natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As stated in the second recital of the preamble to Directive 91/533, the need to subject employment relationships to formal requirements is essential in order better to protect employees against possible infringements of their rights and to create greater transparency on the labour market.
După cum se subliniază în considerentul (2) al Directivei 91/533, necesitatea de a supune raporturile de muncă unor cerințe de formă este primordială pentru a proteja mai bine lucrătorii salariați împotriva unei eventuale încălcări a drepturilor lor și pentru a oferi o transparență mai mare pe piața muncii.
However, it is also clear from Article 9(1) of Directive 91/533 that the Member States are to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with that directive.
Cu toate acestea, din articolul 9 alineatul (1) din directiva respectivă rezultă de asemenea că statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma acestei directive.
Consequently, all employers, including those which post workers abroad, are, as provided by Article 4(1) of Directive 91/533, subject, by virtue of the laws of the Member State in which they are established, to the obligations laid down by that directive.
În consecință, toți angajatorii, inclusiv cei care efectuează o detașare a lucrătorilor astfel cum este prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 91/533, sunt supuși, în temeiul legislației statului membru în care sunt stabiliți, condiților prevăzute prin această directivă.
It is evident that compliance with the requirement laid down in Article 1(1)(1) of the Law of 20 December 2002 is ensured by the Member State of origin of the posted workers.
Se impune, așadar, să se constate că respectarea cerințelor prevăzute la articolul 1 alineatul (1) punctul 1 din Legea din 20 decembrie 2002 este garantată de statul membru din care provin lucrătorii detașați.
Accordingly, the contested provision has the effect of making undertakings which post workers to Luxembourg subject to an obligation to which they are already subject in the Member State in which they are established.
Prin urmare, dispoziția contestată are drept efect supunerea întreprinderilor care detașează lucrători în Luxemburg la o obligație la care acestea sunt deja supuse în statul membru în care sunt stabilite.
The Court has consistently held that, although Community law does not preclude Member States from applying their legislation or collective labour agreements entered into by both sides of industry to any person who is employed, even temporarily, no matter in which Member State the employer is established, nevertheless such a possibility is subject to the condition that the workers concerned, who are temporarily working in the host Member State, do not already enjoy the same protection, or essentially comparable protection by virtue of obligations to which their employer is already subject in the Member State in which it is established (see, to that effect, Case C-445/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-10191, paragraph 29 and the caselaw cited).
Or, dacă jurisprudența este constantă în sensul că dreptul comunitar nu se opune ca statele să își extindă legislația sau convențiile colective de muncă încheiate de către partenerii sociali asupra oricărei persoane care care efectuează o muncă salariată, chiar și cu caracter temporar, oricare ar fi statul membru de stabilire al angajatorului, nu este mai puțin adevărat că o astfel de posibilitate este subordonată condiției ca lucrătorii respectivi care efectuează în mod temporar o muncă în statul membru gazdă să nu beneficieze deja de aceeași protecție sau de o protecție în esență comparabilă, în temeiul obligațiilor la care angajatorul lor este supus deja în statul membru în care este stabilit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2004, Comisia/Luxemburg, C-445/03, Rec., p. I-10191, punctul 29 și jurisprudența citată).
In particular, the Court has already held that the freedom to provide services, as one of the fundamental principles of the Treaty, may be restricted only by rules justified by overriding requirements relating to the public interest and applicable to all persons and businesses operating in the territory of the State where the service is provided, in so far as that interest is not safeguarded by the rules to which the provider of such a service is subject in the Member State where he is established (see, Arblade and Others, paragraph 34, and Joined Cases C-49/98, C-50/98, C-52/98 to C-54/98 and C-68/98 to C-71/98 Finalarte and Others[2001] ECR I-7831, paragraph 31).
În special, sa decis deja că libera prestare a serviciilor, ca principiu fundamental al tratatului, nu poate fi limitată decât prin reglementări justificate de rațiuni imperioase de interes general și aplicabile tuturor persoanelor sau întreprinderilor care desfășoară o activitate pe teritoriul statului membru gazdă, în măsura în care acest interes nu este apărat prin normele la care prestatorul este supus în statul membru în care acesta este stabilit (a se vedea Hotărârea Arblade și alții, citată anterior, punctul 34, precum și Hotărârea din 25 octombrie 2001, Finalarte și alții, C-49/98, C-50/98, C-32/98-C-54/98 și C-68/98-C-71/98, Rec., p. I-7131, punctul 31).
