natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 28(3) of Royal Decree 505/1985, of 6 March 1985, governing the organisation and operation of the Wages Guarantee Fund (BOE No 92, of 17 April 1985, p.
Articolul 28 alineatul 3 din Decretul regal 505/1985 din 6 martie 1985 privind organizarea și funcționarea Fondului de garantare salarială (BOE nr. 92 din 17 aprilie 1985, p.
10203), lays down the rules concerning the treatment of requests for benefits from Fogasa in the following terms:
10203) conține normele referitoare la soluționarea cererilor de prestații din partea Fogasa, după cum urmează:
‘At the end of any period of investigation referred to at subparagraph 2 above, the General Secretariat shall, within five days, deliver a decision in which it upholds totally or partially or rejects the claims.
„După caz, la expirarea perioadei de anchetă prevăzute la punctul 2 de mai sus, secretariatul general adoptă în termen de cinci zile o decizie, în care admite cererile, în tot sau în parte, sau le respinge.
Abusive and fraudulent claims, along with those in respect of which payment is unjustified because of the existence of a common interest of the employees and employers in creating the appearance of legal insolvency with the purpose of obtaining provision from the Wages Guarantee Fund, must be rejected.’
Sunt respinse cererile de prestații abuzive sau frauduloase și cele a căror plată nu este justificată din cauza existenței unui interes comun al salariaților și al angajatorilor de a crea o aparență de insolvabilitate legală cu scopul de a obține prestații din partea Fondului de garantare salarială.”
The applicant in the main proceedings, Maria Robledillo Núñez, was on the staff of Linya Fish S.L. (‘Linya Fish’) from 4 October 2001 to 28 January 2003, when she was dismissed by that undertaking.
Doamna Robledillo Núñez, reclamanta din acțiunea principală, a făcut parte din personalul societății Linya Fish SL (denumită în continuare „societatea Linya Fish”) în perioada cuprinsă între 4 octombrie 2001 și 28 ianuarie 2003, dată la care a fost concediată de către această societate.
Following the application for conciliation made by Ms Robledillo Núñez to the Algeciras Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation, the parties concluded a conciliation agreement on 2 April 2003 on account of the unfairness of her dismissal whereby Linya Fish recognised that it owed Ms Robledillo Núñez the sum of EUR 1 237 (‘the compensation for dismissal’), although, according to the national court, that compensation could not in any event exceed EUR 1 186.
Ca urmare a cererii de conciliere formulate de doamna Robledillo Núñez la Centrul de Mediere, Arbitraj și Conciliere din Algeciras, părțile au încheiat, la 2 aprilie 2003, un acord de conciliere relativ la nelegalitatea concedierii, în temeiul căruia societatea Linya Fish a recunoscut cã datoreazã doamnei Robledillo Núñez suma de 1 237 de euro (denumită în continuare „despăgubiri pentru concediere”), deși, potrivit instanței de trimitere, această despăgubire nu putea depăși în niciun caz suma de 1 186 de euro.
On 5 May 2004, as part of the enforcement proceedings brought by Ms Robledillo Núñez against Linya Fish in that court, a provisional insolvency order was made.
La 5 mai 2004, în cadrul procedurii de executare desfășurate în fața respectivei instanțe sesizate cu cererea doamnei Robledillo Núñez în contradictoriu cu societatea Linya Fish, a fost pronunțată o decizie provizorie de insolvabilitate.
On 26 November 2004, on the basis of that decision Ms Robledillo Núñez requested that Fogasa pay her the benefit corresponding to the compensation for dismissal which Linya Fish had not yet paid her.
La 26 noiembrie 2006, în temeiul acestei decizii, doamna Robledillo Núñez a solicitat Fogasa sã îi plãteascã prestația corespunzătoare despăgubirilor pentru concediere care nu fuseseră plătite de către respectiva societate.
By a decision of 21 January 2005, Fogasa dismissed that application in its entirety on the basis that the compensation for dismissal had not been awarded by a judgment or administrative decision.
Prin Decizia din 21 ianuarie 2005, Fogasa a respins în totalitate această cerere pentru motivul că despăgubirile pentru concediere nu fuseseră recunoscute printr-o hotărâre judecătorească sau printr-o decizie administrativă.
She challenged the latter’s refusal to pay her the compensation for dismissal provided for in that conciliation agreement.
