natgillin/translations-raw huggingface dataset:
) Directive 97/7/EC of the European Parliament and of the Council of 20 May 1997 on the protection of con- sumers in respect of distance contracts (OJ 1997 L 144, p. 19).
Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieţei interne a serviciilor poștale ale Comunităţii și îmbunătăţirea calităţii serviciului (JO 1998, L©15, p.©14, Ediţie specială, 06/vol.©3, p.©12), astfel cum a fost modicată prin Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie 2002 (JO L©176, p.©21, Ediţie specială, 06/vol.©4, p.©178).
However, those provisions do not prevent the consumer from being required to pay compensation for the use of the goods in the case where he has made use of them in a manner incompatible with the principles of civil law, such as those of good faith or unjust enrichment, on condition that the purpose of that directive and, in particular, the functionality and ecacy of the right of withdrawal are not adversely a¥ected, this being a matter for the national court to determine.
Evoluie și activitate cerere de ofertă, Curtea a statuat că un contract care constituie atât temeiul, cât și cadrul juridic pentru construirea și exploatarea viitoare a unei instalaii destinate îndeplinirii unui serviciu public, și anume valoricarea termică a deșeurilor, în condiiile în care a fost încheiat numai de autorităi publice, fără participarea vreunei pări private, și nu prevede și nici nu hotărăște în prealabil cu privire la atribuirea eventualelor contracte de achiziii publice necesare pentru construirea și exploatarea instalaiei de tratare a deșeurilor nu se situează în domeniul de aplicare al Directivei 92/50/CEE18.
In Case C-243/08 Pannon GSM (judgment of 4 June 2009), the Court noted that the consumer protection provided by Directive 93/13/EEC (20) extends to cases in which a consumer who has concluded with a seller or supplier a contract containing an unfair term fails to raise the unfairness of the term, whether because he is unaware of his rights or because he is deterred from enforcing them on account of the costs which judicial proceedings would involve.
Astfel, o autoritate publică poate îndeplini sarcinile de interes public care îi revin e prin propriile mijloace, e în colaborare cu alte autorităi publice, fără a  obligată să apeleze la entităi externe care nu aparin serviciilor sale.
The role of the national court in the area of consumer protection is thus not limited to a mere power to rule on the possible unfairness of a contractual term, but also consists of the obligation to examine that issue of its own motion where it has available to it the legal and factual elements necessary for that task, including when it is assessing whether it has territorial jurisdiction.
În această privină, pe de o parte, dreptul comunitar nu impune în niciun caz autorităilor publice să recurgă, pentru asigurarea în comun a misiunilor lor de serviciu public, la o formă juridică specială.
Where the national court considers such a term to be unfair, it must not apply it, except if the consumer, after having been informed of it by that court, does not intend to assert its unfair or non-binding status.
Pe de altă parte, o astfel de colaborare între autorităile publice nu poate afecta obiectivul principal al normelor comunitare în materie de contracte de achiziii publice, și anume libera circulaie a serviciilor și deschiderea spre o concurenă nedenaturată în toate statele membre, în condiiile în care punerea în aplicare a acestei cooperări este guvernată numai de consideraii și de cerine proprii urmăririi obiectivelor de interes public, iar principiul egalităii de tratament al persoanelor interesate, prevăzut de Directiva 92/50, este garantat, astfel încât nicio întreprindere privată nu este plasată într-o situaie privilegiată faă de concurenii săi.
Likewise, a national rule if it is not compatible with the directive provides that it is only where the consumer has successfully challenged an unfair contract term before a national court that he is not bound by it.
Vom rezuma în continuare o serie de hotărâri în care Curtea a trebuit să interpreteze legislaia comunitară care are ca obiect încadrarea practicilor comerciale din perspectiva unei protecii a consumatorului.
Such a rule excludes the possibility for the national court to assess of its own motion whether a contractual term is unfair.
În cauza Messner (Hotărârea din 3 septembrie 2009, C-489/07), referitoare la protecia consumatorilor cu privire la contractele la distană, Curtea sa aplecat asupra posibilităii de a pretinde o despăgubire de la un consumator care a retractat după semnarea contractului.