That being the case as regards the protection of workers guaranteed by Directive 91/533 and relied on by the Grand Duchy of Luxembourg, it must be held that the requirement laid down in point 1 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, in so far as it is not applied in compliance with the Treaty.
Acesta fiind cazul cu privire la protecția lucrătorilor garantată prin Directiva 91/533 și invocată de către Marele Ducat al Luxemburgului, trebuie să se constate că cerința prevăzută la articolul 1 alineatul (1) punctul 1 din Legea din 20 decembrie 2002 nu este conformă cu articolul 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71, în măsura în care aceasta nu este impusă cu respectarea tratatului.
— The requirement relating to the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(1)(2) of the Law of 20 December 2002
— Cu privire la dispoziția referitoare la adaptarea automată a remunerației la evoluția costului vieții, prevăzută la articolul 1 alineatul (1) punctul 2 din Legea din 20 decembrie 2002
It is clear from the Commission’s application that the latter does not challenge the fact that minimum wages are indexed to the cost of living, a requirement which, as the Grand Duchy of Luxembourg points out, is unquestionably covered by point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, but the fact that that indexation concerns all wages, including those which do not fall within the minimum wage category.
Din acțiunea formulată de Comisie rezultă că aceasta nu contestă faptul că salariile minime sunt indexate în funcție de costul vieții, o astfel de prevedere intrând, în mod incontestabil, astfel cum remarcă Marele Ducat al Luxemburgului, în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din Directiva 96/71, ci împrejurarea că această indexare privește ansamblul remunerațiilor, inclusiv salariile care nu intră în categoria salariilor minime.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 authorises the host Member State by implication to impose its system for determining all wages on undertakings which post workers to its territory.
Marele Ducat al Luxemburgului susține totuși că această dispoziție din Directiva 96/71 ar permite implicit statului membru gazdă să impună întreprinderilor care efectuează o detașare pe teritoriul său propriul sistem de stabilire a ansamblului salariilor.
In that connection, it must be pointed out that the Community legislature intended, by means of point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, to limit the possibility of the Member States intervening as regards pay to matters relating to minimum rates of pay.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, prin articolul 3 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din Directiva 96/71, legiuitorul comunitar a înțeles să limiteze posibilitatea de intervenție a statelor membre în ceea ce privește salariile la salariile minime.
It follows that the requirement in the Law of 20 December 2002 concerning the automatic adjustment of rates of pay other than the minimum wage to the cost of living does not fall within the matters referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Rezultă de aici că prevederea din Legea din 20 decembrie 2002 referitoare la adaptarea automată a salariilor, altele decât salariile minime, la evoluția costului vieții nu face parte din aspectele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 96/71.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
Cu toate acestea, Marele Ducat al Luxemburgului susține că articolul 1 alineatul (1) punctul 2 din Legea din 20 decembrie 2002 urmărește să garanteze pacea socială în Luxemburg și că, astfel, acesta reprezintă un imperativ de ordine publică în sensul articolului 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71, prin aceea că protejează lucrătorii față de efectele inflației.
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
În această privință, trebuie amintit că această dispoziție din Directiva 96/71 deschide statului membru gazdă posibilitatea de a impune întreprinderilor care efectuează o detașare pe teritoriul său condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la alte aspecte decât cele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 96/71, cu condiția să fie vorba despre dispoziții de ordine publică.
Thus the Court has already had occasion to observe that, while the Member States are still, in principle, free to determine the requirements of public policy in the light of their national needs, the notion of public policy in the Community context, particularly when it is cited as justification for a derogation from the fundamental principle of the freedom to provide services, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the European Community institutions (see, to that effect, Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraph 30).
Astfel, Curtea a avut deja ocazia să precizeze că, dacă statele membre rămân, în principal, libere să determine cerințele de ordine publică în conformitate cu necesitățile lor naționale, totuși, în contextul comunitar și în special ca justificare a unei derogări de la principiul fundamental al liberei prestări a serviciilor, această noțiune trebuie înțeleasă în mod strict, astfel încât întinderea sa nu poate fi determinată în mod unilateral de fiecare stat membru fără controlul instituțiilor Comunității Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2004, Omega, C-36/02, Rec., p. I-9609, punctul 30).
It follows that public policy may be relied on only if there is a genuine and sufficiently serious threat to a fundamental interest of society (see Case C-54/99 Église de scientologie [2000] ECR I-1335, paragraph 17).
