natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(3) Does Article 4 of the Directive, requiring Member States to adopt national legislation which includes serious negligence as a standard of liability and which penalises discharges in territorial sea, breach the right of innocent passage recognised in [UNCLOS], and if so, is Article 4 invalid to that extent?
3) Articolul 4 din Directiva [2005/35], care impune statelor membre obligația de a adopta măsuri naționale care să includă neglijența gravă printre criteriile răspunderii și să sancționeze deversările în apele teritoriale, încalcă dreptul de trecere inofensivă consacrat în Convenția [de la Montego Bay] și, în cazul unui răspuns afirmativ, articolul 4 este nul în această privință?
(4) Does the use of the phrase “serious negligence” in Article 4 of the Directive infringe the principle of legal certainty, and if so, is Article 4 invalid to that extent?’
4) Utilizarea expresiei „neglijență gravă” la articolul 4 din Directiva [2005/35] încalcă principiul securității juridice și, în cazul unui răspuns afirmativ, articolul 4 este nul în această privință?”
The French Government questions whether the reference for a preliminary ruling is admissible, the national court having, in its view, failed to set out the circumstances in which the case has been brought before it.
Guvernul francez ridică problema admisibilității cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, întrucât, în opinia sa, instanța de trimitere nu a expus împrejurările în care a fost sesizată.
The French Government submits that, in contrast to cases such as that giving rise to the judgment in Case C-491/01 British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco [2002] ECR I-11453, the order for reference does not state that the claimants in the main proceedings have sought to bring an action contesting the transposition of Directive 2005/35 by the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland.
Spre deosebire de cauze precum cea în care sa pronunțat Hotărârea din 10 decembrie 2002, British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco (C-491/01, Rec., p. I-11453), cererea menționată nu ar preciza că reclamanții din acțiunea principală au intenționat să exercite o acțiune prin care să conteste transpunerea Directivei 2005/35 de către Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.
In that regard, it is to be remembered that, when a question on the validity of a measure adopted by the institutions of the European Community is raised before a national court, it is for that court to decide whether a decision on the matter is necessary to enable it to give judgment and, consequently, whether it should request the Court to rule on that question.
Referitor la acest aspect, trebuie amintit că, în cazul în care o chestiune referitoare la validitatea unui act adoptat de instituțiile Comunității Europene se invocă în fața unei instanțe dintrun stat membru, instanța respectivă este cea care trebuie să aprecieze dacă o decizie în această privință îi este necesară pentru a pronunța o hotărâre și, prin urmare, să solicite Curții să se pronunțe cu privire la această chestiune.
Accordingly, where the national court’s questions relate to the validity of a provision of Community law, the Court is obliged in principle to give a ruling (British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 34 and the caselaw cited).
În consecință, dacă întrebările adresate de instanța națională privesc validitatea unei norme de drept comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe [Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, citată anterior, punctul 34, precum și jurisprudența citată].
It is possible for the Court to refuse to give a preliminary ruling on a question submitted by a national court only where, inter alia, it is quite obvious that the ruling sought by that court on the interpretation or validity of Community law bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or where the problem is hypothetical (British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 35 and the caselaw cited).
Curtea nu are posibilitatea de a refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională decât în cazul în care este evident că interpretarea sau aprecierea validității unei norme comunitare, solicitată de instanța națională, nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori problema este de natură ipotetică [Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, citată anterior, punctul 35, precum și jurisprudența citată].
In the present case, it is clear from the order for reference that the claimants in the main proceedings have made an application to the High Court for judicial review of implementation of Directive 2005/35 in the United Kingdom and that they may make such an application even though, when the application was made, the period prescribed for implementation of the directive had not yet expired and no national implementing measures had been adopted.
În speță, din decizia de trimitere reiese că reclamanții din acțiunea principală au introdus la High Court un recurs prin care contestau transpunerea Directivei 2005/35 în Regatul Unit și că reclamanții pot exercita un asemenea recurs chiar în condițiile în care, la data introducerii acestuia, nu expirase încă termenul prevăzut pentru transpunerea directivei respective și nu fusese adoptată nicio măsură națională de transpunere.