Reclamanta a contestat refuzul Fogasa de ai plăti despăgubirile pentru concediere prevăzute în acordul de conciliere.
In the grounds of its order for reference, the national court states that, at Article 33(2) of the Workers’ Statute in the versions in force before 15 June 2006, Spanish law provides for payment of compensation due by reason of the termination of an employment relationship, but only where that compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of employees by reason of dismissal or termination of contract.
Instanța națională precizează, în considerentele deciziei de trimitere, că legislația spaniolă prevede, la articolul 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care era în vigoare înainte de 15 iunie 2006, plata despăgubirilor datorate ca urmare a încetării raporturilor de muncă, însă numai în cazul în care acestea sunt recunoscute în favoarea lucrătorilor printr-o hotărâre judecătorească sau printr-o decizie administrativă, în temeiul concedierii sau al încetării contractului.
As they are not mentioned in that provision of the Workers’ Statute, compensation recognised in an extrajudicial conciliation procedure is not therefore, according to the national court, among those for which Fogasa is responsible.
Întrucât nu sunt menționate de respectiva dispoziție din Statutul lucrătorilor, despăgubirile recunoscute în cadrul unei concilieri extrajudiciare nu se regăsesc, potrivit acestei instanțe, printre acelea care sunt preluate de Fogasa.
Referring to the order in C-177/05 Guerrero Pecino [2005] ECR I-10887, concerning compensation fixed in a judicial conciliation procedure, the national court notes the difference between extrajudicial conciliation and judicial conciliation, in that judicial conciliation takes place before a court which can refuse to approve it, in application of Article 84(1) of the LPL, whilst extrajudicial conciliation takes place before a body specifically entrusted with that task, which is not invested with any power to review the content of the agreement nor any jurisdiction to approve or disapprove that agreement.
Făcând trimitere la Ordonanța din 13 decembrie 2005, Guerrero Pecino (C-177/05, Rec., p. I-10887), referitoare la o despăgubire stabilită în cadrul unei concilieri judiciare, instanța de trimitere precizează diferența dintre concilierea extrajudiciară și concilierea judiciară, în sensul că a doua se desfășoară în fața unei instanțe judecătorești, care poate, de altfel, în aplicarea articolului 84 alineatul 1 din LPL, să nu o aprobe, în timp ce concilierea extrajudiciară se desfășoară în fața unui organ având exclusiv această atribuție, căruia nu îi este recunoscută nici posibilitatea de a controla conținutul acordului și nici competența de a aproba sau de a respinge respectivul acord.
That legal distinction between those two methods of conciliation seeks to operate as a break on possible fraudulent behaviour.
Această diferențiere legală între cele două metode de conciliere ar urmări să împiedice posibilele conduite frauduloase.
However, according to the same court, Fogasa was entitled to refuse completely to pay the compensation for dismissal fixed according to the extrajudicial conciliation procedure, by basing itself on the fraud found in the procedure to be followed in order to obtain benefits from that body where the employer is insolvent.
Totuși, potrivit aceleiași instanțe, Fogasa ar fi pe deplin îndreptățit să refuze plata despăgubirilor pentru concediere stabilite potrivit concilierii extrajudiciare invocând frauda constatată în cadrul procedurii de urmat pentru obținerea de prestații de la acest organism în cazul insolvabilității angajatorului.
Against that background, the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
În aceste condiții, Juzgado de lo Social Único de Algeciras a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
‘Having regard to the general principle of equality and nondiscrimination, is there no objective justification for the difference in treatment created by Article 33(2) of the … Workers’ Statute (in its current version and in the previous one which remained in force until 14 June 2004) and, consequently, must compensation for dismissal payable to an employee pursuant to extrajudicial conciliation be included
„Din perspectiva principiului general al egalității și nediscriminării, diferența de tratament operată de articolul 33 alineatul 2 din Statutul […] lucrătorilor, în versiunea sa actuală și în cea anterioară, în vigoare până la 14 iunie 2006, este lipsită de o justificare obiectivă și, prin urmare, trebuie ca despăgubirile pentru concediere datorate
ROBLEDILLO NÚÑEZ in the ambit of Council Directive 80/987 … on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, in the version amended by Directive 2002/74 …, given that Article 33(1) of the Workers’ Statute recognises this type of conciliation in relation to the payment by the guarantee institution of the ‘salarios de tramitación’ which also arise from the dismissal?’