Din aceasta rezultă că ordinea publică nu poate fi invocată decât în caz de amenințare reală și suficient de gravă, care afectează un interes fundamental al societății (a se vedea Hotărârea din 14 martie 2000, Église de scientologie, C-54/99, Rec., p. I-1335, punctul 17).
It has to be remembered that the reasons which may be invoked by a Member State in order to justify a derogation from the principle of freedom to provide services must be accompanied by appropriate evidence or by an analysis of the expediency and proportionality of the restrictive measure adopted by that State, and precise evidence enabling its arguments to be substantiated (see, to that effect, Case C-254/05 Commission v Belgium [2007] ECR I-4269, paragraph 36, and the caselaw cited).
Este necesar să se amintească faptul că motivele susceptibile să fie invocate de către un stat membru pentru a justifica o derogare de la principiul liberei prestări a serviciilor trebuie să fie însoțite de o analiză a oportunității și a proporționalității măsurii restrictive adoptate de acest stat, precum și de elementele precise care să permită susținerea argumentării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Belgia, C-254/05, Rep., p. I-4269, punctul 36 și jurisprudența citată).
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
Prin urmare, pentru a permite Curții să aprecieze dacă măsurile în cauză sunt necesare și proporționale în raport cu scopul de apărare a ordinii publice, Marele Ducat al Luxemburgului ar fi trebuit să prezinte elemente care să permită să se stabilească dacă și în ce măsură aplicarea pentru lucrătorii detașați în Luxemburg a prevederii referitoare la adaptarea automată a salariilor la evoluția costului vieții este susceptibilă să contribuie la realizarea acestui scop.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
În cazul de față se impune totuși constatarea că Marele Ducat al Luxemburgului sa limitat să invoce în mod general scopurile de protecție a puterii de cumpărare a lucrătorilor și de pace socială fără a prezenta niciun element care să permită evalua- rea necesității și a proporționalității măsurilor adoptate.
Accordingly, the Grand Duchy of Luxembourg has not shown to the required legal standard that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 falls under public policy provisions within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
În consecință, Marele Ducat al Luxemburgului nu a demonstrat suficient din punct de vedere juridic că articolul 1 alineatul (1) punctul 2 din Legea din 20 decembrie 2002 face parte din dispozițiile de ordine publică în sensul articolului 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71.
Therefore, that Member State cannot rely on the public policy exception referred to in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in order to apply to undertakings posting staff on its territory the requirement relating to the automatic adjustment of wages other than minimum wages to reflect changes in the cost of living.
Prin urmare, acest stat membru nu ar putea să se prevaleze de excepția de ordine publică prevăzută la articolul 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71 pentru a impune întreprinderilor care efectuează o detașare pe teritoriul său prevederea referitoare la adaptarea automată a salariilor, altele decât salariile minime, la evoluția costului vieții.
— The requirement relating to the rules on parttime and fixedterm work laid down in point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
— Cu privire la dispoziția referitoare la reglementarea muncii cu timp parțial și a muncii pe durată determinată, prevăzută la articolul 1 alineatul (1) punctul 8 din Legea din 20 decembrie 2002
The requirement referred to above concerns a matter which is not mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Trebuie subliniat că prevederea vizată mai sus ține de un aspect care nu este menționat în lista cuprinsă la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 96/71.
It is not disputed that the obligations arising from point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, having regard to the accompanying constraints, are likely to hinder the exercise of freedom to provide services by undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Nu se contestă faptul că obligațiile pe care le determină articolul 1 alineatul (1) punctul 8 din Legea din 20 decembrie 2002 sunt susceptibile, având în vedere constrângerile care le însoțesc, să împiedice exercitarea liberei prestări a serviciilor de către întreprinderile care doresc să detașeze lucrători în Luxemburg.
In that connection it is clear that, pursuant to Articles 2(1) of Directives 97/81 and 1999/70, the Member States were to implement the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with those directives.
În această privință, se impune să se constate că, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 97/81 și din Directiva 1999/70, este de competența statelor membre să pună în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma acestor directive.
