na tento problém a keďže sa vo všeobecnej právnej zásade stanovuje, že nikomu sa nemôže uložiť povinnosť urobiť nemožné, Komisia sa domnieva, že je potrebné zaoberať sa touto otázkou v tomto rozhodnutí.
It should first be recalled that the Court of Justice has constantly given a very strict interpretation to the concept of ‘absolute impossibility’.
Najprv by sa malo pripomenúť, že Súdny dvor nepretržite interpretoval pojem „absolútnej nemožnosti“ veľmi prísne.
The condition that recovery would be absolutely impossible is not fulfilled where Member States merely inform the Commission of the legal, political or practical difficulties involved in implementing the decision [81].
Podmienka, že vymáhanie by bolo absolútne nemožné, nie je splnená, ak členské štáty Komisiu len informujú o právnych, politických alebo praktických problémoch súvisiacich s vykonávaním rozhodnutia [81].
The only instance where ‘absolute impossibility’ could be accepted is where recovery would, from the beginning, be impossible in objective and absolute terms [82].
Jediný prípad, v ktorom by „absolútna nemožnosť“ mohla byť prijatá, je, ak by vymáhanie bolo od začiatku objektívne a absolútne nemožné [82].
In the case at hand, the Italian authorities have argued that it would be absolutely impossible to define which real estate, belonging to non-commercial entities, was used for activities that were not of an exclusively commercial nature and to retrieve the information needed to determine the amount of tax that should have been paid.
V uvedenom prípade talianske orgány argumentovali, že by bolo absolútne nemožné vymedziť, ktorý majetok patriaci nekomerčným subjektom bol používaný na činnosti, ktoré neboli výhradne komerčného charakteru, a získať potrebné informácie na stanovenie výšky dane, ktorá mala byť zaplatená.
The Italian authorities explained that, because of the way the cadastre is structured, it is impossible to extrapolate retroactively from the cadastral databases the data concerning real estate belonging to non-commercial entities which was used for activities of a non-exclusively commercial nature of the type indicated in the ICI exemption.
Talianske orgány vysvetlili, že z dôvodu spôsobu, akým je kataster nehnuteľností štruktúrovaný, nie je možné spätne vydedukovať z databáz katastra nehnuteľností údaje o nehnuteľnostiach patriacich nekomerčným subjektom, ktoré boli využívané na činnosti s nevýhradne komerčnou povahou typu uvedeného v oslobodení od ICI.
It is not possible to trace activities carried on in the real estate from the information contained in the cadastre.
Z informácií uvedených v katastri nehnuteľností nie je možné vysledovať činnosti vykonávané v nehnuteľnostiach.
In other words, on the basis of the data in the cadastre, it is not possible to work out if, in a given property, an entity carried on either commercial or non-commercial activities.
Inými slovami, na základe údajov v katastri nehnuteľností nie je možné zistiť, či subjekt na danom majetku vykonával komerčné alebo nekomerčné činnosti.
In fact, each single property (including portions of real estate with a separate classification) is registered in the cadastre only on the basis of its objective characteristics, which take into account physical and structural elements linked to its intended use.
V skutočnosti všetok majetok (vrátane časti nehnuteľností so samostatnou klasifikáciou) je zapísaný do katastra nehnuteľností len na základe jeho objektívnych vlastností, v rámci ktorých sa zohľadňujú fyzikálne a štrukturálne prvky spojené s jeho plánovaným účelom použitia.
As regards tax databases, and in particular records of the tax declarations of non-commercial entities, Italy explained that it was possible to identify from them only the real estate used exclusively on a non-commercial basis.
Pokiaľ ide o databázy v oblasti daní a najmä záznamy daňových priznaní nekomerčných subjektov, Taliansko vysvetlilo, že je možné určiť z nich len nehnuteľnosti využívané výhradne na nekomerčnom základe.
In this case, the buildings that produce revenue must be indicated in the standard tax declaration under Section RB on building revenue, whereas Section RS on mixed costs and receipts does not have to be filled in.
V tomto prípade budovy vytvárajúce príjmy musia byť uvedené v bežnom daňovom priznaní v oddiele RB o príjmoch z budov, keďže oddiel RS o zmiešaných nákladoch a príjemcoch nemusí byť vyplnený.
On the other hand, if a non-commercial entity owns real estate in which commercial activities are also carried on, then both Sections RB and RS have to be filled in.
Na druhej strane ak nekomerčný subjekt vlastní nehnuteľnosť, v ktorej sú vykonávané aj komerčné činnosti, musí byť vyplnený oddiel RB aj RS.
However, if more than one building is indicated under Section RB, it is not possible to identify the real estate in which the activity that generated the revenue indicated in the tax declaration was carried on.
