natgillin/translations-raw huggingface dataset:
With respect, first, to paragraphs 2, 3 and 5 of Article 6, which relate to the processing of traffic data in accordance with the requirements of billing and marketing ser -vices and the provision of value added services, those provisions do not concern the communication of that data to persons other than those acting under the authority of the providers of public communications networks and publicly available electronic communications services.
În ceea ce privește, pe de o parte, alineatele (2), (3) și (5) din articolul 6 care se referă la prelucrarea datelor de transfer din perspectiva imperativelor privind activitățile de facturare a serviciilor, de comercializare a acestora sau de furnizare de servicii cu valoare adăugată, aceste dispoziții nu privesc comunicarea respectivelor date altor persoane decât cele care acționează sub autoritatea furnizorilor de rețele de comunicații publice sau de servicii publice de comunicații electronice.
As to the provisions of Article 6(6) of Directive 2002/58, they do not relate to disputes other than those between suppliers and users concerning the grounds for storing data in connection with the activities referred to in the other provisions of that article.
Dispozițiile articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2002/58 nu se referă la alte litigii decât la cele dintre furnizori și utilizatori care privesc motivele de stocare a datelor determinate de activitățile la care se referă celelalte dispoziții ale acestui articol.
Since Article 6(6) thus clearly does not concern a situation such as that of Promusicae in the main proceedings, it cannot be taken into account in assessing that situation.
Întrucât dispozițiile respectivului articol nu se referă în mod vădit la o situație de natura celei în care se află Promusicae în cadrul acțiunii principale, prevederile în cauză nu pot fi luate în considerare la aprecierea acestei situații.
With respect, second, to Article 15(1) of Directive 2002/58, it should be recalled that under that provision the Member States may adopt legislative measures to restrict the scope inter alia of the obligation to ensure the confidentiality of traffic data, where such a restriction constitutes a necessary, appropriate and proportionate measure within a democratic society to safeguard national security (i.e. State security), defence, public security, and the prevention, investigation, detection and prosecution of criminal offences or of unauthorised use of the electronic communications system, as referred to in Article 13(1) of Directive 95/46.
În ceea ce privește, pe de altă parte, articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58, trebuie amintit că, în conformitate cu această dispoziție, statele membre pot adopta măsuri legislative pentru a restrânge sfera de aplicare, în special a obligației de garantare a confidențialității datelor de trafic în cazul în care restrângerea lor constituie o măsură necesară, corespunzătoare și proporțională în cadrul unei societăți democratice pentru a proteja securitatea națională (mai precis siguranța statului), apărarea, siguranța publică sau pentru prevenirea, investigarea, detectarea și urmărirea penală a unor fapte penale sau a folosirii neautorizate a sistemelor de comunicații electronice, în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) din Directiva 95/46.
Article 15(1) of Directive 2002/58 thus gives Member States the possibility of providing for exceptions to the obligation of principle, imposed on them by Article 5 of that directive, to ensure the confidentiality of personal data.
Articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58 acordă astfel statelor membre posibilitatea să prevadă excepții de la obligația de principiu de garantare a confidențialității datelor cu caracter personal, obligație care le incumbă în temeiul articolului 5 din directivă.
However, none of these exceptions appears to relate to situations that call for the bringing of civil proceedings.
Niciuna dintre aceste excepții nu pare totuși să se raporteze la situații care presupun exercitarea unor proceduri civile.
They concern, first, national security, defence and public security, which constitute activities of the State or of State authorities unrelated to the fields of activity of individuals (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 43), and, second, the prosecution of criminal offences.
Întradevăr, acestea privesc, pe de o parte, securitatea națională, apărarea și securitatea publică, care reprezintă activități proprii statelor sau autorităților de stat, străine de domeniile de activitate ale particularilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Lindqvist, citată anterior, punctul 43), și, pe de altă parte, urmărirea infracțiunilor.
As regards the exception relating to unauthorised use of the electronic communications system, this appears to concern use which calls into question the actual integrity or security of the system, such as the cases referred to in Article 5(1) of Directive 2002/58 of the interception or surveillance of communications without the consent of the users concerned.
În ceea ce privește excepția privind folosirea neautorizată a sistemelor de comunicații electronice, aceasta pare să privească acele tipuri de folosire care amenință însăși integritatea sau securitatea sistemului respectiv precum în special situațiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2002/58 de interceptare sau de supraveghere a comunicațiilor fără acordul utilizatorilor în cauză.
Such use, which, under that article, makes it necessary for the Member States to intervene, also does not relate to situations that may give rise to civil proceedings.
