natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Italy contended once again that the tariffs did not affect trade between Member States, on the basis of the arguments already set out with respect to aluminium, zinc and lead in recital 76.
Taliansko znova zdôraznilo, že tarify nemajú žiadny vplyv na obchodovanie medzi členskými štátmi, a to na základe argumentov, ktoré už boli uvedené v súvislosti s hliníkom, zinkom a olovom v odôvodnení 76.
The same reasoning, Italy maintained, applied to the chemical industry.
Taliansko zastávalo názor, že tie isté dôvody sa uplatňujú pre chemický priemysel.
Italy pointed out that in 2003 imports of chemical products into Italy had exceeded exports, and that EU and Italian production had slumped since 2001.
Taliansko poukázalo na to, že v roku 2003 dovoz chemických výrobkov do Talianska prevýšil vývoz a že výroba v EÚ a Taliansku po roku 2001 klesla.
With specific reference to the production of PVC, which was the main application of chlorine, Italy pointed to a production deficit in the country: in 2002, only 470000 tonnes of PVC had been produced in Italy, while consumption had been 970000 tonnes.
S osobitným odkazom na výrobu PVC, pri ktorej sa v najväčšej miere využíva chlór, Taliansko poukázalo na výrobný deficit v krajine: v roku 2002 sa v Taliansku vyrobilo iba 470000 ton PVC, zatiaľ čo spotreba bola 970000 ton.
Existence of State aid pursuant to Article 107(1) TFEU
Existencia štátnej pomoci podľa článku 107 ods. 1 ZFEÚ
A measure constitutes State aid within the meaning of Article 107(1) TFEU if the following conditions are all fulfilled: the measure (a) confers an economic advantage on the beneficiary; (b) is granted by the State or through State resources; (c) is selective; and (d) affects trade between Member States and is liable to distort competition within the EU.
Opatrenie predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ak sú splnené tieto podmienky: opatrenie a) poskytuje hospodársku výhodu príjemcovi pomoci; b) udeľuje ho štát alebo sa poskytuje prostredníctvom štátnych zdrojov; c) je selektívne a d) má vplyv na obchodovanie medzi členskými štátmi a môže narušiť hospodársku súťaž v rámci EÚ.
Under the 2004 and 2005 tariff arrangements, the State intervened to subsidise the electricity price negotiated by the beneficiaries with their suppliers.
Na základe tarifných režimov z rokov 2004 a 2005 štát intervenoval dotovaním ceny elektrickej energie, ktorú dojednali príjemcovia pomoci so svojimi dodávateľmi.
In 2004, for example, on the basis of the bilateral supply contracts in force at the time and in the absence of the compensatory payments, Portovesme would have paid EUR 63 per MWh [33] and Eurallumina EUR 65,95. These figures were provided by Italy and the beneficiaries themselves, and are therefore not in dispute.
Napríklad v roku 2004 na základe dvojstranných zmlúv o dodávkach, ktoré boli platné v danom čase, a keď neexistovali kompenzačné platby, spoločnosť Portovesme by bola platila 63 EUR/MWh [33] a spoločnosť Eurallumina 65,95 EUR. Tieto číselné údaje poskytlo Taliansko a samotní príjemcovia pomoci, a preto nie sú sporné.
In 2005, according to the data provided by Italy, the electricity price negotiated by Syndial with its supplier exceeded EUR 60 per MWh, whereas the tariff would bring it down to EUR 27 per MWh.
V roku 2005 podľa údajov, ktoré poskytlo Taliansko, cena elektrickej energie, ktorú dojednala spoločnosť Syndial so svojim dodávateľom, presiahla 60 EUR/MWh, pričom uplatnením tarify by sa bola znížila na 27 EUR/MWh.
The rationale of the two measures was that the State would reimburse to the beneficiaries the extra costs they had sustained in order to purchase electricity in Sardinia compared to average prices paid by their EU competitors.
Podstatou týchto dvoch opatrení bolo, že štát by kompenzoval príjemcom pomoci mimoriadne náklady, ktoré im vznikli nákupom elektrickej energie na Sardínii, v porovnaní s priemernými cenami, ktoré platia ich konkurenti v EÚ.
Portovesme contends that the preferential price corresponds to the price which would prevail in a fully competitive market, and therefore does not provide an advantage.
