natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Where the dismissal is held to be unfair, the employer, within five days of notification of the judgment, may choose between, on the one hand, reinstatement of the worker together with payment of the “salarios de tramitación”, as provided for in point (b) of the present subparagraph, and, on the other hand, payment of the following sums, which must be determined by the judgment:
În cazul în care concedierea este declarată nelegală, în termen de cinci zile de la data notificării hotărârii, angajatorul poate alege între reintegrarea lucrătorului, cu plata «salarios de tramitación», astfel cum sunt acestea prevăzute la litera b) din prezentul alineat, și plata următoarelor sume, care trebuie să fie stabilite prin hotărâre: a) o indemnizație reprezentând echivalentul salariului aferent unui număr de 45 de zile pentru fiecare an lucrat efectiv, perioadele mai scurte de un an fiind calculate proporțional, în funcție de o bază lunară, până la maximum 42 de plăți lunare; b) o sumă egală cu totalul salariilor datorate între data concedierii și data notificării hotărârii prin care concedierea a fost declarată nelegală sau data la care lucrătorul a găsit un nou loc de muncă, dacă angajarea are loc anterior datei pronunțării hotărârii și dacă angajatorul face dovada sumelor plătite în vederea deducerii acestora din valoarea «salarios de tramitación».
The employer shall continue to register the worker with the social security authorities during the period corresponding to the remuneration referred to in point (b) of the first subparagraph.’
Pe durata perioadei care corespunde salariilor menționate la litera b) de mai sus, angajatorul trebuie să asigure menținerea înscrierii lucrătorului în sistemul de asigurări sociale.”
The dispute in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Acțiunea principală și întrebările preliminare
Ms Velasco Navarro, the claimant in the main proceedings, was a member of the staff of Camisas Leica SL (‘Camisas Leica’) for the period from 28 May 1998 until 27 December 2001, when she was dismissed by that company.
Doamna Velasco Navarro, reclamantă în acțiunea principală, a făcut parte din personalul societății Camisas Leica SL (denumită în continuare „Camisas Leica”) pe perioada cuprinsă între 28 mai 1998 și 27 decembrie 2001, dată la care a fost concediată de către această societate.
On 13 May 2002, Ms Velasco Navarro and Camisas Leica reached a judicial conciliation settlement, under which Camisas Leica acknowledged that Ms Velasco Navarro had been unfairly dismissed and agreed to pay her compensation for dismissal and the ‘salarios de tramitación’, as provided for in Article 56 of the Workers’ Statute.
La 13 mai 2002, doamna Velasco Navarro și Camisas Leica au încheiat un acord de conciliere judiciară în temeiul căruia societatea menționată, pe de o parte, a recunoscut caracterul nelegal al concedierii doamnei Velasco Navarro și, pe de altă parte, sa angajat să îi plătească acesteia din urmă despăgubirile pentru concediere și „salarios de tramitación” prevăzute la articolul 56 din Statutul lucrătorilor.
On the basis of a provisional insolvency order concerning Camisas Leica, made on 5 March 2003 by the same court at the company’s request, Ms Velasco Navarro sought payment from Fogasa of the sum, due by way of compensation for dismissal and ‘salarios de tramitación’, that her former employer had not paid her.
În temeiul unei hotărâri privind insolvabilitatea provizorie a societății Camisa Leica, pronunțată la 5 martie 2003 de către aceeași instanță la cererea societății amintite, doamna Velasco Navarro a solicitat plata de către Fogasa a prestației corespunzătoare despăgubirilor menționate și cuantumului „salarios de tramitación” pe care fostul său angajator nu i le achitase.
Fogasa agreed to pay Ms Velasco Navarro the sum of EUR 3 338.88 by way of ‘salarios de tramitación’, but took the view that she was not entitled to the amount of EUR 2 696.89 that she claimed as compensation for dismissal, on the ground that that compensation had not been awarded by judgment or other judicial decision.
Fogasa a acceptat să îi plătească reclamantei din acțiunea principală suma de 3 338,88 euro cu titlu de „salarios de tramitación”, însă a considerat că doamna Velasco Navarro nu avea dreptul la suma de 2 696,89 euro pe care o solicita cu titlu de despăgubiri pentru concediere, pentru motivul că aceasta nu era recunoscută printr-o hotărâre judecătorească sau printr-o altă decizie judiciară.