Nici aceste tipuri de folosire, care, în conformitate cu articolul menționat, necesită intervenția statelor membre, nu se raportează la situații care pot conduce la proceduri civile.
It is clear, however, that Article 15(1) of Directive 2002/58 ends the list of the above exceptions with an express reference to Article 13(1) of Directive 95/46.
Se impune totuși constatarea că articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58 încheie enumerarea excepțiilor menționate mai sus cu trimiterea expresă la articolul 13 alineatul (1) din Directiva 95/46.
That provision also authorises the Member States to adopt legislative measures to restrict the obligation of confidentiality of personal data where that restriction is necessary inter alia for the protection of the rights and freedoms of others.
Or, în același timp, această ultimă dispoziție autorizează statele membre să adopte măsuri care limitează obligația de confidențialitate a datelor personale, în cazul în care această limitare este necesară în special pentru protecția drepturilor și libertăților altora.
As they do not specify the rights and freedoms concerned, those provisions of Article 15(1) of Directive 2002/58 must be interpreted as expressing the Community legislature’s intention not to exclude from their scope the protection of the right to property or situations in which authors seek to obtain that protection in civil proceedings.
Întrucât acestea nu precizează care sunt drepturile și libertățile astfel vizate, dispozițiile articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58 trebuie interpretate în sensul că exprimă voința legiuitorului comunitar de a nu exclude din domeniul lor de aplicare protecția dreptului de proprietate și nici situațiile în care autorii urmăresc să obțină această protecție în cadrul unei proceduri civile.
The conclusion must therefore be that Directive 2002/58 does not preclude the possibility for the Member States of laying down an obligation to disclose personal data in the context of civil proceedings.
Prin urmare, trebuie constatat că Directiva 2002/58 nu exclude posibilitatea statelor membre de a prevedea obligația de a divulga date cu caracter personal în cadrul unei proceduri civile.
However, the wording of Article 15(1) of that directive cannot be interpreted as compelling the Member States, in the situations it sets out, to lay down such an obligation.
Cu toate acestea, articolul 15 alineatul (1) din această directivă nu poate fi interpretat în sensul că impune statelor membre ca, în situațiile enumerate în cuprinsul său, să prevadă o astfel de obligație.
It must therefore be ascertained whether the three directives mentioned by the national court require those States to lay down that obligation in order to ensure the effective protection of copyright.
Prin urmare, trebuie analizat dacă cele trei directive menționate de instanța de trimitere impun statelor membre să prevadă această obligație pentru a asigura protecția efectivă a dreptului de autor.
The three directives mentioned by the national court
Cu privire la cele trei directive menționate de instanța de trimitere
It should first be noted that, as pointed out in paragraph 43 above, the purpose of the directives mentioned by the national court is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright.
În această privință, trebuie subliniat mai întâi că, astfel cum sa amintit la punctul 43 din prezenta hotărâre, directivele menționate de instanța de trimitere urmăresc ca statele membre să asigure, mai ales în cadrul societății informaționale, protecția efectivă a proprietății intelectuale și, în particular, a dreptului de autor.
However, it follows from Article 1(5)(b) of Directive 2000/31, Article 9 of Directive 2001/29 and Article 8(3)(e) of Directive 2004/48 that such protection cannot affect the requirements of the protection of personal data.
Totuși, rezultă din articolul 1 alineatul (5) litera (b) din Directiva 2000/31, din articolul 9 din Directiva 2001/29 și din articolul 8 alineatul (3) litera (e) din Directiva 2004/48 că o astfel de protecție nu poate aduce atingere exigențelor referitoare la protecția datelor cu caracter personal.
Article 8(1) of Directive 2004/48 admittedly requires Member States to ensure that, in the context of proceedings concerning an infringement of an intellectual property right and in response to a justified and proportionate request of the claimant, the competent judicial authorities may order that information on the origin and distribution networks of the goods or services which infringe an intellectual property
Este adevărat că articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2004/48 impune ca statele membre să se asigure că, în cadrul unei acțiuni referitoare la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală și ca răspuns la o cerere justificată și rezonabilă a reclamantului, autoritățile judecătorești competente pot ordona ca informațiile privind originea, precum și rețelele de distribuție a mărfurilor sau a serviciilor care aduc atingere dreptului de proprietate intelectuală să fie furnizate. Totuși, din aceste dispoziții,
PROMUSICAE right be provided. However, it does not follow from those provisions, which must be read in conjunction with those of paragraph 3(e) of that article, that they require the Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
PROMUSICAE care trebuie coroborate cu cele ale alineatului (3) litera (e) din articolul 8, nu reiese că se impune statelor membre să prevadă, în vederea asigurării protecției efective a dreptului de autor, obligația de a comunica date cu caracter personal în cadrul unei proceduri civile.