Nor is it disputed before the Court of Justice that the questions submitted are relevant to the outcome of the main proceedings, as the adoption of national measures designed to transpose a directive into domestic law in the United Kingdom may be subject to the condition that the directive be valid (see British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 37).
În plus, nu se contestă în fața Curții faptul că întrebările adresate sunt pertinente pentru soluționarea acțiunii principale, întrucât adoptarea măsurilor naționale de transpunere a unei directive în ordinea juridică a Regatului Unit poate fi supusă condiției ca această directivă să fie validă [a se vedea Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, citată anterior, punctul 37].
It is therefore not obvious that the ruling sought by the national court on the validity of Directive 2005/35 bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or concerns a hypothetical problem.
Prin urmare, nu este evident că aprecierea validității Directivei 2005/35, solicitată de instanța de trimitere, nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori privește o problemă de natură ipotetică.
Consideration of the questions referred for a preliminary ruling
Cu privire la întrebările preliminare
By its first three questions, the national court essentially requests the Court of Justice to assess the validity of Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 in the light of Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to Marpol 73/78
Prin intermediul întrebărilor prima-a treia, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să aprecieze validitatea articolelor 4 și 5 din Directiva 2005/35 în raport cu norma 9 și cu norma 11 litera (b) din anexa I la Convenția Marpol 73/78, cu norma 5 și cu norma 6 litera (b) din anexa II la această convenție, precum și în raport cu
The claimants in the main proceedings and the Greek, Cypriot and Maltese Governments submit that Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 do not comply with Marpol 73/78 or UNCLOS in several respects.
Reclamanții din acțiunea principală, precum și guvernele elen, cipriot și maltez susțin că articolele 4 și 5 din Directiva 2005/35 nu respectă, în mai multe privințe, nici Convenția Marpol 73/78, nici Convenția de la Montego Bay.
In particular, by laying down that liability is to be incurred for serious negligence, those articles establish a stricter liability regime for accidental discharges than that laid down in Article 4 of Marpol 73/78, read in conjunction with Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to that Convention.
În special, prin faptul că prevăd un nivel al răspunderii care corespunde unei neglijențe grave, aceste articole ar stabili pentru deversările accidentale un regim de răspundere mai strict decât cel prevăzut la articolul 4 din Convenția Marpol 73/78 coroborat cu norma 9 și cu norma 11 litera (b) din anexa I la această convenție, precum și cu norma 5 și cu norma 6 litera (b) din anexa II la aceasta.
The claimants in the main proceedings and the abovementioned governments proceed on the basis that the legality of Directive 2005/35 may be assessed in the light of UNCLOS, since the Community is a party thereto and it thus forms an integral part of the Community legal order.
În această privință, reclamanții din acțiunea principală și guvernele sus-menționate pornesc de la premisa că legalitatea Directivei 2005/35 poate fi apreciată în raport cu Convenția de la Montego Bay, întrucât aceasta din urmă este parte integrantă a ordinii juridice comunitare, Comunitatea fiind parte la această convenție.
In their submission, the directive’s legality may also be assessed in the light of Marpol 73/78.
În opinia acestora, legalitatea directivei menționate poate fi apreciată și în raport cu Convenția Marpol 73/78.
They state that UNCLOS defines and governs the extent of the jurisdiction of the Contracting Parties in their actions on the high seas, in their exclusive economic zones and in international straits.
Întradevăr, Convenția de la Montego Bay ar defini și ar reglementa întinderea competenței părților contractante în cadrul acțiunilor acestora în marea liberă, în zona economică exclusivă și în strâmtorile internaționale.
Thus, the Community lacks the power to adopt legislation applying to discharges from ships not flying the flag of one of the Member States, save to the extent that UNCLOS accords the Community the right to adopt such legislation.
