natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The guarantee is therefore intrinsically connected with the debtor’s public-law legal form.
Záruka je teda vnútorne spätá s verejnoprávnym statusom dlžníka.
Moreover, the Commission notes that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established line of case-law, notably in the judgments in the cases Artico v Italy [100] and Bourdov v Russia [101].
Komisia okrem toho konštatuje, že riešenie, ktoré prijal ESĽP v uvedenej veci Campoloro, nie je ojedinelé a naopak má svoj pôvod vo veľmi zreteľnej tendencii judikatúry, ktorá sa prejavila najmä v rozsudkoch Artico/Taliansko [100] a Bourdov/Rusko [101].
For the reasons already set out in recitals 212 to 220 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the observations made by the French authorities are not of a nature to invalidate this reasoning.
Z dôvodov uvedených v odôvodneniach 212 až 220 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré Komisia odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia domnieva, že pripomienky francúzskych orgánov nie sú takej povahy, že by mohli spôsobiť neplatnosť tohto dôkazu.
As it argued in the postal case, in recital 222 of decision C 56/2007, and in the opening decision, the Commission concludes that, as French law currently stands, a creditor of IFP who has not obtained the payment of his claim by recourse to the procedures introduced by the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law, where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Na základe uvedeného Komisia podobne ako v závere, ku ktorému dospela vo veci La Poste v odôvodnení 222 uvedeného rozhodnutia C 56/2007 a v rozhodnutí o začatí konania, usúdila z toho, čo už bolo uvedené, že za súčasného stavu francúzskeho práva môže veriteľ verejnej inštitúcie IFP, ktorý nedosiahol úhradu svojej pohľadávky na základe použitia postupov podľa zákona zo 16. júla 1980, získať všetky sumy zodpovedajúce nesplatenej pohľadávke tak, že sa bude domáhať konečnej zodpovednosti štátu, na rozdiel od toho, k čomu dochádza v rámci konania o likvidácii všeobecného práva, pri ktorom je uspokojenie veriteľa obmedzené hodnotou likvidného majetku.
In consequence of the above, the Commission considers that the State’s liability is treated as a guarantee, it is not the subject of any limitation by French legislation, and is intrinsically linked to the public-law legal form possessed by the debtor body.
Komisia sa preto domnieva, že k zodpovednosti štátu sa pristupuje ako k záruke, že nie je obmedzená žiadnym francúzskym právnym predpisom a že je vnútorne spätá s verejnoprávnym statusom dlžníckej inštitúcie.
Furthermore, for the reasons already set out in recitals 223 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission takes note of the French proposal to include a clause in all IFP contracts involving claims so as to limit any risk of triggering the State’s strict liability based on IFP’s insolvency alone.
Okrem toho z dôvodov, ktoré už boli vysvetlené v odôvodneniach 223 až 226 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, Komisia berie na vedomie francúzsky návrh na vloženie do všetkých zmlúv verejnej inštitúcie IFP, ktoré zahŕňajú pohľadávku, doložky obmedzujúcej riziko uplatnenia objektívnej zodpovednosti štátu iba základe platobnej neschopnosti verejnej inštitúcie IFP.
It considers that such a legal framework would remain fragile and that there are doubts about its durability, because the plea of accepted risk is a rule established by case-law, which could always evolve.
Domnieva sa však, že takýto právny rámec je krehký a vyvoláva pochybnosti o jeho trvalosti, pretože výnimku prijatého rizika stanovila ako pravidlo judikatúra, ktorá sa môže ďalej vyvíjať.
The Commission considers, however, that such a proposal is inherently inadequate as it does not cover all eventualities: it would not mean that the State guarantee could never come into play for any type of liability (in particular non-contractual liability and criminal liability).
Komisia sa však domnieva, že takýto návrh je sám osebe nedostatočný, pretože nezahŕňa všetky predpoklady: neumožňuje vylúčiť, že sa štátna záruka môže uplatniť pri všetkých druhoch zodpovednosti (najmä mimozmluvnej zodpovednosti a trestnej zodpovednosti).