Nor does the wording of Articles 15(2) and 18 of Directive 2000/31 or that of Article 8(1) and (2) of Directive 2001/29 require the Member States to lay down such an obligation.
Mai mult, textul articolului 15 alineatul (2) și cel al articolului 18 din Directiva 2000/31, precum și cel al articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/29 nu impun statelor membre să prevadă o astfel de obligație.
Fundamental rights
Cu privire la drepturile fundamentale
The national court refers in its order for reference to Articles 17 and 47 of the Charter, the first of which concerns the protection of the right to property, including
Trebuie observat că instanța de trimitere face referire, în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare pe care a formulat-o, la articolele 17 și 47 din cartă, care
By so doing, that court must be regarded as seeking to know whether an interpretation of those directives to the effect that the Member States are not obliged to lay down, in order to ensure the effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings leads to an infringement of the fundamental right to property and the fundamental right to effective judicial protection.
Trebuie considerat că, prin aceasta, instanța respectivă urmărește să se stabilească dacă interpretarea celor trei directive, invocate în sensul că statele membre nu sunt obligate să prevadă, în vederea asigurării protecției efective a dreptului de autor, obligația de a comunica date cu caracter personal în cadrul unei proceduri civile, nu conduce la încălcarea dreptului fundamental de proprietate și a dreptului fundamental la o protecție jurisdicțională eficientă.
However, the situation in respect of which the national court puts that question involves, in addition to those two rights, a further fundamental right, namely the right that guarantees protection of personal data and hence of private life.
Totuși, este important să se constate că situația litigioasă în legătură cu care instanța de trimitere adresează această întrebare evidențiază prezența, în plus față de cele două drepturi menționate mai sus, a unui alt drept fundamental, și anume acela de a garanta protecția datelor cu caracter personal și, prin urmare, protecția vieții private.
According to recital 2 in the preamble to Directive 2002/58, the directive seeks to respect the fundamental rights and observes the principles recognised in particular by the Charter.
Potrivit considerentului (2) al Directivei 2002/58, aceasta dorește respectarea drepturilor fundamentale și a principiilor recunoscute în special de cartă.
In particular, the directive seeks to ensure full respect for the rights set out in Articles 7 and 8 of that Charter.
În special, aceasta urmărește garantarea respectării depline a drepturilor menționate la articolele 7 și 8 din cartă.
Article 7 substantially reproduces Article 8
Articolul 7 reproduce, în esență, articolul 8 din Convenția europeană
PROMUSICAE of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms signed at Rome on 4 November 1950, which guarantees the right to respect for private life, and Article 8 of the Charter expressly proclaims the right to protection of personal data.
PROMUSICAE pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, încheiată la Roma la 4 noiembrie 1950, care garantează dreptul la respectarea vieții private, iar articolul 8 din cartă proclamă în mod expres dreptul la protecția datelor cu caracter personal.
The present reference for a preliminary ruling thus raises the question of the need to reconcile the requirements of the protection of different fundamental rights, namely the right to respect for private life on the one hand and the rights to protection of property and to an effective remedy on the other.
Astfel, prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare pune problema concilierii necesare între exigențele referitoare la protecția diferitelor drepturi fundamentale, și anume a dreptului la respectarea vieții private, pe de o parte, și a dreptului la protecția proprietății și a dreptului la un recurs efectiv, pe de altă parte.
The mechanisms allowing those different rights and interests to be balanced are contained, first, in Directive 2002/58 itself, in that it provides for rules which determine in what circumstances and to what extent the processing of personal data is lawful and what safeguards must be provided for, and in the three directives mentioned by the national court, which reserve the cases in which the measures adopted to protect the rights they regulate affect the protection of personal data.
Mecanismele care permit găsirea unui just echilibru între aceste drepturi și interese diferite sunt cuprinse, pe de o parte, chiar în Directiva 2002/58, care prevede norme care stabilesc în ce situații și în ce măsură prelucrarea datelor cu caracter personal este licită și ce măsuri de protecție trebuie prevăzute, precum și în cele trei directive menționate de instanța de trimitere, care se referă numai la cazul în care măsurile adoptate pentru apărarea drepturilor pe care le reglementează ar afecta protecția datelor cu caracter personal.
Second, they result from the adoption by the Member States of national provisions transposing those directives and their application by the national authorities (see, to that effect, with reference to Directive 95/46, Lindqvist, paragraph 82).