Astfel, Comunitatea nu ar avea competența de a adopta o legislație care să se aplice deversărilor ce provin de la nave care nu arborează pavilionul unuia dintre statele membre decât în măsura în care Convenția de la Montego Bay recunoaște Comunității dreptul de a adopta o asemenea legislație.
Under UNCLOS, the Contracting Parties have the power only to adopt legislation implementing the international rules and standards in such marine areas, that is to say, in the present case, the provisions of Marpol 73/78.
Or, în temeiul acesteia, părțile contractante ar avea numai competența de a adopta o legislație care pune în aplicare normele și standardele internaționale în asemenea zone, și anume, în speță, dispozițiile Convenției Marpol 73/78.
This power is specified with regard to the high seas in Article 211(1) and (2) of UNCLOS, with regard to international straits in Articles 42(1)(b) and 45 of that Convention and with regard to the exclusive economic zone in Article 211(5).
În ceea ce privește marea liberă, această competență ar fi stabilită la articolul 211 alineatele (1) și (2) din Convenția de la Montego Bay, în ceea ce privește strâmtorile internaționale, la articolul 42 alineatul (1) litera (b) și la articolul 45 din convenția respectivă, iar în ceea ce privește zona economică exclusivă, la articolul 211 alineatul (5) din aceasta.
The same holds for territorial waters, by virtue of Article 2(3) of UNCLOS.
Aceeași ar fi situația și în ceea ce privește apele teritoriale, în temeiul articolului 2 alineatul (3) din Convenția de la Montego Bay.
The claimants in the main proceedings add that the legality of Directive 2005/35 must be assessed in the light of Marpol 73/78 for the further reason that the Community legislature seeks to implement the latter in Community law by means of that directive.
Reclamanții din acțiunea principală adaugă că legalitatea Directivei 2005/35 ar trebui apreciată în raport cu Convenția Marpol 73/78 și pentru motivul că legiuitorul comunitar înțelege să transpună această convenție în dreptul comunitar prin intermediul directivei menționate.
Furthermore, the field of maritime transport is a field where the Community has assumed the function of regulating the implementation of the international obligations of the Member States.
În plus, sectorul transportului maritim ar fi un sector în care Comunitatea ar avea rolul de regulator al îndeplinirii obligațiilor internaționale ale statelor membre.
The position is analogous to that under the General Agreement on Tariffs and Trade of 30 October 1947 (‘GATT 1947’) before the advent of the Agreement establishing the World Trade Organisation, where the Community, without becoming a party to GATT 1947, succeeded to the obligations of Member States through its actions under the common commercial policy.
Situația ar fi similară celei create prin Acordul General pentru Tarife și Comerț din 30 octombrie 1947 (denumit în continuare „GATT 1947”), anterior intrării în vigoare a Acordului de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului, situație în care Comunitatea, fără să fi devenit parte la primul dintre acordurile menționate, succedase statelor membre în ceea ce privește obligațiile acestora, în temeiul activității pe care o îndeplinea în cadrul politicii comerciale comune.
The field covered by GATT 1947 was thereby brought within the jurisdiction of the Community, its provisions having the effect of binding the Community.
Dispozițiile acordului fiind obligatorii pentru Comunitate, domeniile acoperite de GATT 1947 intrau astfel în sfera competențelor Comunității.
It follows that the validity of a measure of secondary Community legislation may be affected by the fact that it is incompatible with such rules of international law.
Rezultă de aici că validitatea unui act de drept comunitar derivat poate fi afectată de incompatibilitatea acestuia din urmă cu normele de drept internațional.
Where that invalidity is pleaded before a national court, the Court of Justice thus reviews,
În cazul în care această invaliditate este invocată în fața unei instanțe naționale, Curtea verifică
First, the Community must be bound by those rules (see Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 7).
În primul rând, aceste norme trebuie să fie obligatorii pentru Comunitate (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 1972, International Fruit Company și alții, 21/72-24/72, Rec., p. 1219, punctul 7).