Moreover, it is impossible to make it contractually clear to its debtors that the State will not be liable for IFP’s debts, as IFP may find itself indebted towards a third party through a variety of judicial mechanisms, in particular if it were to absorb another entity holding claims by initially unidentifiable third parties [102].
Okrem toho nemožno zmluvne ustanoviť, že štát nebude ručiť za dlhy, ktoré má verejná inštitúcia IFP voči svojim dlžníkom, pretože verejná inštitúcia sa môže ocitnúť v postavení dlžníka voči tretej osobe na základe rôznych právnych mechanizmov, najmä v prípade pohltenia iného subjektu [102], voči ktorému by mali tretie osoby pohľadávky, ktoré by v prvej chvíli boli nezistiteľné.
Ultimately, as regards the individual claims held by third parties, the Commission considers that only a text of general scope applicable in any situation and to any type of third party, indicating that the State is not the guarantor of IFP, would be enough to eliminate the unlimited guarantee.
Napokon pokiaľ ide o jednotlivé pohľadávky tretích osôb, Komisia sa domnieva, že „obmedziť“ štátnu záruku, môže iba všeobecne záväzný právny predpis vzťahujúci sa na situácie a tretie osoby všetkého druhu, v ktorom by bolo uvedené, že štát nie je ručiteľom verejnej inštitúcie IFP.
In addition, even if the French proposals were to make it quite impossible for a creditor of IFP to hold the State liable for paying its claim (something which in the Commission’s view has not been shown), such proposals would not enable it to be clearly established what would happen in the event of IFP becoming insolvent [103].
Okrem toho aj za predpokladu, že by francúzske návrhy pripravili veriteľa verejnej inštitúcie IFP o všetky možnosti, ako uplatniť zodpovednosť štátu s cieľom dosiahnuť uspokojenie svojej pohľadávky (podľa Komisie je tento predpoklad neoverený), tieto návrhy neumožňujú presne zistiť, čo by sa stalo v prípade platobnej neschopnosti [103] verejnej inštitúcie IFP.
Fourthly, even if he were to fail obtain satisfaction, the creditor of a publicly owned establishment could invoke legal effects arising from a legitimate mistake he made at the time the claim arose, when he believed that the claim would always be honoured.
Po štvrté, aj keby veriteľ verejnej inštitúcie nebol uspokojený, mohol by spôsobiť právne účinky zákonitého omylu, ktorého sa dopustil pri zakladaní pohľadávky, v tom, že pohľadávka bude vždy splatená.
For the reasons already set out in recitals 227, 228 (first to third indents) and 229 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission believes that the theory of appearance [104] provides confirmation that the creditors of IFP would be justified in believing, on the basis of a body of consistent evidence, that such a guarantee does indeed exist (even assuming, quod non, that the fact that IFP has the legal form of an EPIC is not of a nature to confer on it, in law, an unlimited guarantee given by the French State).
Z dôvodov, ktoré už boli vysvetlené v odôvodneniach 227, 228 (odseky 1 až 3) a 229 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia domnieva, že teória zdania [104] umožňuje potvrdiť, že veritelia verejnej inštitúcie IFP sú oprávnení domnievať sa na základe súboru súhlasných indícií, že takáto záruka naozaj existuje (a to aj za predpokladu, quod non, že status EPIC verejnej inštitúcie IFP jej právne nemôže udeliť neobmedzenú záruku francúzskeho štátu).
The main relevant indices in relation to the theory of appearance derive firstly from the fact that a variety of legislative instruments (Law of 16 July 1980 and the measures implementing it) or official (budgetary) documents lead the creditor to believe that the State would take over EPICs’ debts in the event of their having a shortage of funds or that it would assume liability for those debts; secondly from the fact that the lack of clarification by the French authorities of the legal situation following the Campoloro case and of the initial proceedings undertaken by the Commission on the legal form of EPICs also increases creditors’ confidence that such a guarantee does in fact exist; and finally from the fact that the lack of any clear indication as to the effects of a situation in which an EPIC is in default also militates in favour of this view.