According to the explanation submitted by the national court in the grounds for the order for reference, by Article 33(2) of the Workers’ Statute, Spanish law provides for the payment of severance pay, but only where entitlement to such compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of the workers on account of their dismissal or the termination of the contract.
Potrivit explicațiilor prezentate de către instanța națională în cadrul considerentelor deciziei de trimitere, legislația spaniolă prevede, la articolul 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, plata despăgubirilor cuvenite ca urmare a încetării raportului de muncă, însă numai în cazul în care acestea sunt recunoscute în favoarea lucrătorilor printr-o hotărâre sau printr-o decizie administrativă, în temeiul concedierii sau al încetării contractului.
The referring court regards that provision of national law as contrary to the Community principle of equal treatment as enshrined in the caselaw of the Court, and, in particular, in paragraph 30 of the order of 13 December 2005 in Case C-177/05 Guerrero Pecino [2005] ECR I-10887.
Instanța de trimitere consideră că respectiva prevedere de drept intern este contrară principiului comunitar al egalității, astfel cum este consacrat prin jurisprudența Curții și în special la punctul 30 din Ordonanța din 13 decembrie 2005, Guerrero Pecino (C-177/05, Rec., p. I-10887).
According to that caselaw, compensation of the same type, determined by a judicial conciliation procedure, must also be regarded as severance pay within the meaning of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987.
Potrivit acestei jurisprudențe, despăgubirile de aceeași natură, stabilite pe calea unei proceduri de conciliere judiciară, trebuie deopotrivă considerate ca fiind compensații în sensul articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987.
The referring court points out that Directive 2002/74 was already in force on 5 March 2003, the date on which it declared Camisas Leica insolvent.
Instanța menționată evidențiază că Directiva 2002/74 era deja în vigoare la data la care a constatat insolvabilitatea Camisas Leica, și anume 5 martie 2003.
It considers that, even though the period allowed for transposition expired on 8 October 2005, the Spanish legislature took no steps to implement Directive 2002/74 because of its conviction that the Spanish domestic legislation, in force since 21 December 1997, fully complied with that directive.
Aceasta consideră că, deși termenul de transpunere a directivei menționate expirase la 8 octombrie 2005, legiuitorul spaniol nu a adoptat nicio măsură privind punerea în aplicare a directivei, fiind convins că legislația internă spaniolă, în vigoare cu începere de la 21 decembrie 1997, este perfect conformă cu directiva menționată.
The referring court concludes that it cannot therefore be maintained that the Kingdom of Spain had transposed Directive 2002/74 by 8 October 2005 because, in fact, the national legislation is not yet complete.
Instanța națională a dedus din acestea că nu se poate afirma că, la 8 octombrie 2005, Regatul Spaniei transpusese deja Directiva 2002/74, tocmai pentru că legislația națională era incompletă.
The referring court also states that, at the hearing before it, Fogasa argued that Ms Velasco Navarro could not rely upon Directive 2002/74 — or on the interpretation of that directive which results from the order in Guerrero Pecino — since in any event the date of the provisional insolvency order against Camisas Leica, albeit later than the date of the entry into force of Directive 2002/74 (8 October 2002), falls before the date on which the Member States were to have taken the measures to transpose that directive (8 October 2005).
Instanța de trimitere afirmă deopotrivă că, în cursul ședinței desfășurate în fața sa, Fogasa a susținut că doamna Velasco Navarro nu ar putea să se prevaleze de dispozițiile Directivei 2002/74 și nici de interpretarea acesteia care rezultă din Ordonanța Guerrero Pecino, citată anterior, deoarece hotărârea privind insolvabilitatea provizorie a Camisas Leica, în pofida faptului că este ulterioară datei intrării în vigoare a directivei menționate, mai exact 8 octombrie 2002, este, în orice caz, anterioară datei la care statele membre trebuiau să fi adoptat măsurile de transpunere a directivei, și anume 8 octombrie 2005.
It is in those circumstances that the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
În aceste condiții, Juzgado de lo Social Único de Algeciras a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
‘(1) Where it has been found by the national court that the domestic legislation, which is incomplete, did not comply, on 8 October 2005, with Directive 2002/74 and its interpretation by the Court of Justice (with regard to the Community principle of equal treatment) in the order in [Guerrero Pecino], must that directive be regarded as having direct effect as regards Fogasa, the State guarantee institution, with effect from the following day (9 October 2005)?