The Court also stated that a term, contained in a contract concluded between a consumer and a seller or supplier, which has been included without being individually negotiated and which confers exclusive jurisdiction on the court in the territorial jurisdiction of which the seller or supplier has his principal place of business may be considered to be unfair.
Curtea a statuat că dispoziiile articolului 6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7/CE19 trebuie să e interpretate în sensul că se opun ca o reglementare naională să prevadă în mod general posibilitatea ca vânzătorul să solicite consumatorului o despăgubire pentru utilizarea unui bun dobândit printr-un contract la distană în cazul în care acesta din urmă și-a exercitat dreptul de retractare cu respectarea termenelor.
Similarly, in Case C-40/08 Asturcom Telecomunicaciones (judgment of 6 October 2009), the Court held that a national court hearing an action for enforcement of an arbitration award which has become ¤nal and was made in the absence of the consumer is required, where it has available to it the legal and factual elements necessary for that task, to assess of its own motion whether an arbitration clause in a contract concluded between a seller or supplier and a consumer is unfair, in so far as, under national rules of procedure, it can carry out such an assessment in similar actions of a domestic nature.
Astfel, în cazul în care consumatorul ar trebui să plătească o astfel de despăgubire numai pentru faptul că a avut posibilitatea de a utiliza bunul dobândit printr-un contract la distană cât timp sa a´at în posesia sa, acesta nu și-ar putea exercita dreptul de retractare decât în schimbul plăii despăgubirii menionate, ceea ce ar  într-o contradicie clară cu redactarea și cu nalitatea Directivei 97/7 și ar priva în mod special consumatorul de posibilitatea de a utiliza în deplină libertate și fără nicio presiune termenul de re´ecie care îi este acordat prin această directivă.
If that is the case, it is for that court or tribunal to establish all the consequences thereby arising under national law, in order to ensure that the consumer is not bound by that clause.
De asemenea, ecacitatea și efectivitatea dreptului de retractare ar  afectate dacă s-ar impune consumatorului plata unei despăgubiri ca urmare a simplei împrejurări de a  examinat și testat bunul.
In reaching this conclusion, the Court stated, ¤rst, that Article 6(1) of Directive 93/13 is a mandatory provision and, second, that, in view of the nature and importance of the public interest underlying the protection which that directive confers on consumers, Article 6 must be regarded as a provision of equal standing to national rules which rank, within the domestic legal system, as rules of public policy.
În măsura în care dreptul de retractare are ca obiectiv tocmai să acorde această posibilitate consumatorului, faptul de a  recurs la aceasta nu poate avea drept consecină ca dreptul respectiv să nu poată  exercitat de către consumator decât cu condiia de a plăti o despăgubire.
) must be interpreted as precluding national legislation which allows the substitution of one defendant for another during proceedings from being applied in a way which permits a ‘producer’, within the meaning of Article 3 of that directive, to be sued, after the expiry of the period prescribed by that article, as a defendant in proceedings brought within that period against another person.
Cu toate acestea, aceleași dispoziii nu se opun ca plata unei despăgubiri pentru utilizarea acestui bun să e impusă consumatorului în ipoteza în care acesta ar  utilizat bunul menionat într-un mod incompatibil cu principiile de drept civil, precum buna-credină sau îmbogăirea fără justă cauză, cu condiia de a nu se aduce atingere nalităii directivei menionate și în special ecacităii și efectivităii dreptului de retractare, ceea ce revine instanei naionale să stabilească.
However, ¤rst, Article 11 must be interpreted as not precluding a national court from holding that, in proceedings instituted within the period prescribed by that article against the wholly-owned subsidiary of the ‘producer’, within the meaning of Article 3(1) of Directive 85/374, that producer can be substituted for that subsidiary if that court ¤nds that the putting into circulation of the product in question was, in fact, determined by that producer.
În cauza Pannon GSM (Hotărârea din 4 iunie 2009, C-243/08), Curtea a amintit că protecia pe care Directiva 93/13/CEE20 o conferă consumatorilor se aplică și în ipotezele în care consumatorul, care a încheiat cu un vânzător sau cu un furnizor un contract care conine o clauză abuzivă, se abine să invoce caracterul abuziv al acestei clauze e pentru că nu își cunoaște drepturile, e pentru că este descurajat să le invoce din cauza cheltuielilor pe care le-ar implica o aciune în justiie.