Second, the Court can examine the validity of Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see to this effect, in particular, Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 39).
În al doilea rând, Curtea poate examina validitatea unei reglementări comunitare în raport cu un tratat internațional numai dacă natura și economia acestuia nu se opun examinării și dacă, pe de altă parte, în ceea ce privește conținutul, aceste dispoziții par necondiționate și suficient de precise (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C-344/04, Rec., p. I-403, punctul 39).
It must therefore be examined whether Marpol 73/78 and UNCLOS meet those conditions.
Trebuie așadar să se examineze dacă aceste două condiții sunt îndeplinite în ceea ce privește Convenția Marpol 73/78 și Convenția de la Montego Bay.
First, with regard to Marpol 73/78, it is to be observed at the outset that the Community is not a party to this Convention.
În primul rând, în ceea ce privește Convenția Marpol 73/78, este necesar să se precizeze de la bun început că Comunitatea nu este parte la aceasta.
Furthermore, as the Court has already held, it does not appear that the Community has assumed, under the EC Treaty, the powers previously exercised by the Member States in the field to which Marpol 73/78 applies, nor that, consequently, its provisions have the effect of binding the Community (Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16).
În plus, astfel cum a statuat deja Curtea, nu rezultă că, în temeiul Tratatului CE, Comunitatea ar fi asumat competențele pe care le exercitau anterior statele membre în cadrul domeniului de aplicare al Convenției Marpol 73/78, nici că, în consecință, dispozițiile acesteia ar fi obligatorii pentru Comunitate (Hotărârea din 14 iulie 1994, Peralta, C-379/92, Rec., p.
In this regard, Marpol 73/78 can therefore be distinguished from GATT 1947 within the framework of which the Community progressively assumed powers previously exercised by the Member States, with the consequence that it became bound by the obligations flowing from that agreement (see to this effect, in particular, International Fruit Company and Others, paragraphs 10 to 18).
I-3453, punctul 16). În această privință, Convenția Marpol 73/78 se diferențiază, așadar, de GATT 1947, în cadrul căruia Comunitatea a asumat progresiv competențe exercitate anterior de statele membre, astfel încât angajamentele care au decurs din acest acord au devenit obligatorii pentru Comunitate (a se vedea, în acest sens, în special Hotărârea International Fruit Company și alții, citată anterior, punctele 10-18).
Accordingly, this caselaw relating to GATT 1947 cannot be applied to MARPOL 73/78.
Prin urmare, această jurisprudență referitoare la GATT 1947 nu poate fi transpusă în cazul Convenției Marpol 73/78.
It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78.
Este adevărat că toate statele membre ale Comunității sunt părți contractante la Convenția Marpol 73/78.
Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved.
Cu toate acestea, în lipsa unui transfer integral către Comunitate al competențelor exercitate anterior de statele membre, numai prin faptul că toate aceste state sunt părți contractante la Convenția Marpol 73/78, normele din cadrul acesteia nu pot fi obligatorii pentru Comunitate, întrucât nu le-a aprobat ea însăși.
Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention.
În condițiile în care Convenția Marpol 73/78 nu este obligatorie pentru Comunitate, nici simplul fapt că Directiva 2005/35 are ca obiect încorporarea în dreptul comunitar a anumitor norme care figurează în cadrul acestei convenții nu este suficient pentru ca verificarea legalității directivei respective în raport cu convenția menționată să fie de competența Curții.
None the less, it does not appear that Regulations 9 and 11(b) of Annex I to Marpol 73/78 and Regulations 5 and 6(b) of Annex II to that Convention are the expression of customary rules of general international law.
Cu toate acestea, nu rezultă că norma 9 și norma 11 litera (b) din anexa I la Convenția Marpol 73/78, precum și norma 5 și norma 6 litera (b) din anexa II la această convenție sunt expresia unor reguli cutumiare consacrate de dreptul internațional general.
In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States.