Pe de altă parte, aceste mecanisme trebuie să rezulte din adoptarea de către statele membre a unor dispoziții naționale care să asigure transpunerea acestor directive și din aplicarea acesteia de către autoritățile naționale (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Directiva 95/46, Hotărârea Lindqvist, citată anterior, punctul 82).
As to those directives, their provisions are relatively general, since they have to be applied to a large number of different situations which may arise in any of the Member States.
În ceea ce privește directivele amintite, dispozițiile lor sunt de natură relativ generală, întrucât acestea trebuie să se aplice unui număr mare de situații variate care pot fi întâlnite în toate statele membre.
They therefore logically include rules which leave the Member States with the necessary discretion to define transposition measures which may be adapted to the various situations possible (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 84).
Prin urmare, în mod logic, acestea conțin norme care lasă statelor membre o marjă de apreciere necesară pentru a defini măsurile de transpunere care să poată fi adaptate diverselor situații imaginabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Lindqvist, citată anterior, punctul 84).
That being so, the Member States must, when transposing the directives mentioned above, take care to rely on an interpretation of the directives which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.
Astfel fiind, revine statelor membre ca, la transpunerea directivelor menționate, să se asigure că se întemeiază pe o interpretare a directivelor care poate asigura un just echilibru între diferitele drepturi fundamentale protejate de ordinea juridică comunitară.
Further, when implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with those fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 87, and Case C-305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone and Others [2007] ECR I-5305, paragraph 28).
Pe lângă aceasta, la punerea în aplicare a măsurilor de transpunere a acestor directive, incumbă autorităților și instanțelor din statele membre nu numai să interpreteze dreptul lor național într-un mod conform directivelor menționate, ci și să se asigure că nu se vor întemeia pe o interpretare a acestora care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale respective sau cu alte principii generale ale dreptului comunitar precum principiul proporționalității (a se vedea în acest sens Hotărârea Lindqvist, citată anterior, punctul 87, și Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone și alții, C-305/05, Rep., p. I-5305, punctul 28).
Moreover, it should be recalled here that the Community legislature expressly required, in accordance with Article 15(1) of Directive 2002/58, that the measures referred to in that paragraph be adopted by the Member States in compliance with the general principles of Community law, including those mentioned in Article 6(1) and (2) EU.
De altfel, trebuie amintit în această privință că legiuitorul comunitar a impus în mod expres, potrivit dispozițiilor articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2002/58, ca măsurile menționate în acest alineat să fie adoptate de statele membre în conformitate cu principiile generale ale dreptului comunitar, inclusiv cu cele menționate la articolul 6 alineatele (1) și (2) UE.
In the light of all the foregoing, the answer to the national court’s question must be that Directives 2000/31, 2001/29, 2004/48 and 2002/58 do not require the Member States to lay down, in a situation such as that in the main proceedings, an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings.
În temeiul tuturor considerentelor ce precedă, trebuie răspusă se răspundă la întrebarea adresată în sensul că Directivele 2000/31, 2001/29, 2004/48 și 2002/58 nu impun statelor membre să prevadă, într-o situație precum aceea din acțiunea principală, obligația de a comunica date cu caracter personal în vederea asigurării protecției efective a dreptului de autor în cadrul unei proceduri civile.
However, Community law requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights
Totuși, dreptul comunitar impune acestor state ca, la transpunerea directivelor menționate, să se asigure că se întemeiază pe o interpretare a acestora care să permită asigurarea unui just echilibru între diferitele drepturi fundamentale protejate de ordinea juridică comunitară.
PROMUSICAE protected by the Community legal order. Further, when implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with those fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality.
PROMUSICAE acestor directive, incumbă autorităților și instanțelor din statele membre nu numai să interpreteze dreptul lor național într-un mod conform directivelor menționate, ci și să nu se întemeieze pe o interpretare a acestora care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale respective sau cu alte principii generale ale dreptului comunitar, precum principiul proporționalității.
On those grounds, the Court (Grand Chamber) hereby rules:
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
Directive 2000/31/EC of the European Parliament and of the Council of 8 June 2000 on certain legal aspects of information society services, in particular electronic commerce, in the Internal Market (‘Directive on electronic commerce’), Directive 2001/29/EC of the European Parliament and of the Council of 22 May 2001 on the harmonisation of certain aspects of copyright and related rights
Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic), Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor
However, Community law requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.
Totuși, dreptul comunitar impune acestor state ca, la transpunerea directivelor menționate, să se asigure că se întemeiază pe o interpretare a acestora care să permită asigurarea unui just echilibru între diferitele drepturi fundamentale protejate de ordinea juridică comunitară.