Ak je však pod oddielom RB uvedená viac ako jedna budova, nie je možné určiť nehnuteľnosť, v ktorej bola vykonávaná činnosť vytvárajúca príjmy uvedené v daňovom priznaní.
In any case, it should be noted that Section RS of the standard form includes aggregate cost and revenue data concerning goods and services used for both commercial and non-commercial purposes (goods and services used arbitrarily for commercial activities and other activities).
V každom prípade treba uviesť, že oddiel RS v štandardnom tlačive zahŕňa údaje o celkových nákladoch a príjmoch týkajúcich sa tovarov a služieb využívaných na komerčné aj nekomerčné účely (ľubovoľne používané tovary a služby na komerčné činnosti a ostatné činnosti).
However, even when a single building is indicated under Section RB, because of the way the cadastral system is structured it is not possible to obtain a breakdown based on commercial/non-commercial uses of a building and therefore it is not possible to identify what portion of the building was used for the economic activity that generated the revenue stated in the tax declaration.
Aj keď je však jedna budova uvedená v oddiele RB z dôvodu spôsobu, akým je kataster nehnuteľností štruktúrovaný, nie je možné získať rozpis založený na komerčných/nekomerčných účelov použitia budovy, a preto nie je možné určiť, aká časť budovy bola používaná na hospodársku činnosť, ktorá vytvárala príjmy uvedené v daňovom priznaní.
Consequently, the Commission considers that the Italian authorities have demonstrated that the recipients of the aid cannot be identified and the aid itself cannot be objectively calculated due to the lack of available data.
Komisia sa preto domnieva, že talianske orgány preukázali, že príjemcovia pomoci nemôžu byť určení a samotná pomoc nemôže byť objektívne vypočítaná z dôvodu nedostatočných dostupných údajov.
Basically, it is not possible to identify from the tax and cadastral databases the real estate belonging to non-commercial entities, which was used for non-exclusively commercial activities of the type indicated in the ICI exemption provisions.
V zásade z databáz týkajúcich sa daní a katastra nehnuteľností nie je možné určiť nehnuteľnosti patriace nekomerčným subjektom, ktoré boli využívané na nevýhradne komerčné činnosti typu uvedeného v ustanoveniach oslobodenia od ICI.
Consequently it is not possible to obtain the necessary information to calculate the amount of tax to be recovered.
Nie je preto možné získať potrebné informácie na výpočet výšky dane, ktorá má byť vymáhaná.
Therefore, enforcing a possible recovery order would be impossible in objective and absolute terms.
Uplatňovanie možného príkazu na vymáhanie by bolo preto z objektívneho a absolútneho hľadiska nemožné.
In conclusion, the Commission finds that, given the specific nature of this case, it would be absolutely impossible for Italy to recover any aid illegally granted under the ICI exemption provisions.
Na záver Komisia konštatuje, že vzhľadom na špecifickú povahu tohto prípadu by bolo pre Taliansko absolútne nemožné vymáhať akúkoľvek neoprávnene poskytnutú pomoc na základe ustanovení o oslobodení od ICI.
Recovery of the aid arising from the unlawful and incompatible exemption from this municipal tax on real estate should therefore not be ordered.
Vymáhanie pomoci vyplývajúce z neoprávneného a nezlučiteľného oslobodenia od tejto obecnej dane z nehnuteľností by preto nemalo byť nariadené.
The Commission finds that Italy has unlawfully implemented the exemption from the municipal tax on real estate under Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92 in breach of Article 108(3) of the Treaty.
Komisia konštatuje, že Taliansko neoprávnene vykonalo oslobodenie od obecnej dane z nehnuteľností podľa článku 7 ods. 1 písm. i) legislatívnej vyhlášky č. 504/92 v rozpore s článkom 108 ods. 3 zmluvy.
Since no grounds of compatibility can be identified for the scheme in question, it is found to be incompatible with the internal market.
Keďže pre predmetnú schému nie je možné určiť žiadne dôvody na zlučiteľnosť, považuje sa za nezlučiteľnú s vnútorným trhom.
However, in the light of the exceptional circumstances invoked by Italy, recovery of the aid should not be ordered since Italy has demonstrated that it would be absolutely impossible to enforce.
V súvislosti s výnimočnými okolnosťami, na ktoré sa odvolalo Taliansko, by vymáhanie pomoci nemalo byť nariadené, pretože Taliansko preukázalo, že vykonanie by bolo absolútne nemožné.
The Commission considers that Article 149(4) TUIR does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty.
Komisia sa domnieva, že článok 149 ods. 4 TUIR nepredstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 zmluvy.