Spoločnosť Portovesme tvrdí, že zvýhodnená cena zodpovedá cene, ktorá by prevládala na plne konkurenčnom trhu, a teda neposkytuje žiadnu výhodu.
The Commission has already rejected this line of reasoning in the Alcoa case, which concerned virtually identical tariffs.
Takýto spôsob odôvodňovania Komisia už zamietla vo veci Alcoa, ktorá sa týkala prakticky tých istých taríf.
When assessing the presence of an advantage, neither the Union lawcourts nor the Commission have ever taken into account the conditions that would prevail in a hypothetical market that functioned better.
Keď sa hodnotí existencia výhody, ani súdnictvo Únie ani Komisia nikdy nebrali do úvahy podmienky, ktoré by prevládali na hypotetickom trhu, ktorý funguje lepšie.
The framework of reference has always been the conditions prevailing on the actual markets concerned [34].
Referenčným rámcom boli vždy podmienky prevládajúce na príslušných skutočných trhoch [34].
This argument also supposes that where a market was not functioning properly a Member State would be justified in setting prices that simulated conditions of effective competition (see Italy’s comment in recital 72 above).
Tento argument navyše predpokladá, že ak trh nefunguje správne, bolo by pre členský štát opodstatnené stanoviť ceny, ktoré simulujú podmienky účinnej hospodárskej súťaže (pozri pripomienku Talianska v odôvodnení 72).
This reasoning cannot be accepted, as it runs counter to the settled principle of EU case-law according to which ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ [35].
Takýto spôsob argumentácie je v rozpore s ustálenou zásadou judikatúry EÚ, podľa ktorej „skutočnosť, že sa členský štát usiluje jednostrannými opatreniami prispôsobiť podmienky hospodárskej súťaže v konkrétnom odvetví hospodárstva podmienkam prevládajúcim v iných členských štátoch, nemôže zbaviť posudzované opatrenia ich charakteru pomoci“ [35].
The Commission considers that the same principle applies to situations where a Member State seeks to approximate conditions of competition to those that would prevail in a fully competitive market.
Komisia sa domnieva, že rovnaká zásada sa uplatňuje v situáciách, keď sa členský štát usiluje priblížiť podmienky hospodárskej súťaže podmienkam, ktoré by prevládali na plne konkurenčnom trhu.
Italy contends that these tariffs are identical to the Alumix tariff, which the Commission considered not to constitute aid (see recital 74 above), and should likewise be considered free of aid.
Taliansko tvrdí, že tieto tarify sú totožné s tarifou Alumix, o ktorej Komisia usúdila, že nepredstavuje pomoc (pozri odôvodnenie 74), a mali by sa podobne považovať za neobsahujúce prvok pomoci.
The Commission points out that the situation on which the Commission took a position in the Alumix case was very different.
Komisia poukazuje na to, že situácia, ku ktorej Komisia prijala stanovisko vo veci Alumix, bola veľmi odlišná.
In Alumix, the tariff was granted by ENEL, which at the time was a public body supplying electricity on a monopoly basis in an electricity market which had yet to be liberalised [36].
Vo veci Alumix tarify poskytla spoločnosť ENEL, ktorá bola v tom čase verejným orgánom dodávajúcim elektrickú energiu na monopolnom základe na trhu s elektrickou energiou, ktorý sa ešte len mal liberalizovať [36].
In that situation, the Commission had to ascertain whether ENEL was selling at an artificially low price or behaving like a rational market economy operator.
V tejto situácii Komisia musela zistiť, či spoločnosť ENEL predáva za umelo nízko stanovenú cenu alebo sa správa ako racionálny subjekt trhového hospodárstva.
Given the monopoly over electricity generation and supply held by ENEL, there was no competitive market price to which the Commission could refer to assess the existence of an advantage.
Vzhľadom na monopol spoločnosti ENEL vo výrobe a dodávkach elektrickej energie nemala Komisia k dispozícii žiadne konkurenčné trhové ceny na posúdenie možného zvýhodnenia.
Therefore, the Commission devised a method to identify the lowest theoretical market price at which a rational supplier would be prepared to sell to its ‘best customer’.
Preto Komisia vyvinula metódu na určenie najnižšej teoretickej trhovej ceny, za ktorú by bol racionálny dodávateľ ochotný predávať svojmu „najlepšiemu zákazníkovi“.
