natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In order to extend compulsory winding-up proceedings initiated in respect of a specific person (the subsidiary) so as to include another legal person (the parent), the conditions laid down are very strict.
Inak podmienky, za akých možno rozšíriť konanie o súdnej likvidácii začaté voči určitej osobe (dcérskej spoločnosti) na inú právnickú osobu (materskú spoločnosť), sú veľmi prísne.
Confronted by a defaulting subsidiary, the victims of its actions have to prove misconduct on the part of the parent in order to obtain redress; this may in particular take the form of (α) denial by the parent of the legal personality of its subsidiary, or (β) mismanagement of the controlled company.
Vo vzťahu k dcérskej spoločnosti, ktorá si neplní svoje záväzky, sú osoby poškodené týmto konaním nútené dokázať protiprávne konanie spoločnosti, aby dosiahli náhradu, zvlášť popieranie materskou spoločnosťou právnej subjektivity jej dcérskej spoločnosti (α) a chybné riadenie kontrolovanej spoločnosti (β).
Denial by the parent of the legal personality of the subsidiary
Popieranie právnej subjektivity dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou
In its judgments the Court of Cassation has established that the liability of a parent company may extend to the actions of its subsidiaries in two exceptional cases: firstly, where the assets of the subsidiaries are inseparable from those of the parent (confusion du patrimoine), and secondly, where the subsidiaries are fictitious legal persons [137].
Judikatúra kasačného súdu potvrdila možnosť rozšíriť zodpovednosť materskej spoločnosti na konanie jej dcérskych spoločností v dvoch mimoriadnych prípadoch [137]: jednak keď sa majetok dcérskych spoločností zamieňa s majetkom materskej spoločnosti (predpoklad nazývaný „zámena majetkov“) a jednak keď sú dcérske spoločnosti fiktívnymi právnickými osobami (predpoklad nazývaný „fiktívnosť právnickej osoby“).
The concept of inseparable assets [138] generally applies to a situation where the accounts of the two separate legal entities are such that it is impossible to determine to which of them a specific asset or liability belongs.
Pokiaľ ide o „zámenu majetkov“ [138], tento pojem vo všeobecnosti kvalifikuje situáciu, keď sú príslušné účtovné záznamy dvoch samostatných právnych subjektov také, že nemožno určiť, na ktoré z nich sa vzťahuje tá či oná položka aktív alebo pasív.
However, to show that assets are inseparable it is not enough that there should be links, even close links, between the companies of the group.
Na preukázanie existencie takejto zámeny majetkov však nestačí existencia väzieb, ani úzkych, medzi spoločnosťami skupiny.
Likewise, the fact that partners or managers or even the registered office [139] are identical does not by itself mean that the assets are inseparable.
Okrem toho údaje o spoločníkoch alebo riadiacich pracovníkoch, alebo aj adresa sídla spoločnosti [139], neumožňujú im samým zistiť zámenu majetkov.
The fact that relations within the group are formally defined in agreements between the parent company and its subsidiaries usually suffices to rule out any possibility of inseparability of assets [140].
Na vylúčenie akejkoľvek zámeny majetkov [140] najčastejšie stačí formálne vymedzenie vzťahov v rámci skupín v zmluvách uzatvorených medzi materskou spoločnosťou a jej dcérskymi spoločnosťami.
In two recent cases, Metaleurop [141] and AOL Liberté [142], the Court of Cassation seems actually to have tightened its approach to the conditions for the extension of proceedings to include the parent company of a group.
V dvoch nedávnych veciach Metaleurop [141] a AOL Liberté [142] kasačný súd podľa všetkého dokonca sprísnil svoju kontrolu podmienok rozšírenia konania voči materskej spoločnosti skupiny.
Even very intensive integration of the group companies does not necessarily entail inseparability of assets.
Integrácia spoločností skupiny, aj keď je veľmi silná, nevyhnutne neprináša so sebou zámenu majetkov.
In the present case, it has to be pointed out that the Commission has already found that ‘IFP and the subsidiaries concerned are distinct legal entities and their accounts are separate’ [145].