Second, Article 3(3) of Directive 85/374 must be interpreted as meaning that, where the person injured by an allegedly defective product was not reasonably able to identify the producer of that product before exercising his rights against the supplier of that product, that supplier must be treated as a ‘producer’ for the purposes, in particular, of the application of Article 11 of that directive, if it did not inform the injured person, on its own initiative and promptly, of the identity of the producer or its own supplier, which it is for the national court to determine in the light of the circumstances of the case.
În consecină, rolul instanei naionale în domeniul proteciei consumatorilor nu se limitează doar la dreptul de a se pronuna cu privire la natura eventual abuzivă a unei clauze contractuale, ci implică și obligaia de a examina din ociu acest aspect de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, inclusiv atunci când verică propria competenă teritorială.
In relation to unfair commercial practices, the Court was required to interpret Directive
Atunci când consideră că o astfel de clauză este abuzivă, instana naională nu o aplică, exceptând cazul în care consumatorul, după ce instana la informat, înelege să nu invoce caracterul abuziv și neobligatoriu.
2005/29/EC (23) in Joined Cases C-261/07 and C-299/07 VTB–VAB (judgment of 23 April 2009).
De asemenea, o normă naională care prevede că numai în cazul în care consumatorul a contestat cu succes în faa instanei naionale o astfel de clauză contractuală abuzivă aceasta nu creează obligaii pentru consumator nu este compatibilă cu directiva.
It held that that directive precludes national legislation which with certain exceptions and without taking account of the speci¤c circumstances — therefore generally and as a preventative measure — imposes a general prohibition of combined o¥ers made by a vendor to a consumer.
Astfel, o asemenea normă exclude posibilitatea instanei naionale de a analiza din ociu caracterul abuziv al unei clauze contractuale.
The legislation in question laid down the principle that combined o¥ers are prohibited, notwithstanding the fact that such practices are not referred to in Annex I to the directive which exhaustively lists the only commercial practices which are prohibited in all circumstances and accordingly do not have to be assessed on a case-by-case basis.
Curtea a subliniat de asemenea că o clauză dintr-un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor, care este inserată fără să  făcut obiectul unei negocieri individuale și care conferă competenă exclusivă instanei în raza căreia se a´ă sediul social al vânzătorului sau al furnizorului, poate  considerată abuzivă.
The Court noted that that directive fully harmonises, at the Community level, the rules on unfair commercial practices. Therefore, Member States may not adopt stricter rules than those provided for in the directive, even in order to achieve a higher level of consumer protection.
În aceeași ordine de idei, în cauza Asturcom Telecomunicaciones (Hotărârea din 6 octombrie 2009, C-40/08), Curtea a statuat că o instană naională sesizată cu o cerere de executare silită a unei hotărâri arbitrale care a dobândit autoritatea de lucru judecat, pronunată în lipsa consumatorului, este obligată, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop, să aprecieze din ociu caracterul abuziv al clauzei arbitrale cuprinse într-un contract încheiat între un vânzător sau un furnizor și un consumator, în măsura în care, potrivit normelor de procedură interne, aceasta poate realiza o asemenea apreciere în cadrul unor aciuni similare de natură internă.
By establishing a presumption of unlawfulness of combined o¥ers, even though a certain number of exceptions to that prohibition are laid down, national legislation does not meet the requirements of the directive.
În cazul în care aceasta este situaia, revine acestei instane sarcina de a stabili toate consecinele care decurg de aici potrivit dreptului intern pentru a se asigura că respectiva clauză nu creează obligaii pentru consumator.
) Directive 2005/29/EC of the European Parliament and of the Council of 11 May 2005 concerning unfair busi- ness-to-consumer commercial practices in the internal market and amending Council Directive 84/450/EEC, Directives 97/7/EC, 98/27/EC and 2002/65/EC of the European Parliament and of the Council and Regulation (EC) No 2006/2004 of the European Parliament and of the Council (OJ 2005 L 149, p. 22).
Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L©95, p.©29, Ediţie specială, 15/vol.©2, p.©273).
First, in Case C-32/08 FEIA (judgment of 2 July 2009) the Court held that Article 14(3) of Regulation (EC) No 6/2002 (24), which provides that the right to the Community design vests in the employer where a design is developed by an employee in the execution of his duties or following the instructions given by his employer, unless otherwise agreed or speci¤ed under national law, does not apply to a Community design that has been produced as a result of a commission.
În cauza Aventis Pasteur (Hotărârea din 2 decembrie 2009, C-358/08), Curtea, amintind jurisprudena
The Community legislature intended to de¤ne the special system set out in Article 14(3) of the regulation by reference to a speci¤c type of contractual relationship, namely that of an employment relationship, which precludes the application of Article 14(3) to other contractual relationships, such as that relating to a Community design that has been produced as a result of a commission.
, a fost determinată să precizeze că articolul 11 din Directiva 85/374/CEE trebuie interpretat în sensul că se opune ca o legislaie naională care autorizează înlocuirea unui pârât cu un altul în cursul unei proceduri judiciare să e aplicată astfel încât să permită participarea, după expirarea termenului pe care îl stabilește, a unui „producător”, în sensul articolului 3 din această directivă, în calitate de pârât la o procedură iniiată în acest termen împotriva unei alte persoane.
Where, ¤rst, there are unregistered Community designs produced as a result of a commission, second, the national legislation does not deem such designs to be the same as designs developed in the context of an employment relationship, Article 14(1) of Regulation No 6/2002 must be interpreted as meaning that the right to the Community design vests in the designer, unless it has been assigning by way of contract to his successor in title.
Cu toate acestea, pe de o parte, articolul 11 menionat trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca instana naională să considere că, în cadrul procedurii judiciare iniiate, în termenul stabilit de acesta, împotriva lialei deinute 100©% de „producător”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 85/374, producătorul menionat poate să înlocuiască această lială dacă această instană constată că punerea în circulaie a produsului respectiv a fost determinată în fapt de acest producător.
The possibility of assignment by way of contract of the right to the Community design from the designer to his successor in title within the meaning of Article 14(1) of the regulation both stems from the wording of that article and is consistent with the aims of the regulation. Adapting the protection of Community designs to the needs of all sectors of industry in the Community by means of a contractual assignment of the right to the Community design is likely to help to achieve the essential objective of the enforcement of the rights conferred by a Community design in an ecient manner throughout the territory of the Community.
Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (3) din Directiva 85/374 trebuie interpretat în sensul că, atunci când persoana prejudiciată de produsul despre care se pretinde că are defecte nu ar  putut în mod rezonabil să identice producătorul acestui produs înainte de a-și exercita drepturile împotriva furnizorului acestuia din urmă, furnizorul menionat trebuie considerat ca ind „producător”, în special în scopul aplicării articolului 11 din directiva menionată, dacă nu a comunicat persoanei prejudiciate, din proprie iniiativă și în mod diligent, identitatea producătorului sau a propriului furnizor, ceea ce revine instanei naionale să verice având în vedere împrejurările speei.
Moreover, enhanced protection for industrial design not only promotes the contribution of individual designers to the sum of Community excellence in the ¤eld, but also encourages innovation and development of new products and investment in their production.
În ceea ce privește practicile comerciale neloiale, Curtea a interpretat Directiva 2005/29/CE23 în cauza VTB-VAB (Hotărârea din 23 aprilie 2009, C-261/07 și C-299/07).
It is, however, for the national court to ascertain the contents of such a contract and in that regard to determine whether the right to the unregistered Community design has in fact been transferred from the designer to his successor in title, applying, in the context of that assessment, the law on contracts in order to determine who owns the right to the unregistered Community design, in accordance with Article 14(1) of the regulation.
Curtea a statuat că directiva menionată se opune unei reglementări naionale care, în afara anumitor excepii și fără a ine seama de împrejurările specice din cazul în speă – așadar, în mod general și preventiv –, interzice orice ofertă comună pe care un vânzător o face unui consumator.