However, this method cannot be applied in a situation where prices are negotiated by end-users with power suppliers on a liberalised market and are subsidised by compensatory payments ex post.
Túto metódu však nie je možné uplatniť v situácii, keď ceny dojednávajú koncoví odberatelia s dodávateľmi elektrickej energie na liberalizovanom trhu a tieto sa následne dotujú kompenzačnými platbami.
Thus the analysis in the Alumix decision, and the Commission’s findings in that case, are manifestly devoid of relevance here.
Analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a zistenia Komisie v tejto veci teda v tomto prípade nie sú relevantné.
This was borne out by the judgment of the Court of First Instance which upheld the decision to open the formal investigation in Alcoa [37] (paragraph 132 of the judgment).
To potvrdil aj rozsudok Súdu prvého stupňa, ktorý podporil rozhodnutie začať konanie vo veci formálneho zisťovania vo veci Alcoa [37] (bod 132 tohto rozsudku).
In the present case, the market operator principle does not apply.
V tejto veci sa neuplatňuje zásada trhového subjektu.
The position would have to be assessed in the light of the market operator test if the State sold electricity to the companies concerned, either directly or through a State-owned company, as it did in Alumix.
Prípad by sa hodnotil vzhľadom na test hospodárskeho subjektu v trhovom hospodárstve vtedy, ak by elektrickú energiu príslušným spoločnostiam predával štát, či už priamo alebo prostredníctvom spoločnosti vo vlastníctve štátu, ako to bolo v prípade Alumix.
But here the electricity is supplied by private companies.
Tu však elektrickú energiu dodávajú súkromné spoločnosti.
There is therefore no need, as there was in Alumix, to examine whether the State’s behaviour has been comparable to that of a rational market operator.
Preto nie je potrebné skúmať, ako to bolo v prípade Alumix, či správanie štátu bolo porovnateľné so správaním racionálneho trhového subjektu.
It must be concluded that the 2004 and 2005 compensatory payment systems mitigate the charges payable under the supply contracts concluded by the beneficiaries, which would normally have to be included in the companies’ budgets.
Záver musí byť taký, že systémy kompenzačných platieb z rokov 2004 a 2005 znižujú poplatky splatné zo strany príjemcov pomoci na základe zmlúv o dodávkach, ktoré by sa normálne museli zahrnúť do rozpočtov spoločností.
In line with well-established case-law, therefore, the disputed measures confer an economic advantage on the recipients [38].
V súlade s ustálenou judikatúrou teda sporné opatrenia poskytujú príjemcom pomoci hospodársku výhodu [38].
Since the preferential electricity tariffs in Italy are granted exclusively to undertakings operating existing facilities located in Sardinia and belonging to a closed list of industries identified in the legislative and regulatory instruments that form the legal basis of the measures, the advantage they confer is a selective one.
Keďže zvýhodnené tarify za elektrickú energiu v Taliansku sa udeľujú výhradne podnikom, ktoré prevádzkujú existujúce zariadenia situované na Sardínii a patria do uzavretého zoznamu odvetví identifikovaných v legislatívnych a regulačných nástrojoch, ktoré tvoria právny základ opatrení, výhoda, ktorú poskytujú, je selektívnou výhodou.
It is settled case-law that an advantage constitutes State aid within the scope of Article 87(1) TFEU only if it is granted directly or indirectly through State resources [39] and is imputable to the State [40].
Podľa ustálenej judikatúry výhoda predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ZFEÚ iba vtedy, ak sa poskytne priamo alebo nepriamo prostredníctvom štátnych zdrojov [39] a je pripísateľná štátu [40].
As explained in recital 28, the compensatory payments at issue here are financed by means of a parafiscal charge collected by the Equalisation Fund via the A4 component of the electricity tariff.
Ako sa vysvetľuje v bode 28, príslušné kompenzačné platby sa tu financujú cestou parafiškálneho poplatku, ktorý inkasuje vyrovnávací fond prostredníctvom zložky A4 tarify za elektrickú energiu.
This charge is obligatory, being imposed by means of decisions of the AEEG that implement national legislation.
Tento poplatok je povinný a ukladá sa rozhodnutiami AEEG, ktorými sa vykonávajú vnútroštátne právne predpisy.
The Equalisation Fund is a public body established by law which carries out its functions on the basis of precise instructions laid down in the decisions of the AEEG.