Hlavné relevantné indície z hľadiska teórie zdania vyplývajú na jednej strane zo skutočnosti, že rôzne právne predpisy (zákon z roku 1980 a jeho vykonávacie opatrenia) alebo úradné dokumenty (rozpočtové dokumenty) oprávňujú veriteľa na to, aby sa domnieval, že štát prevezme dlhy inštitúcií so statusom EPIC v prípade nedostatku hotovosti alebo uplatní svoju zodpovednosť, a na druhej strane chýbajúce objasnenie francúzskymi orgánmi právneho stavu po skončení konania vo veci Campoloro a prvých konaní, ktoré Komisia začala v súvislosti s postavením inštitúcií so statusom EPIC, tiež živí vieru veriteľov v existenciu takejto záruky, a nakoniec aj neexistencia jasných informácií o účinkoch zastavenia platieb inštitúcie so statusom EPIC tu tiež zohráva svoju úlohu.
In the present case, the Commission wishes to add that prior to 7 July 2006, any creditors of the publicly owned establishment IFP were in a contractual relationship with a trade body within the meaning of Law No 43-612 of 17 November 1943 on the management of trade interests, a body which was a legal person governed by private law, and which they had no reason to think could be covered by a State guarantee of any kind.
V tomto prípade by Komisia chcela dodať, že pred 7. júlom 2006 boli prípadní veritelia verejnej inštitúcie IFP v zmluvnom vzťahu s profesijnou inštitúciou v zmysle aktu nazývaného zákon č. 43-612 zo 17. novembra 1943 o riadení profesijných záujmov, právnickou osobou súkromného práva, o ktorej nebol nijaký dôvod si myslieť, že sa na ňu môže vzťahovať nejaká štátna záruka.
Consequently, the theory of appearance can in any event be applied only with regard to claims arising after the change of status of the publicly owned establishment IFP.
Preto teória zdania môže byť v danom prípade relevantná, iba pokiaľ ide o pohľadávky vzniknuté po zmene statusu verejnej inštitúcie IFP.
Following the conclusions of its expert in the postal case, the Commission has arrived at the view that, as regards claims arising after 7 July 2006, even if, in the scenario championed by the French authorities, it was in error that a creditor came to consider that the State was required to guarantee the debts of publicly owned establishments and of IFP in particular, his error would be legitimate given the above-mentioned factors, and the law could impart effects to it.
Podobne ako v záveroch svojho experta vo veci La Poste Komisia usudzuje, že pokiaľ ide o pohľadávky vzniknuté po 7. júli 2006, aj keby sa veriteľ za predpokladu, ktorý obhajujú francúzske orgány, mylne domnieval, že štát je povinný ručiť za dlhy verejných inštitúcií a osobitne podniku verejnej inštitúcie IFP, jeho omyl by bol so zreteľom na uvedené skutočnosti zákonitý a právo by mu mohlo pripisovať účinky.
If, exceptionally, the creditor did not succeed in obtaining the payment of his claim, he could nevertheless rest assured that there was no likelihood of the claim being cancelled.
Aj keby sa veriteľovi vo výnimočných prípadoch nepodarilo dosiahnuť úhradu svojej pohľadávky, aj tak by mal istotu, že mu nemôže zaniknúť.
Guarantee of the continued existence of IFP and/or of its obligations
Záruka zachovania existencie verejnej inštitúcie IFP a/alebo jej povinností
For the reasons already set out in recitals 230 to 250 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that even if, within a reasonable period and after the use of the procedures described in the previous section, the creditor of an EPIC does not succeed in obtaining the payment of his claim, he will be secure in the knowledge that the claim will not be cancelled, in contrast to the situation of a creditor of a company constituted under private law in liquidation, who has no guarantee that his claim will have to be met.