ROBLEDILLO NÚÑEZ salariatului în temeiul unei concilieri extrajudiciare să fie incluse în domeniul de aplicare al Directivei 80/987 […], în versiunea acesteia care rezultă din Directiva 2002/74 […], din moment ce articolul 33 alineatul 1 din Statutul lucrătorilor recunoaște acest tip de conciliere pentru plata de către instituția de garantare a «salarios de tramitación» care decurg din concedierea sus-menționată?”
By its question, the national court, relying on the order in Guerrero Pecino, asks whether excluding compensation for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions provided for in the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is objectively justified as a measure necessary to avoid abuses adopted under Article 10(a) of that directive where the compensation is recognised by an extrajudicial conciliation settlement.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere, invocând Ordonanța Guerrero Pecino, citată anterior, solicită să se stabilească dacă excluderea despăgubirilor pentru concediere nelegală din sfera garanției de plată asigurate de către instituțiile de garantare prevăzute la articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 are o justificare obiectivă, ca măsură necesară în vederea evitării abuzurilor, în temeiul articolului 10 litera (a) din aceeași directivă, în situația în care respectivele despăgubiri sunt recunoscute printrun act de conciliere extrajudiciară.
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987, statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4 din directivă, plata drepturilor neachitate ale salariaților care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
Rezultă că legislația națională în cauză în acțiunea principală se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 80/987, din moment ce prevede că plata compensației pentru încetarea raporturilor de muncă intră sub incidența protecției acordate de instituția de garantare competentă, chiar și în condițiile în care nu exista o astfel de
2008 — CASE C-498/06 to make the payment pursuant to the first paragraph of Article 3 of that directive (see Case C-81/05 Cordero Alonso [2006] ECR I-7569, paragraph 31, and Case C-246/06 Velasco Navarro [2008] ECR I-105, paragraph 32).
I-7569, punctul 37, și Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Velasco Navarro, C-246/06, Rep., p. I-105, punctul 32).
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Întrucât lucrătorii concediați în mod nelegal se găsesc într-o situație comparabilă, în măsura în care au dreptul la despăgubiri în cazul în care nu sunt reintegrați (a se vedea Hotărârile citate anterior Rodríguez Caballero, punctul 33, și Olaso Valero, punctul 35), rezultă că despăgubirile pentru concediere recunoscute în cadrul unei concilieri extrajudiciare nu pot fi tratate în mod diferit în raport cu celelalte despăgubiri datorate, prin excluderea acestora din categoria despăgubirilor care intră sub incidența articolului 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, cu excepția cazului în care această diferență de tratament ar fi justificată în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Ordonanța Guerrero Pecino, citată anterior, punctele 26 și 28, precum și Hotărârea Olaso Valero, citată anterior, punctele 34 și 36).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
În ceea ce privește o astfel de justificare, trebuie amintit că articolul 10 litera (a) din Directiva 80/987 conferă statelor membre posibilitatea de a lua măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor (a se vedea Hotărârea Rodríguez Caballero, citată anterior, punctul 36).
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
În acest sens, legislația spaniolă prevede că despăgubirile pentru concediere acordate în urma unei concilieri extrajudiciare sunt excluse din sfera prestațiilor preluate de către Fogasa.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
O astfel de excludere nu poate fi considerată necesară pentru atingerea obiectivului urmărit de articolul 10 litera (a), în cazul în care instituția de garantare dispune de elemente suficiente pentru a fi în măsură să evite abuzurile.
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Potrivit jurisprudenței Curții, aceasta este situația mai ales în cazul în care concilierea este supravegheată de un organ jurisdicțional (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Rodríguez Caballero, punctele 36 și 37, precum și Olaso Valero, punctul 37).
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
În această privință, potrivit guvernului spaniol, concilierea extrajudiciară nu este comparabilă cu concilierea judiciară, deoarece nu oferă suficiente garanții care să permită evitarea abuzurilor.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Dimpotrivă, Comisia Comunităților Europene consideră că diferența de tratament evidențiată de decizia de trimitere este lipsită de orice justificare obiectivă.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Fogasa ar avea la dispoziție mijloace adecvate și suficiente pentru a detecta și a împiedica fraudele în cazuri concrete.
First, it should be noted that, according to the order for reference, an agreement on compensation for dismissal concluded during extrajudicial conciliation proceedings occurs without the involvement of any judicial body.