V tomto prípade treba konštatovať, že Komisia už zdôraznila, že „[…] keďže verejná inštitúcia IFP a dotknuté dcérske spoločnosti sú samostatnými právnymi subjektmi, ich účty sú oddelené“ [145].
In addition, the agreements signed between IFP and its subsidiaries, especially the agreements for exclusive technology transfer or the assignment of staff [146], do not produce general disorder in the accounts such as to justify unification of the assets within the meaning of the case-law of the Court of Cassation, since each service is specifically entered in the respective balance sheets of each entity of the IFP group, as will be established in particular in sections 7.1.4 and 7.3.
Okrem toho zmluvy, ktoré medzi sebou uzatvorili verejná inštitúcia IFP a jej dcérske spoločnosti, najmä exkluzívne zmluvy o prevode technológií alebo dočasné pridelenie zamestnancov [146], nenadobudli charakter všeobecného zmätku v účtoch, ktorý by oprávňoval na opätovné spojenie majetkov v zmysle judikatúry kasačného súdu, keďže každé plnenie sa osobitne účtuje v príslušných výkazoch jednotlivého subjektu skupiny IFP, ako sa stanovuje najmä v bodoch 7.1.4 a 7.3.
To show that a subsidiary is a ‘fictitious legal entity’ it must be established that the constitution of the subsidiary is flawed for lack of intention to cooperate (affectio societatis) so that the subsidiary does not have a real existence as a company.
Pokiaľ ide o „fiktívnosť právnickej osoby“, ide o charakterizovanie neexistencie údajov v spoločenskej zmluve dcérskej spoločnosti (affectio societatis) tak, že sa preukáže, že v skutočnosti neexistuje ako firma.
The Court of Cassation [147] considers that there is a fictitious company where the legal person against which the proceedings are brought exists only apparently, by reason of a lack of any activity separate from that of the natural or legal person directing the business [148].
Kasačný súd [147] sa domnieva, že spoločnosť je fiktívna vtedy, keď právnická osoba, voči ktorej sa začína konanie, zjavne neexistuje, keďže nemá činnosť odlišnú [148] od činnosti majiteľa spoločnosti – fyzickej alebo právnickej osoby.
On the basis of publicly available information [149], the Commission also notes that the publicly owned establishment IFP and Axens, Beicip-Franlab and Prosernat have neither the same contact information nor the same business premises:
Na základe verejne dostupných informácií [149] Komisia poznamenáva, že verejná inštitúcia IFP a Axens, Beicip-Franlab a Prosernat nemajú ani rovnakú adresu, ani tie isté prevádzkarne:
The publicly owned establishment IFP is registered in the Nanterre Trade and Companies Register (‘RCS’) under number B 775 729 155 and its registered office is located in Rueil-Malmaison [150].
verejná inštitúcia IFP je zapísaná v Obchodnom registri a registri spoločností (ďalej len „ORRS“) v Nanterre pod číslom B 775 729 155 a jej sídlo sa nachádza v Rueil-Malmaison [150].
IFP owns two establishments in France, in Solaize [151] and Pau [152] respectively.
Verejná inštitúcia IFP má dve prevádzkarne, ktoré sa nachádzajú vo Francúzsku, v Solaize [151] a v Pau [152];
Axens is registered in the Nanterre RCS under number B 599 815 073 and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent [153].
spoločnosť Axens je zapísaná v ORRS v Nanterre pod číslom B 599 815 073 a jej sídlo sa tiež nachádza v Rueil-Malmaison, ale na adrese [153], ktorá je iná než adresa materskej spoločnosti.
Its operating centres are also located in different sites from those of its parent, mostly outside France: in the United States, in Houston, Texas; Princeton, New Jersey; Savannah, Georgia; and Calvert City, Kentucky; in Canada, in Brockville, Ontario: in China, in Beijing; in Japan, in Tokyo; in India, in New Delhi; in Bahrain; and in Russia, in Moscow.