„1) Având în vedere că instanța de trimitere a constatat că, din cauza caracterului său incomplet, legislația internă nu era conformă, la data de 8 octombrie 2004, cu Directiva 2002/74 și cu interpretarea acesteia de către Curte (din perspectiva principiului comunitar al egalității) consacrat prin Ordonanța [Guerrero Pecino, citată anterior], trebuie să se considere că această directivă are efect direct și este obligatorie pentru Fogasa, instituția de garantare a statului, cu începere din ziua următoare (9 octombrie 2005)?
(2) If the answer to Question 1 is in the affirmative, is the direct effect of Directive 2002/74 also to apply (because it is more beneficial to the worker and less beneficial to the State which has failed to fulfil its obligations) to a declared state of insolvency — following a court conciliation agreement not provided for in the incomplete domestic legislation — between the date of entry into force of the directive (8 October 2002) and the date by which the Spanish State was to have adopted the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the provisions of the directive (8 October 2005)?’
2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, Directiva 2002/74 trebuie deopotrivă să se aplice direct, având în vedere caracterul său mai avantajos pentru lucrător (și mai puțin avantajos pentru statul care nu și-a îndeplinit obligațiile), în cazul unei insolvabilități produse – după parcurgerea unei proceduri de conciliere judiciară care nu este prevăzută de legislația internă incompletă – între data intrării în vigoare a directivei, 8 octombrie 2002, și termenul limită, mai precis 8 octombrie 2005, la care statul spaniol trebuia să adopte și să pună în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma directivei amintite?”
By its two questions, the referring court asks whether the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, not yet transposed into the national law of a Member State, has direct effect and, if so, from which date that provision can be relied upon directly against an institution such as Fogasa.
Prin intermediul celor două întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987, netranspusă încă în ordinea juridică a unui stat membru, are efect direct și, în cazul unui răspuns afirmativ, începând cu ce dată poate fi invocată această directivă în mod direct împotriva unei instituții precum Fogasa.
Since both those questions turn, in essence, on whether the provision is capable of having direct effect between the date of its entry into force and the deadline for its transposition, it is appropriate to consider them together.
Întrucât aceste două întrebări urmăresc, în esență, să se stabilească dacă prevederea menționată poate produce efect direct între data intrării sale în vigoare și data expirării termenului de transpunere, se impune ca acestea să fie analizate împreună.
The referring court refers the two questions on the basis of the order in Guerrero Pecino.
Instanța de trimitere adresează aceste două întrebări în temeiul Ordonanței Guerrero Pecino, citată anterior.
Although, in that order, the Court interpreted Directive 80/987 at the request of the same national court as that which has referred questions to the Court in the present proceedings and with regard to the same issue of insolvency, it did so — as it pointed out at paragraph 23 of that order — exclusively on the assumption that Directive 2002/74 had already been transposed into national law at the relevant date, a matter which it was for the national court to verify.
Deși, în cadrul acesteia din urmă, Curtea a interpretat Directiva 80/987, la solicitarea aceleiași instanțe de trimitere care a sesizat Curtea în cauza principală și cu referire la același caz de insolvabilitate, Curtea a efectuat această interpretare având în vedere, astfel cum a fost precizat la punctul 23 din această ordonanță, exclusiv ipoteza în care Directiva 2002/74 fusese deja transpusă în ordinea juridică națională la data relevantă, atribuția de a verifica acest aspect revenind instanței de trimitere.
As regards the case before the referring court, the grounds of the order for reference indicate that, according to that court, Directive 2002/74 had not been transposed into national law by 8 October 2005, the deadline for its transposition (see, to that effect, Case C-6/07 Commission v Spain, not published in the ECR.
În acțiunea principală, din considerentele deciziei de trimitere rezultă că, potrivit instanței respective, Directiva 2002/74 nu fusese încă transpusă în ordinea juridică națională la data expirării termenului de transpunere a acestei directive, și anume 8 octombrie 2005 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Comisia/Spania, C-6/07, Rep., 2007, p. I-174*).
Direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987
Cu privire la efectul direct al articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987
Leaving aside the question of the conditions which must be fulfilled so that a provision of a directive, which has not yet been transposed or which has been transposed
Fără a efectua o examinare a condițiilor care trebuie îndeplinite pentru a putea invoca în fața instanței naționale o dispoziție a unei directive care nu a fost încă transpusă
VELASCO NAVARRO incorrectly, may be relied upon before the national courts (Case C-62/00 Marks & Spencer [2002] ECR I-6325, paragraph 25, and Case C-430/04 Feuerbestattungsverein Halle [2006] ECR I-4999, paragraphs 28 and 29), it is settled caselaw that a directive can have direct effect only after the expiry of the time-limit laid down for its transposition into national law (Case C-316/93 Vaneetveld [1994] ECR I-763, paragraph 16, and Case C-348/98 Mendes Ferreira and Delgado Correia Ferreira [2000] ECR I-6711, paragraph 33). 26
VELASCO NAVARRO sau a fost transpusă în mod incorect (a se vedea Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer, C-62/00, Rec., p. I-6325, punctul 25, precum și Hotărârea din 8 iunie 2006, Feuerbestattungsverein Halle, C-430/04, Rec., p. I-4999, punctele 28 și 29), rezultă dintr-o jurisprudență constantă că o directivă nu ar putea avea efect direct decât după expirarea termenului stabilit pentru transpunerea sa în ordinea juridică a statelor membre (Hotărârea din 3 martie 1994, Vaneetveld, C-316/93, Rec., p. I-763, punctul 16, și Hotărârea din 14 septembrie 2000, Mendes Ferreira și Delgado Correia Ferreira, C-348/98, Rec., p. I-6711, punctul 33). 26
In the present case, the deadline for transposition is, pursuant to the first subparagraph of Article 2(1) of Directive 2002/74, 8 October 2005.
În cazul de față, expirarea termenului de transpunere corespunde, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2002/74, datei de 8 octombrie 2005.
For the purposes of the case before the referring court, it is necessary to ascertain whether the possible direct effect of that directive can be relied upon, after that date, in relation to facts which occurred before that date.
În vederea soluționării acțiunii principale, trebuie să se verifice dacă eventualul efect direct al directivei amintite ar putea fi invocat, după această dată, în raport cu faptele intervenite înainte de acest moment.
On 5 March 2003, that is to say, before the deadline for transposition of Directive 2002/74, Camisas Leica was declared insolvent; after the deadline for transposition of the directive, the claimant in the main proceedings maintained, vis-à-vis Fogasa, her claim relating to the debt owing to her in the form of compensation for her dismissal as a result of that insolvency.
Întradevăr, insolvabilitatea societății Camisas Leica a apărut la 5 martie 2003, mai precis înainte de data expirării termenului pentru transpunerea acestei directive, iar reclamanta din cauza principală a introdus după data amintită cererea depusă la Fogasa referitoare la creanța pe care o deține în privința despăgubirilor pentru concediere izvorâte din această insolvabilitate.
In that regard, it is possible to infer from the caselaw of the Court (see, to that effect, Case C-156/91 Hansa Fleisch Ernst Mundt [1992] ECR I-5567, paragraph 20, and Vaneetveld, paragraph 18) that, where a Member State has not transposed Directive 2002/74 within the period allowed, the possible direct effect of that directive can be relied upon, from 8 October 2005, only in relation to cases of insolvency which have occurred after that date, which is not the position in the case before the referring court.
În această privință, se poate deduce din jurisprudența Curții (a se vedea în acest sens Hotărârile din 10 noiembrie 1992, Hansa Fleisch Ernst Mundt, C-156/91, Rec., p. I-5567, punctul 20, și Vaneetveld, citată anterior, punctul 18) că, în cazul în care un stat membru nu a transpus Directiva 2002/74 în termenul prevăzut, eventualul efect direct al acesteia nu ar putea fi invocat, după 8 octombrie 2005, decât în raport cu o stare de insolvabilitate intervenită după această dată, situație care nu se regăsește în acțiunea principală.
On that point, it should be noted that, although, clearly, the Member States were under an obligation to bring their national provisions into conformity with
În acest sens, trebuie să se remarce că deși, în mod evident, statele membre aveau obligația de a adapta dispozițiile naționale la prevederile Directivei 2002/74 înainte
Directive 2002/74 before 8 October 2005, they are obliged under the second subparagraph of Article 2(1) of that directive to apply those provisions only to cases of insolvency which have occurred after their entry into force.