Z dôvodov vysvetlených v odôvodneniach 230 až 250 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, na ktoré odkazuje mutatis mutandis, sa Komisia domnieva, že aj keď sa v primeranej lehote a po použití postupov opísaných v predchádzajúcej časti nepodarí veriteľovi inštitúcie so statusom EPIC dosiahnuť úhradu svojej pohľadávky, má istotu, že táto pohľadávka mu nezanikne, a to na rozdiel od situácie, v akej sa nachádza veriteľ subjektu súkromného práva v likvidácii, ktorý nemá žiadnu istotu, že jeho pohľadávka bude uhradená.
The Commission stresses that there is no public authority-motivated winding up/closing down of publicly owned establishments in which the rights and obligations of the establishments are also cancelled: in the event of publicly owned establishments being closed down by decision of a public authority – and despite the fact that no legislation expressly provides for this – experience and certain basic principles of administrative law tend to show that the rights and obligations of publicly owned establishments that are closed down as such are always taken over by another body and, failing that, by the State.
Komisia zdôrazňuje, že neexistuje žiadny postup týkajúci sa likvidácie a zániku verejnej inštitúcie z vôle verejného orgánu, ktorý by bol spojený so zánikom práv a povinností tejto inštitúcie: v prípade zániku z rozhodnutia verejného orgánu, aj keď to žiadny právny predpis výslovne nestanovuje, prax a určité základné zásady správneho práva smerujú k preukázaniu, že práva a povinnosti verejných inštitúcií, ktoré ako také zaniknú, vždy prevezme iný subjekt, a ak nie on, tak štát.
In other words, the debts of publicly owned establishments are always transferred to another legal person, which cannot refuse them, so that each creditor can therefore be certain that the right arising from his claim may be invoked against another body and that his claim will not, therefore, be cancelled.
Inými slovami, dlhy verejných inštitúcií sa vždy prevedú na inú právnickú osobu, ktorá nemôže odmietnuť ich prevzatie, takže každý veriteľ má istotu, že bude možné domáhať sa práva, ktoré mu plynie z jeho pohľadávky, voči inému subjektu a že jeho pohľadávka teda nezanikne.
The Commission refers to the detail of the analysis presented in recitals 233 to 250 of decision C 56/2007, based on the study carried out by its expert in the postal case on organic developments affecting publicly owned establishments, which identifies three reasons why publicly owned establishments may be closed [105]: the case of publicly owned establishments which have reached the ends of their lives, the case of publicly owned establishments being closed because the tasks assigned to them no longer need to be carried out, and the case, most frequently encountered, that the tasks assigned to them have been transferred elsewhere, necessarily implying a transfer of the rights and obligations.
Komisia odkazuje na podrobný opis analýzy predloženej v odôvodneniach 233 až 250 uvedeného rozhodnutia C 56/2007, ktorá sa opiera o štúdiu organického vývoja verejných inštitúcií, ktorú uskutočnil expert vo veci La Poste a ktorá rozlišuje tri príčiny zániku verejných inštitúcií [105]: prípad zániku verejných inštitúcií uplynutím doby, na ktorú boli založené, prípad zániku verejných inštitúcií zánikom ich poslania a častejší prípad prevodu poslania, ktorý so sebou nevyhnutne prináša prevod práv a povinností.
On the basis of this expert report, it can be considered firstly that although there is no overall judicial scheme for organising the closing down of publicly owned establishments, experience shows that the legislation always provides for transferring the rights and obligations of the establishment that is to be closed either to the State or to the body that is to take over its task [106].
Na základe tohto znaleckého posudku sa po prvé možno domnievať, aj keď neexistuje všeobecná právna úprava zániku verejných inštitúcií, že prax ukazuje, že právny predpis vždy upravuje prevod práv a povinností zanikajúcej inštitúcie buď na štát, alebo na subjekt, ktorý prevezme jeho poslanie [106].