Jej prevádzkové strediská sa tiež nachádzajú v miestach, ktoré sú iné ako miesto jej materskej spoločnosti, najčastejšie mimo Francúzska: v Spojených štátoch v Houstone (Texas), v Princetone (New Jersey), v Savannah (Gruzínsko) a v Calvert City (Kentucky), v Kanade v Brockville (Ontario), v Číne v Pekingu, v Japonsku v Tokiu, v Indii v Dillí (New Delhi), v Bahrajne a v Rusku v Moskve;
Beicip-Franlab is registered in the Nanterre RCS under number B 679 804 047, and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent and Axens [154].
spoločnosť Beicip-Franlab je zapísaná v ORRS v Nanterre pod číslom B 679 804 047 a jej sídlo sa tiež nachádza v Rueil-Malmaison, ale na adrese, ktorá je iná [154] ako adresa jej materskej spoločnosti a spoločnosti Axens.
It has subsidiaries and offices in a large number of countries in the world, in particular in Bahrain; in Abu Dhabi; in Tripoli in Libya; in Kuala Lumpur in Malaysia; in Houston, Texas, in the United States; in Villahermosa in Mexico; in Rio de Janeiro in Brazil; and in Moscow in Russia.
Má dcérske spoločnosti a kancelárie v mnohých krajinách sveta, najmä v Bahrajne, Abú Dhabí, v Líbyi v Tripolise, v Malajzii v Kuala Lumpure, v Spojených štátoch v Houstone v Texase, v Mexiku vo Villahermosa, v Brazílii v Rio de Janeiro a v Rusku v Moskve;
Prosernat is registered in the Nanterre RCS under number B 315 251 330 and its registered office is located in Puteaux [155].
spoločnosť Prosernat je zapísaná v ORRS v Nanterre pod číslom B 315 251 330 a jej sídlo sa nachádza v Puteaux [155].
The company states [156] that it is present in some twenty countries throughout the world, including in South America (Argentina, Brazil, and Venezuela), Europe (United Kingdom, Italy, and Norway), North Africa (Algeria and Egypt), the Gulf countries (Saudi Arabia, United Arab Emirates, Kuwait, Oman, and Qatar), Iran, Russia, the Commonwealth of Independent States and South-East Asia.
Spoločnosť uvádza [156], že má zastúpenie asi v dvadsiatich krajinách sveta, najmä v Južnej Amerike (Argentína, Brazília, Venezuela), Európe (Veľká Británia, Taliansko, Nórsko), Severnej Afrike (Alžírsko, Egypt), v krajinách Perzského zálivu (Saudská Arábia, Spojené arabské emiráty, Kuvajt, Omán, Katar), Iráne, Rusku a v Spoločenstve nezávislých štátov, ako aj v juhovýchodnej Ázii.
In addition, in this case, the economic activities engaged in by each of the subsidiaries are real, so that the companies cannot reasonably be classified as fictitious, especially as the Court of Cassation is very exacting when it comes to categorising a legal person as ‘fictitious’ [157].
Okrem toho v tomto prípade sú hospodárske činnosti vykonávané jednotlivými dcérskymi spoločnosťami skutočné, takže ich primerane nemožno hodnotiť ako fiktívne, keďže kasačný súd má na hodnotenie právnickej osoby ako „fiktívnej“ [157] veľmi prísne kritériá:
Axens, set up in 2001, engages in an economic activity in the market for catalysts and technologies for the refining and petrochemicals industries, for which it employs more than 600 people and through which it achieves an annual turnover of approximately EUR 300 million.
spoločnosť Axens založená v roku 2001 skutočne vykonáva hospodársku činnosť na trhu s katalyzátormi a technológiami pre rafinérsky a petrochemický priemysel, na účely ktorej zamestnáva viac ako 600 osôb a vďaka ktorej dosahuje ročný obrat približne 300 miliónov EUR.
Beicip-Franlab, set up in 1967, engages in a real activity in the publication and distribution of exploration-deposits software and in consultancy and advisory services.
Spoločnosť Beicip-Franlab založená v roku 1967 vykonáva skutočnú činnosť v oblasti vydávania a rozširovania špecializovaných softvérov v oblasti „Prieskum – Ložiská“, ako aj v oblasti uskutočňovania štúdií a poradenstva.