HOTĂRÂREA DIN 17.1.2008 — CAUZA C-246/06 de 8 octombrie 2005, acestea nu sunt obligate, în temeiul articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva amintită, să aplice prevederile în cauză decât la stările de insolvabilitate intervenite după data intrării în vigoare a acestora.
Thus, the provision made by Directive 2002/74 can cover only insolvencies which have occurred after the transposition of the directive into national law — including those occurring before the deadline for transposition — or, in the absence of transposition, only those which have occurred after that deadline.
Prin urmare, nu s-ar putea încadra în prevederile Directivei 2002/74 decât stările de insolvabilitate intervenite fie ulterior datei punerii în aplicare a directivei, inclusiv cele anterioare datei expirării termenului de transpunere, fie, în lipsa transpunerii, după expirarea acestui din urmă termen.
The reply to the questions referred must therefore be that, where Directive 2002/74 has not been transposed into national law by 8 October 2005, the possible direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 cannot, in any event, be relied upon in relation to a state of insolvency which occurred before that date.
În consecință, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că, în lipsa transpunerii în dreptul intern, la 8 octombrie 2005, a Directivei 2002/74, eventualul efect direct al articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987 nu ar putea fi, în niciun caz, invocat în raport cu o stare de insolvabilitate intervenită înainte de data amintită.
Breach of the principle of equal treatment
Cu privire la încălcarea principiului egalității
Although, by virtue of their wording, the two questions referred to the Court concern solely the direct effect of the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, it is important to recall — as regards the period falling between the date of the entry into force of Directive 2002/74 and the deadline for transposition of that directive — that, where national rules fall within the scope of Community law, and reference is made to the Court for a preliminary ruling, the Court must provide all the interpretative criteria needed by the national court for the purposes of determining whether those
Cu toate că cele două întrebări adresate Curții de către instanța de trimitere au în vedere, prin modul în care au fost formulate, exclusiv efectul direct al articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987, este important să se reamintească, în privința perioadei cuprinse între data intrării în vigoare a Directivei 2002/74 și data expirării termenului pentru transpunerea acesteia, că, în cazul în care o reglementare națională face parte din domeniul de aplicare al dreptului comunitar, Curtea, sesizată pe calea întrebărilor preliminare, trebuie să furnizeze toate elementele de interpretare necesare în vederea aprecierii, de către instanța națională, a conformității
Thus, although Member States are free, within the framework of Directive 80/987, not to provide in national law a guarantee of payment of compensation for dismissal (as the first paragraph of Article 3 of that directive contains no obligation to that effect), rules of national law which do provide for such a guarantee fall, with effect from 8 October 2002 — the date of the entry into force of Directive 2002/74 — within the scope of Community law as regards their application to events subsequent to that date (see, to that effect, Case C-81/05 Cordero Alonso [2006] ECR I-7569, paragraphs 31 and 32).
Astfel, deși statele membre sunt libere, în cadrul descris de Directiva 80/987, să nu prevadă, în ordinea juridică internă, o garanție de plată pentru despăgubirile cuvenite în caz de concediere, iar articolul 3 primul paragraf din directiva menționată nu include, în realitate, nicio obligație în acest sens, o reglementare națională care prevede o astfel de garanție este cuprinsă, cu toate acestea, începând cu data intrării în vigoare a Directivei 2002/74, mai precis 8 octombrie 2002, în domeniul de aplicare al dreptului comunitar în ceea ce privește aplicarea sa la fapte ulterioare respectivei intrări în vigoare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Cordero Alonso, C-81/05, Rec., p. I-7569, punctele 31 și 32).
For that reason, the lawfulness of such rules are conditional, from that date, upon their compliance with the general principles and fundamental rights whose observance the Court ensures and within which the general principle of equal treatment and non-discrimination features prominently (Rodríguez Caballero, paragraphs 31 and 32).
Ca atare, cu începere de la data amintită, o astfel de reglementare trebuie să țină seama de principiile generale și de drepturile fundamentale a căror respectare o asigură Curtea, printre care se înscrie în special principiul general al egalității și nediscriminării (a se vedea Hotărârea Rodríguez Caballero, citată anterior, punctele 31 și 32).