În primul rând, trebuie amintit că, potrivit deciziei de trimitere, acordul privind despăgubirile pentru concediere încheiat în cadrul unei concilieri extrajudiciare se realizează fără intervenția unui organ judiciar.
In particular, the drawing up of such an agreement is not supervised by a judge.
Mai precis, elaborarea unui astfel de acord nu este supravegheată de un judecător.
As is clear, in particular, from Article 10 of Royal Decree 2756/1979, the conciliator is not invested with powers which allow him to influence the conciliation procedure.
Astfel cum rezultă în mod concret din articolul 10 din Decretul regal 2756/1979, conciliatorul nu este învestit cu atribuții care să îi permită să influențeze concilierea.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
În acest context, trebuie subliniat că articolul 23 din LPL nu prevede intervenția Fogasa în cadrul concilierii extrajudiciare.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
Spre deosebire de cazul concilierii judiciare, instituției de garantare nu îi este permis să participe la o conciliere extrajudiciară.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
În consecință, Fogasa nu este în măsură, în practică, să ia cunoștință de circumstanțele care ar putea conduce la abuzuri sau de fraude.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Tot astfel, nici participarea Fogasa la procedura de declarare a insolvabilității angajatorului respectiv nu permite acestui organism să se opună unei creanțe aferente despăgubirilor pentru concediere despre care are suspiciuni că a fost stabilită în mod abuziv.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
Întradevăr, din articolele 274 și 275 din LPL rezultă că această procedură vizează numai existența insolvabilității angajatorului și declararea acestei insolvabilități.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
În schimb, odată declarată insolvabilitatea, procedura respectivă nu are ca obiect controlul de legalitate al creanțelor care sunt preluate de Fogasa.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
În al doilea rând, potrivit Decretului regal 2756/1979, procedura de conciliere extrajudiciară prin care se ajunge la un acord cu privire la despăgubirile pentru concediere se desfășoară în fața organelor Centrului de Mediere, Arbitraj și Conciliere.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
Acordul astfel încheiat nu este supus aprobării unui organ judiciar, conciliatorul nefiind abilitat să controleze conținutul acordului, cum stă în puterea organului jurisdicțional, în temeiul articolului 84 din LPL, în cadrul concilierii judiciare.
With regard, third, to the possibility of the guarantee institution refusing, by reasoned decision, to pay the compensation for dismissal for which it is responsible (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraph 36), it is clear from Article 28.3 of Royal Decree 505/1985 that such an institution is only empowered actually to reject the request for payment if it is able, for example in any subsequent judicial procedure, to adduce evidence of circumstances supporting a finding of abuse within the meaning of that provision.
În ceea ce privește, în al treilea rând, posibilitatea instituției de garantare de a refuza, prin decizie motivată, plata despăgubirilor pentru concediere puse în sarcina sa (a se vedea Hotărârea Rodríguez Caballero, citată anterior, punctul 36), din articolul 28 alineatul 3 din Decretul regal 505/1985 rezultă că o astfel de instituție este abilitată exclusiv să respingă efectiv cererea de plată dacă este în măsură, de exemplu, în cadrul unei eventuale proceduri judiciare ulterioare, să facă dovada unor circumstanțe pe baza cărora să se concluzioneze că este vorba despre un caz de abuz în înțelesul acestei dispoziții.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
Or, în practică, este dificil de imaginat modul în care instituția de garantare respectivă ar putea, dacă este cazul, să stabilească și să dovedească astfel de circumstanțe, din moment ce nu i se permite să participe la concilierea extrajudiciară.
That is equally true with regard to the power of the guarantee institution to bring an action under Article 67(1) of the LPL.
Aceste considerații sunt valabile și în privința dreptului instituției de garantare de a formula o acțiune în temeiul articolului 67 alineatul 1 din LPL.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
Trebuie concluzionat că despăgubirile pentru concediere recunoscute printrun act de conciliere extrajudiciară nu oferă garanții suficiente în vederea evitării abuzurilor, spre deosebire de garanțiile conferite de concilierea efectuată în prezența unui organ jurisdicțional la care instituția de garantare are dreptul să intervină.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
Această concluzie nu ar putea fi infirmată de reglementarea referitoare la „salarios de tramitación” cuprinsă la articolul 33 alineatul 1 din Statutul lucrătorilor, care nu prevede o protecție echivalentă celei aferente despăgubirilor acordate în temeiul alineatului 2 al aceluiași articol 33 în vederea evitării abuzurilor.