This activity involves over 100 employees and provides an annual turnover of approximately EUR 40 million.
Na tejto činnosti sa podieľa viac ako 100 zamestnancov a ročne prináša obrat asi 40 miliónov EUR.
Prosernat, acquired in 2001, provides consultancy and other services and supplies gas treatment and sulphur recovery plants.
Spoločnosť Prosernat odkúpená v roku 2001 pôsobí v oblasti štúdií a služieb a výroby zariadení na úpravu plynu a zachytávanie síry.
The company employs about 70 people to carry out this activity and has a turnover of approximately EUR 50 million.
Na účely výkonu tejto činnosti podnik zamestnáva približne 70 osôb a dosahuje obrat približne 50 miliónov EUR.
Leaving aside the question of mismanagement, which will be examined in recitals 161 to 164, it is clear from the above that the extremely limited cases in which the case-law gives a parent company vicarious liability for its subsidiaries – the subsidiary is a fictitious legal entity or the assets of the subsidiary and the parent company are inseparable – are clearly not fulfilled in this case.
Z uvedeného vyplýva, že okrem prípadu nedbanlivosti pri výkone riadenia, ktorý bude preskúmaný v odôvodneniach 161 až 164, veľmi úzko vymedzené prípady – fiktívnosť právnickej osoby v prípade dcérskej spoločnosti alebo zámena majetkov dcérskej spoločnosti a materskej spoločnosti – ustanovené judikatúrou ako predpoklad vzniku zodpovednosti materskej spoločnosti za konanie jej dcérskych spoločností, nie sú v tomto prípade zreteľne splnené.
Consequently, the Commission considers that if IFP’s subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat were to be wound up the conditions for automatically holding IFP liable would not be met.
Komisia sa preto domnieva, že nie sú splnené podmienky na automatické uplatnenie zodpovednosti verejnej inštitúcie IFP v prípade likvidácie jej dcérskych spoločností Axens, Beicip-Franlab a Prosernat.
Liability for mismanagement of the subsidiary by the parent
Zodpovednosť za nedbanlivosť pri riadení dcérskej spoločnosti materskou spoločnosťou
A fault in the exercise of supervision over a subsidiary may traditionally render the parent company liable [158].
Nedbanlivosť pri vykonávaní kontroly nad dcérskou spoločnosťou tradične môže založiť zodpovednosť materskej spoločnosti [158].
Where the parent has committed a fault in the supervision that it has to exercise over the management of its subsidiaries, ‘especially in the case of groups of companies, the case-law allows the parent company to be held liable’ [159].
V prípade, že sa materská spoločnosť dopustila nedbanlivosti pri kontrole, ktorú je povinná vykonávať nad riadením svojich dcérskych spoločností, „osobitne v prípade skupín spoločností judikatúra umožňuje domáhať sa zodpovednosti materskej spoločnosti“ [159].
According to the literature, mismanagement by a parent company which has acted as de jure or de facto manager of a subsidiary in difficulty may render it liable if the subsidiary is wound up [160]: the parent company may be held liable as a shareholder of the subsidiary [161] if faults that originated the controlled company’s difficulties can be imputed to it [162].
Právna doktrína vyvodzuje, že nedbanlivosť pri riadení dcérskej spoločnosti v ťažkostiach zo strany jej materskej spoločnosti, ktorá konala ako riadiaci subjekt de jure alebo de facto, môže v prípade likvidácie založiť vznik jej zodpovednosti [160]. Materská spoločnosť môže byť totiž ako spoločník dcérskej spoločnosti [161] považovaná za zodpovednú, ak jej možno pripísať nedbanlivé konanie, ktoré je príčinou ťažkostí kontrolovanej spoločnosti [162].
Ordinary law therefore provides for the liability of managers in relation to their company, its shareholders or its creditors [163].
Všeobecné právo teda ustanovuje zodpovednosť riadiacich subjektov voči ich spoločnosti, spoločníkom alebo veriteľom [163].