Vyrovnávací fond je verejný orgán, zriadený zákonom, ktorý vykonáva svoje funkcie na základe presných pokynov ustanovených v rozhodnutiach AEEG.
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes a State resource within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [41].
Takisto podľa ustálenej judikatúry výnos z poplatku, ktorý je povinný na základe vnútroštátnych právnych predpisov a platí sa orgánu zriadenému zákonom, predstavuje štátny zdroj v zmysle článku 87 ods. 1 zmluvy, ak je vyčlenený na financovanie opatrenia, ktoré spĺňa ostatné kritériá tohto článku [41].
Italy relies on the judgment of the Court of Justice in PreussenElektra [42] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Taliansko sa opiera o rozsudok Súdneho dvora vo veci PreussenElektra [42], ktorým odôvodňuje tvrdenie, že posudzované opatrenie nie je financované zo štátnych zdrojov.
Italy argues that the funds required to finance the tariff are transferred by private parties (electricity consumers) to private parties (the beneficiaries); the role of the State is confined to the enactment of a law requiring payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Taliansko tvrdí, že prostriedky potrebné na financovanie tarify sú prevádzané od súkromných subjektov (odberatelia elektrickej energie) súkromným subjektom (príjemcom pomoci) a úloha štátu je obmedzená na prijatie zákona, ktorým sa stanovuje platba požadovaných súm, bez možnosti disponovať s prostriedkami podľa vlastného uváženia inak ako v rámci realizácie schémy stanovenej zákonom.
In particular, according to Italy and several of the beneficiaries, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds, and is merely an accounting intermediary.
Podľa Talianska a niektorých príjemcov pomoci, vyrovnávací fond nemôže vykonávať žiadnu kontrolu nad prostriedkami a je len účtovným sprostredkovateľom.
In the PreussenElektra case, the Court held that an obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity produced from renewable energy sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid, because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
Vo veci PreussenElektra Súdny dvor zastával názor, že povinnosť súkromných dodávateľov elektrickej energie nakupovať elektrickú energiu z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny, ktoré boli vyššie, ako je skutočná hospodárska hodnota takejto elektrickej energie, nepredstavuje štátnu pomoc, keďže toto opatrenie nezahŕňalo žiadny priamy ani nepriamy prevod štátnych zdrojov.
The Commission points out that in PreussenElektra the resources required to finance the measure were provided by the electricity suppliers directly to the producers of renewable energies, without transiting through any public body.
Komisia poukazuje na to, že vo veci PreussenElektra zdroje potrebné na financovanie opatrenia poskytli dodávatelia elektrickej energie priamo výrobcom obnoviteľných energií, bez prevodu cez iný verejný orgán.
In that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
V tomto systéme orgány členského štátu nijako nemohli disponovať sumami, ktoré sa prevádzali.
In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary.
V danom prípade sa však vykonáva prevod peňazí cez verejný orgán – vyrovnávací fond – predtým, ako sa nasmerujú ku koncovému príjemcovi pomoci.
Thus PreussenElektra addresses different factual circumstances, and is not relevant to the present case.
Vo veci PreussenElektra sa riešia iné faktické okolnosti, a teda nie je relevantná pre tento prípad.
The judgment in Pearle [43] cannot assist Italy or the beneficiaries either.
Rozsudok vo veci Pearle [43] nemôže pomôcť Taliansku ani príjemcom pomoci.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the yield of a levy which transited through a public body did not constitute State resources.
Vo veci Pearle Súdny dvor zistil, že za určitých špecifických okolností výnos z poplatku, ktorý sa prevádza cez verejný orgán, nepredstavuje štátne zdroje.
In Pearle, the measures were financed entirely by a particular trade at the sole initiative of the trade itself.
Vo veci Pearle sa opatrenia v plnej miere financovali konkrétnym odvetvím na základe výhradnej iniciatívy tohto odvetvia.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not at any time dispose of the funds freely.
Peňažné prostriedky sa vyberali prostredníctvom parafiškálneho poplatku a prevádzali sa cez verejný orgán, ktorý v žiadnom prípade nemohol slobodne disponovať týmito prostriedkami.
In addition, there was a correspondence between the entities which paid the levy and those which received the benefits of the measure.
Okrem toho existovala korešpondencia medzi subjektmi, ktoré poplatky platili, a tými, ktoré využívali výhody tohto opatrenia.