Secondly, there is generally a transfer of ‘rights and obligations’ (with the term ‘obligations’ undoubtedly referring to debts), sometimes a transfer of ‘assets’ [107] (a formulation that would also include debts).
Po druhé, všeobecne ide o prevod „práv a povinností“ (výraz povinnosti sa istým spôsobom vzťahuje na dlhy), niekedy o prevod „majetku“ [107] (formulácia, ktorá tiež zahŕňa dlhy).
The only example found of the pure and simple closing down of a publicly owned establishment involved, in any case, the transfer of the ‘debts’ themselves to other entities governed by public law [108].
Jediný nájdený príklad bezvýhradného zániku verejnej inštitúcie sa v každom prípade vzťahuje na prevod samotných „dlhov“ na iné subjekty verejného práva [108].
Thirdly, even when the task disappears, the publicly owned establishment’s rights and obligations are, in practice, taken over by another body.
Po tretie, aj keď dôjde k zániku poslania, práva a povinnosti verejnej inštitúcie v praxi prevezme iný subjekt.
Fourthly and finally, the practice described in the study is in accordance with codifying instruction No 02-060-M95 of 18 July 2002 and the guide to the financial organisation of the creation, conversion and abolition of national publicly owned establishments, cited above [109], namely that the rights and obligations of a wound-up EPIC go either to the State or to the legal entity that will take over the establishment’s task.
Po štvrté, prax opísaná v štúdii je v súlade s kodifikačným predpisom č. 02-060-M95 z 18. júla 2002 a s Príručkou o finančnom zabezpečení zriaďovania, transformácie a zrušovania uvedených vnútroštátnych verejných inštitúcií [109], t. j. práva a povinnosti likvidovanej inštitúcie so statusom EPIC prechádzajú buď na štát, alebo na právnickú osobu, ktorá preberá poslanie inštitúcie.
Guided by its expert in the postal case, the Commission concludes that the debts of publicly owned establishments are in practice always transferred to another legal entity governed by public law in the event of the closing down of the publicly owned establishment that carried out the task concerned.
Napokon Komisia na základe názoru svojho experta dospela k záveru, že dlhy verejných inštitúcií sa v praxi vždy prevedú na inú právnickú osobu verejného práva v prípade zániku verejnej inštitúcie, ktorá vykonávala svoje poslanie.
The creditors of these publicly owned establishments, such as IFP, therefore have a guarantee that their unpaid claims will not be cancelled.
Veritelia týchto verejných inštitúcií vrátane verejnej inštitúcie IFP majú teda istotu, že ich neuhradené pohľadávky nezaniknú.
Conclusion regarding the existence of a State guarantee in favour of IFP
Záver o existencii štátnej záruky v prospech verejnej inštitúcie IFP
On the basis of the evidence of the existence of a guarantee ensuring the payment of individual claims and the continued existence of IFP’s obligations, the Commission concludes that, from the change in the legal form of the publicly owned establishment IFP which occurred on 7 July 2006:
Na základe skutočností uvedených na účely preukázania existencie záruky na uspokojenie jednotlivých pohľadávok a na zachovanie existencie povinností verejnej inštitúcie IFP Komisia dospela k záveru, že počínajúc zmenou právneho postavenia verejnej inštitúcie IFP, ku ktorej došlo 7. júla 2006:
the creditors of IFP do not encounter the usual private and public law limitations on the payment of a claim in full;
veritelia verejnej inštitúcie IFP sa nestretávajú s obvyklými obmedzeniami existujúcimi v súkromnom práve a vo verejnom práve, ktoré by mohli brániť úplnej úhrade pohľadávky,
in recovering the sums owed to them, the creditors of IFP may have recourse to specific procedures authorising the State to force the debtor body to settle the claim;