În aceste condiții, se impune constatarea că validitatea Directivei 2005/35 nu poate fi apreciată în raport cu Convenția Marpol 73/78, deși aceasta este obligatorie pentru statele membre.
The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78.
Această din urmă împrejurare poate avea însă consecințe asupra interpretării, pe de o parte, a Convenției de la Montego Bay și, pe de altă parte, a dispozițiilor de drept derivat care intră în domeniul de aplicare al Convenției Marpol 73/78.
In view of the customary principle of good faith, which forms part of general international law, and of Article 10 EC, it is incumbent upon the Court to interpret those provisions taking account of Marpol 73/78.
Întradevăr, având în vedere principiul cutumiar al bunei-credințe, care face parte din dreptul internațional general, și articolul 10 CE, este de competența Curții să interpreteze aceste dispoziții ținând seama de Convenția Marpol 73/78.
Second, UNCLOS was signed by the Community and approved by Decision 98/392, thereby binding the Community, and the provisions of that Convention accordingly form an integral part of the Community legal order (see Case C-459/03 Commission v Ireland [2006] ECR I-4635, paragraph 82).
În al doilea rând, în ceea ce privește Convenția de la Montego Bay, aceasta a fost semnată de Comunitate și aprobată prin Decizia 98/392, astfel încât este obligatorie pentru Comunitate, dispozițiile convenției fiind, prin urmare, parte integrantă a ordinii juridice comunitare (a se vedea Hotărârea din 30 mai 2006, Comisia/Irlanda, C-459/03, Rec., p. I-4635, punctul 82).
It must therefore be determined whether the nature and the broad logic of UNCLOS, as disclosed in particular by its aim, preamble and terms, preclude examination of the validity of Community measures in the light of its provisions.
Trebuie, așadar, să se verifice dacă natura și economia Convenției de la Montego Bay, astfel cum reies în special din finalitatea, din preambulul și din termenii acesteia din urmă, nu se opun examinării validității actelor comunitare în raport cu dispozițiile acestei convenții.
UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas.
Convenția de la Montego Bay are ca obiectiv principal codificarea, clarificarea și dezvoltarea normelor de drept internațional general referitoare la cooperarea pașnică a comunității internaționale în domeniile explorării, utilizării și exploatării spațiilor marine.
According to the preamble to UNCLOS, the Contracting Parties agreed to that end to establish through UNCLOS a legal order for the seas and oceans which would facilitate international navigation, which would take into account the interests and needs of mankind as a whole and, in particular, the special interests and needs of developing countries, and which would strengthen peace, security, cooperation and friendly relations among all nations.
În acest scop, potrivit preambulului convenției, părțile contractante au înțeles să stabilească, prin intermediul acesteia din urmă, un drept pentru mări și oceane care să faciliteze navigația internațională, care să țină seama de interesele și de nevoile întregii umanități și, în special, de interesele și de nevoile specifice ale țărilor în curs de dezvoltare, și care să consolideze pacea, securitatea, cooperarea și relațiile de prietenie între toate națiunile.
From this viewpoint, UNCLOS lays down legal regimes governing the territorial sea (Articles 2 to 33), waters forming straits used for international navigation (Articles 34 to 45), archipelagic waters (Articles 46 to 54), the exclusive economic zone (Articles 55 to 75), the continental shelf (Articles 76 to 85) and the high seas (Articles 86 to 120).
În această perspectivă, Convenția de la Montego Bay stabilește regimul juridic al mării teritoriale (articolele 2-33), al apelor care formează strâmtori utilizate pentru navigația internațională (articolele 34-45), al apelor arhipelagice (articolele 46-54), al zonei economice exclusive (articolele 55-75), al platoului continental (articolele 76-85) și al mării libere (articolele 86-120).
For all those marine areas, UNCLOS seeks to strike a fair balance between the interests of States as coastal States and the interests of States as flag States, which may
Pentru toate spațiile marine menționate, această convenție urmărește stabilirea unui echilibru just între interesele statelor în calitate de state de coastă și interesele