In the case of a group, the creditors of a subsidiary which has suspended payments will try to demonstrate that the parent company has assumed the role of manager of the subsidiary, de jure or de facto [164].
Veritelia dcérskej spoločnosti, ktorá je v situácii zastavenia platieb, sa pred skupinou budú snažiť preukázať, že materská spoločnosť mala podľa práva alebo v skutočnosti [164] postavenie riadiaceho subjektu dcérskej spoločnosti.
Liability of a parent for its subsidiary on the basis of a fault committed by the parent is therefore provided for in particular by the law governing collective proceedings [165], and more specifically in the context of actions for liability for insufficient assets [166], on condition that the parent has acted as the manager [167] of its subsidiary.
Zodpovednosť materskej spoločnosti za zavinenie svojej dcérskej spoločnosti je potvrdená najmä právom kolektívnych konaní [165], a presnejšie v rámci žaloby o zodpovednosť za nedostatok majetku [166], pod podmienkou, že sa táto spoločnosť správa ako riadiaci subjekt [167] svojej dcérskej spoločnosti.
However, for the parent company to be held liable for fault, it is necessary to provide proof of such fault, and above all of a causal link between this and the damage suffered y reason of the conduct of the subsidiary [168].
Na uplatnenie zodpovednosti materskej spoločnosti za zavinenie je potrebné predložiť dôkaz o takomto zavinení, a najmä o vzťahu príčinnosti medzi zavinením a škodou spôsobenou konaním dcérskej spoločnosti [168].
In any event, it is clear from the above that legal actions of this case are never actions seeking the enforcement of a guarantee, since they are always based on a fault committed by the parent company.
Z uvedeného v každom prípade vyplýva, že takéto žaloby nie sú v žiadnom prípade žalobami o záruku, pretože sú vždy založené na zodpovednosti za zavinenie materskej spoločnosti.
Therefore such actions do not demonstrate the existence of a general principle of vicarious liability of a parent company for its subsidiaries, a principle which would be contrary to the principle of the limitation of a shareholder’s liability to the initial contribution made to the company, apart from cases where the company is a fictitious entity or where its assets are inseparable form those of its parent company, which can be ruled out here.
Takéto žaloby tiež nemôžu založiť všeobecnú zásadu zodpovednosti materskej spoločnosti za jej dcérske spoločnosti, ktorá by poprela zásadu obmedzenia zodpovednosti akcionára na počiatočné vklady do akciových spoločností, s výnimkou predpokladov, že akciové spoločnosti by boli fiktívnymi subjektmi alebo ich majetok by sa zamieňal s majetkom materskej spoločnosti, ktoré v tomto prípade možno vylúčiť.
To sum up, it is clear from the case-law of the Court of Cassation that the principle of liability of a parent company for mismanagement of a subsidiary does not in any way provide a mechanism equivalent to a guarantee.
Nakoniec z judikatúry kasačného súdu vyplýva, že použitie zásady zodpovednosti za zavinenie materskej spoločnosti pri riadení dcérskej spoločnosti sa v žiadnom prípade nepodobá mechanizmu, ktorý je rovnocenný záručnému systému.
Recent plans for reform of vicarious liability
Nedávne návrhy reformy zodpovednosti za tretiu osobu
According to the findings of a recent parliamentary information report [169], in the present state of the law it appears, therefore, that ‘the approaches taken in the case-law throw into relief the obstacle which legal personality places in the way of the assignment of liability’ (emphasis added) [170].
Podľa záverov nedávnej parlamentnej informačnej správy [169] sa teda zdá, že za súčasného stavu práva „riešenia prijímané judikatúrou zdôrazňujú dôležitosť prekážky, akou je právna subjektivita právnickej osoby v rámci pripísateľnosti zodpovednosti“ [170]. (Vložené podčiarknutie.)
This obstacle seems to be so critical that three has recently been debate in France on the advisability of a reform of the Civil Code which would extend vicarious liability to situations of economic dependence [171] (with special reference to the relationships of the subsidiaries of a group with their parent company).