Therefore, as compliance with the requirement laid down by the contested national provision is monitored in the Member State in which the undertaking wishing to post workers to Luxembourg is established, the Grand Duchy of Luxembourg cannot rely on the public policy exception in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in
Prin urmare, din moment ce respectarea cerinței prevăzute în dispoziția națională în litigiu face obiectul unui control în statul membru în care este stabilită întreprinderea care dorește să detașeze lucrători în Luxemburg, pentru aceleași motive ca și cele
It follows that point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Din aceasta rezultă că articolul 1 alineatul (1) punctul 8 din Legea din 20 decembrie 2002 nu este conform cu articolul 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71.
— The requirement relating to imperative provisions of national law in respect of collective agreements in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
— Cu privire la prevederea referitoare la dispozițiile imperative de drept național în materia convențiilor colective de muncă, cuprinsă la articolul 1 alineatul (1) punctul 11 din Legea din 20 decembrie 2002
The first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 defines the instruments by which the terms and conditions of employment of the host Member State are laid down covering the matters referred to in points (a) to (g) thereof and which are guaranteed to posted workers.
Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 96/71 definește instrumentele prin care sunt stabilite condițiile de muncă și de încadrare în muncă ale statului membru gazdă cu privire la aspectele prevăzute în acest alineat la literele (a)-(g) și care sunt garantate lucrătorilor detașați.
The second indent of that provision refers in particular to collective agreements which have been declared universally applicable.
A doua liniuță a acestei dispoziții privește în special convențiile colective declarate de generală aplicare.
Likewise, Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 states that measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable concerning the matters referred to in points 1 to 14 thereof constitute mandatory provisions falling under national public policy.
La fel ca această dispoziție, articolul 1 alineatul (1) din Legea din 20 decembrie 2002 prevede că reprezintă dispoziții imperative care sunt de domeniul ordinii publice naționale dispozițiile care rezultă, printre altele, din convențiile colective declarate de generală aplicare, care privesc domeniile prevăzute la punctele 114.
Point 11 mentions provisions concerning collective agreements.
La punctul 11 sunt menționate dispozițiile care privesc convențiile colective de muncă.
Such a provision cannot, however, constitute a public policy exception within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Totuși, o astfel de dispoziție nu poate reprezenta o excepție de ordine publică în sensul articolului 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71.
First, there is no reason why provisions concerning collective agreements, namely provisions which encompass their drawing up and implementation, should per se and without more fall under the definition of public policy.
În primul rând, nimic nu justifică faptul că dispozițiile referitoare la convențiile colective de muncă, și anume cele care delimitează elaborarea și punerea în aplicare a acestora, ar putea per se și fără alte precizări să facă parte din noțiunea de ordine publică.
Third, the Grand Duchy of Luxembourg cannot argue that point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 ultimately reflects the discretion granted to Member States under the second indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
În al treilea rând, Marele Ducat al Luxemburgului nu ar putea susține teza potrivit căreia articolul 1 alineatul (1) punctul 11 din Legea din 20 decembrie 2002 concretizează in fine permisiunea acordată statelor membre în temeiul articolului 3 alineatul (10) a doua liniuță din Directiva 96/71.
Article 3(10) relates exclusively to the terms and conditions of employment laid down in collective agreements which have been declared universally applicable.
Întradevăr, această dispoziție se raportează în mod exclusiv la condițiile de muncă și de încadrare în muncă stabilite prin convențiile colective declarate de generală aplicare.
That is not the case with respect to point 11 of Article 1(1) which expressly refers, in contrast with the introduction to of Article 1, to mere collective labour agreements.
Or, acesta nu este cazul respectivului articol 1 alineatul (1) punctul 11, care prevede, în mod expres și prin opoziție cu fraza introductivă a aceluiași articol 1, simplele convenții colective de muncă.
Accordingly, point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is not in compliance with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Prin urmare, articolul 1 alineatul (1) punctul 11 din Legea din 20 decembrie 2002 nu este conform cu articolul 3 alineatul (10) prima liniuță din Directiva 96/71.
Consequently, it follows from the foregoing that the Commission’s first complaint is well founded.
În consecință, rezultă din cele ce precedă că primul motiv invocat de către Comisie este întemeiat.
The second complaint: incomplete transposition of Article 3(1)(a) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o transpunere incompletă a articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 96/71, referitor la respectarea perioadelor maxime de lucru și a perioadelor minime de odihnă
By its second complaint, the Commission criticises the Grand Duchy of Luxembourg for incomplete transposition of point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Marelui Ducat al Luxemburgului o transpunere incompletă a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 96/71, referitor la respectarea perioadelor maxime de lucru și a perioadelor minime de odihnă.