Second, in Case C-240/07 Sony Music Entertainment (judgment of 20 January 2009), the Court held that the term of protection of copyright and certain related rights, in this case rights concerning the reproduction of phonograms, laid down by Directive 2006/116/EC (25), is also applicable, pursuant to Article 10(2) thereof, where the subject matter at issue has at no time been protected in the Member State in which the protection is sought.
Astfel, această reglementare instituie principiul interzicerii ofertelor comune, în poda faptului că astfel de practici nu sunt prevăzute în anexa I la aceeași directivă, în care se enumeră în mod exhaustiv singurele practici comerciale interzise în orice situaie, care, prin urmare, nu trebuie să facă obiectul unei examinări de la caz la caz.
According to the wording of that provision, the ¤rst alternative requirement concerns the prior existence of protection for the subject matter at issue in at least one Member State.
Curtea a amintit că această directivă realizează o armonizare completă, la nivel comunitar, a normelor referitoare la practicile comerciale neloiale.
That provision does not require that Member State to be the State in which the protection for which the directive provides is sought.
Prin urmare, statele membre nu pot să adopte măsuri mai restrictive decât cele denite de directiva menionată, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecie a consumatorilor.
Moreover, that directive is intended to harmonise the laws of the Member States so as to make terms of protection identical throughout the Community, and to interpret Article 10(2) of Directive 2006/116 as meaning that the application of that requirement is conditional on the prior existence of protection under the national legislation of the Member State in which the protection for which the directive provides is sought, even though such prior protection has been granted in another Member State, would comply neither with the terms of the provision at issue nor with the purpose of the directive.
Or, prin stabilirea unei prezumii de nelegalitate a ofertelor comune, în timp ce legislaia naională prevede un anumit număr de excepii de la respectiva interzicere, o reglementare naională nu îndeplinește cerinele impuse de aceeași directivă.
(24) Council Regulation (EC) No 6/2002 of 12 December 2001 on Community designs (OJ 2002 L 3, p. 1).
Hotărârea din 9 februarie 2006, C-127/04, Rec., p.©I-1313.
(25) Directive 2006/116/EC of the European Parliament and of the Council of 12 December 2006 on the term of protection of copyright and certain related rights (OJ 2006 L 372, p. 12)
Directiva 85/374/CEE a Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect (JO L©210, p.©29, Ediţie specială, 15/vol.©1, p.©183).
What matters is whether the work or the subject matter at issue was covered by protection on 1 July 1995, under the national provisions of at least one Member State.
În domeniul drepturilor de proprietate intelectuală, două hotărâri merită o scurtă prezentare.
Other sectors which have been harmonised at Community level have also given rise to litigation.
Astfel, legiuitorul comunitar a îneles să denească regimul special pe care îl prevede articolul 14 alineatul (3) din regulament printr-un tip specic de raport contractual, și anume un raport de muncă, ceea ce exclude aplicarea alineatului menionat la celelalte raporturi contractuale, precum cele referitoare la un desen sau un model industrial comunitar creat pe baza unei comenzi.
In Case C-421/07 Damgaard (judgment of 2 April 2009), the Court was required to de¤ne more precisely the notion of advertising in the ¤eld of medicinal products for human use.
În cazul în care, pe de o parte, este vorba despre desene sau modele industriale comunitare neînregistrate care au fost create pe baza unei comenzi și, pe de altă parte, legea naională nu asimilează astfel de desene sau modele cu cele realizate în cadrul unui raport de muncă, articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr.©6/2002 trebuie interpretat în sensul că dreptul asupra unui desen sau model industrial comunitar aparine autorului, cu excepia cazului în care a fost transferat succesorului său în drepturi prin intermediul unui contract.
A journalist had been charged with having publicly disseminated information about the properties and availability of a medicinal product the marketing of which is not authorised in all of the Member States.
Astfel, posibilitatea de a transfera, prin intermediul unui contract, dreptul asupra unui desen sau model industrial comunitar de la autor către succesorul în drepturi al acestuia în înelesul articolului 14 alineatul (1) din regulamentul menionat reiese, pe de o parte, din modul de redactare a acestui articol și este, pe de altă parte, conform cu obiectivele urmărite de regulamentul menionat.