V tejto súvislosti je takáto prekážka podľa všetkého rozhodujúca, pretože vo Francúzsku sa nedávno rozprúdila diskusia o vhodnosti reformy Občianskeho zákonníka, ktorá by rozšírila zodpovednosť za tretiu osobu [171] (najmä v prípade vzťahov, v akých sa nachádzajú dcérske spoločnosti skupiny voči svojej materskej spoločnosti) na situácie hospodárskej závislosti.
Certain consumer associations [172] mentioned in the parliamentary report cited above seem in particular to deplore the fact that the technique of converting units into subsidiaries allows certain entities, in the event of later litigation involving the liability of a subsidiary, to rely on the legal partitioning of the companies of the group even though in their commercial dealings they have presented the image of a group of perfectly integrated companies offering a range of services.
Zdá sa, že niektoré združenia spotrebiteľov [172] spomenuté v uvedenej parlamentnej správe veľmi ľutujú, že technika „pridruženia“ spoločností umožňuje určitým subjektom pri neskoršom spore namietať uplatnenie zodpovednosti uvedenej dcérskej spoločnosti na základe právneho oddelenia spoločností skupiny, hoci obchodné ponuky boli založené na obraze skupiny dokonale integrovaných spoločností ponúkajúcich súbor služieb.
Article 1355 of the Catala preliminary draft [173] recently proposed the introduction of a new basis for vicarious liability which would call into question the principle of the legal autonomy of subsidiaries:
V článku 1355 predbežného návrhu Catala [173] bolo nedávno navrhnuté, aby sa ustanovil nový právny základ zodpovednosti za tretiu osobu, ktorý by prehodnotil zásadu právnej nezávislosti dcérskych spoločností:
‘Article 1355
„Článok 1355
A person shall be liable automatically for the damage caused by those whose way of life he regulates, or whose activity he organises, directs or controls in his own interest …’
Človek plným právom zodpovedá za škody spôsobené tými, ktorým riadi spôsob života alebo ktorých činnosť organizuje, riadi alebo kontroluje vo svojom vlastnom záujme. […]“
The comments made by the authors of this preliminary draft clarify the innovations proposed with regard to non-contractual vicarious liability.
Komentáre autorov tohto predbežného návrhu objasňujú inovácie navrhnuté v tomto dokumente v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti za tretiu osobu.
The legislation would add as a possible basis ‘the act of directing and organising the activity of others in the personal interest of the person exercising such control’ [174], which would make quite a profound change to the present legal position, especially as the liability would henceforth be strict: it would not be ‘subject to proof of a fault on the part of the person responsible, but rather to proof of an act that might have rendered the direct author personally liable if he had not acted under the control of others’ [175].
Jeho prijatím by sa pridalo ako možný základ „riadenie a organizovanie činnosti iného v osobnom záujme toho, kto vykonáva túto kontrolu“ [174], čím by sa dosť výrazne zmenil stav súčasného práva v tom, že od daného okamihu by táto zodpovednosť bola prísna: nebola by „podriadená dôkazu o zavinení riadiacim subjektom, ale dôkazu o konaní, ktoré by mohlo založiť vznik osobnej zodpovednosti priameho pôvodcu, keby nekonal pod kontrolou iného“ [175].
The second paragraph of Article 1360 of the preliminary draft defines this principle in the case of the liability of the parent company of a group of companies in relation to its subsidiaries:
V odseku 2 článku 1360 predbežného návrhu sa uvádza táto zásada v prípade zodpovednosti materskej spoločnosti skupiny spoločností vo vzťahu k jej dcérskym spoločnostiam:
‘Article 1360
„Článok 1360
Likewise, a person shall also be liable where he controls the economic activity or assets of a professional person who is in a situation of dependence even though acting for his own account, if the victim shows that the act giving rise to the damage is related to the exercise of control.
[…] Rovnako je zodpovedný ten, kto kontroluje hospodársku alebo majetkovú činnosť profesionála, ktorý je v závislom postavení, aj keď koná pre seba samého, pokiaľ poškodený preukáže, že poškodzujúce konanie súvisí s výkonom kontroly.