veritelia verejnej inštitúcie IFP môžu na vymoženie svojich pohľadávok použiť osobitné postupy, ktoré oprávňujú štát donútiť subjekt, ktorý je dlžníkom, uhradiť pohľadávku,
nowhere does French law give the creditors of IFP to understand that IFP could face, for good, a situation in which it had a shortage of funds;
francúzske právo veriteľom verejnej inštitúcie IFP nikde nenaznačuje, že by sa táto inštitúcia mohla definitívne ocitnúť v situácii nedostatku hotovosti,
the budgetary documents give the impression that, if there is a shortage of funds, the State could give an exceptional grant to public sector bodies, of which IFP is one;
rozpočtové dokumenty v prípade nedostatku hotovosti naznačujú, že štát by mohol poskytnúť mimoriadny grant subjektom verejného sektora, ku ktorým patrí aj verejná inštitúcia IFP,
if the procedures described above do not enable the creditor to obtain satisfaction, he can hold the State liable in order to obtain the payment of his claim in full;
ak postupy, ktoré tu boli opísané, veriteľovi neumožňujú dosiahnuť uspokojenie jeho pohľadávky, môže sa domáhať zodpovednosti štátu s cieľom dosiahnuť úplnú úhradu svojej pohľadávky,
if the actions envisaged above were to be spread out over time, the creditor can be certain that his claim will not be cancelled, even if IFP were to be subject to structural development.
ak by sa činnosti, o ktorých sa tu uvažovalo, mali časovo rozdeliť, veriteľ má istotu, že jeho pohľadávka nezanikne, aj keby u verejnej inštitúcie IFP došlo k organickému vývoju.
These special factors are intrinsically linked to IFP’s legal form as a publicly owned establishment and imply that the State performs the role of guarantor of last resort.
Tieto osobitosti sú úzko spojené s právnym postavením verejnej inštitúcie IFP a znamenajú, že štát plní úlohu konečného ručiteľa.
It may therefore be legitimately concluded that IFP benefits from an unlimited guarantee on the part of the French State by virtue of its legal form as an EPIC.
Možno teda oprávnene usúdiť, že verejná inštitúcia IFP získala od francúzskeho štátu neobmedzenú záruku v dôsledku svojho statusu EPIC.
The unlimited State guarantee to IFP results in a transfer of State resources within the meaning of point 2.1 of the Guarantees Notice.
Neobmedzená štátna záruka v prospech verejnej inštitúcie IFP má následok prevod štátnych zdrojov v zmysle bodu 2.1 uvedeného oznámenia o zárukách.
IFP pays no premium for this guarantee.
Verejná inštitúcia IFP v skutočnosti neplatí žiadny poplatok za túto záruku.
There is thus both an advantage to the establishment and a drain on public resources, as the State waives the remuneration that normally accompanies guarantees.
Takýmto spôsobom dochádza k vzniku výhody a k uvoľneniu štátnych zdrojov, pretože štát sa zrieka odmeny, ktorá je s poskytnutím záruk obvykle spojená.
In addition, the guarantee creates the risk of a potential and future claim on the resources of the State, which could find itself obliged to pay IFP’s debts [110].
Na druhej strane záruka vytvára riziko možného a budúceho čerpania zo štátnych zdrojov, pričom štát by mohol byť nútený zaplatiť dlhy verejnej inštitúcie IFP [110].
Finally, the State’s unlimited guarantee to IFP is imputable to the State, because it derives from the combination of IFP’s public-law legal form, principles of national law, and two legislative acts, namely the Law of 25 January 1985, now the Commercial Code, and Law No 80-539 of 16 July 1980 and the measures implementing it.
Neobmedzenú štátnu záruku v prospech verejnej inštitúcie IFP je napokon možné pripísať štátu, pretože vyplýva z kombinácie verejnoprávneho postavenia verejnej inštitúcie IFP, zásad vnútroštátneho práva a dvoch zákonných opatrení, t. j. zákona z 25. januára 1985, teraz Obchodného zákonníka, a zákona č. 80-539 zo 16. júla 1980 a vykonávacích opatrení.