Italy contends that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Taliansko tvrdí, že vyrovnávací fond nemá žiadnu možnosť slobodne rozhodovať o vyplácaní prostriedkov, ktoré sú vyčlenené na financovanie taríf, a tieto prostriedky nemožno pokladať za „verejné financie“.
Thus the State cannot freely dispose of the funds, and consequently the funds do not constitute State resources.
Štát teda nemôže slobodne disponovať týmito prostriedkami a preto tieto financie nepredstavujú štátne zdroje.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may subjectively be viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Najprv je potrebné poukázať na to, že aj keď niektoré kritériá vo veci Pearle sa môžu subjektívne považovať za relevantnejšie než iné, vo veci Pearle neexistuje žiadne „kľúčové kritérium“.
The tests enumerated in the judgment are cumulative.
Podmienky uvedené v rozsudku sú kumulatívne.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat, where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria [44].
Rovnaký je výklad Súdu prvého stupňa vo veci Earl Salvat, v ktorej sa skúmal sporný parafiškálny poplatok podľa jednotlivých kritérií vo veci Pearle [44].
Before considering the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other tests enumerated in Pearle are satisfied.
Pred posúdením úlohy, ktorú zohral vyrovnávací fond, Komisia zisťovala, či sú splnené všetky ďalšie kritériá uvedené vo veci Pearle.
It is clear that here, by contrast with the Pearle case, the disputed tariffs were established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
Je jasné, že v tomto prípade, na rozdiel od veci Pearle, sa sporné tarify zaviedli na základe iniciatívy štátu a nie z iniciatívy niektorého hospodárskeho odvetvia.
In Pearle, moreover, the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources used, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden on the State.
Okrem toho vo veci Pearle príjemcami výhod z opatrenia boli samotní prispievatelia financovania, takže zásah verejného orgánu nemal tendenciu vytvoriť výhodu, ktorá by predstavovala dodatočnú záťaž pre štát.
In the case at hand, the beneficiaries do not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
V posudzovanej veci príjemcovia nenesú finančnú záťaž z poplatku, nesú ju iba odberatelia elektrickej energie.
Thus the Pearle judgment cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in the argument that the Equalisation Fund is a mere accounting intermediary.
Takže bez ohľadu na posúdenie opodstatnenosti argumentu, že vyrovnávací fond bol len účtovným sprostredkovateľom, nemožno sa opierať o rozsudok vo veci Pearle.
Turning now to the Equalisation Fund itself, the Commission points out that, according to settled case-law, no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State [45].
V prípade vyrovnávacieho fondu Komisia poukazuje na to, že podľa ustálenej judikatúry by sa nemali rozlišovať prípady, keď pomoc poskytol priamo štát, a prípady, keď pomoc poskytol verejný orgán alebo súkromný subjekt poverený alebo zriadený štátom [45].
Thus the public or private status of the Equalisation Fund is not a determining factor for the purpose of applying the State aid rules.
Preto verejný alebo súkromný štatút vyrovnávacieho fondu nie je určujúcim faktorom na účely uplatňovania pravidiel štátnej pomoci.
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically mean that Article 107 TFEU is applicable [46]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article.
Skutočnosť, že vyrovnávací fond je verejný orgán, neznamená automaticky, že sa má uplatniť článok 107 ZFEÚ [46]; podobne ani zásah súkromného subjektu sám osebe nevylučuje uplatnenie tohto článku.
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its capacity as a public body.
Analýza sa však nemôže obmedziť na právomoci vyrovnávacieho fondu v jeho postavení verejného orgánu.
What has to be ascertained, rather, is the more general question whether the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Je potrebné nájsť skôr odpoveď na všeobecnejšiu otázku, či štát, či už priamo alebo prostredníctvom iného orgánu, ktorý na tento účel určí, môže vykonávať kontrolu nad prostriedkami používanými na financovanie tarify.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund were a private body.
Tú istú otázku by bolo potrebné riešiť aj v prípade, že by vyrovnávací fond bol súkromným subjektom.
The recent judgment of the Court of Justice in the Essent [47] case provides definitive guidance on this point.
Nedávny rozsudok Súdneho dvora vo veci Essent [47] podáva konečný návod k tejto otázke.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Vo veci Essent Holandsko zákonom zaviedlo príplatok k cene elektrickej energie.