natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It challenges before the Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regional Administrative Court of Latium) the continuation, in respect of 1998, of the annual charge provided by the Codice Postale, which amounts to approximately EUR 385 million, for which it claims reimbursement.
Această societate contestă la Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) menținerea pentru anul 1998 a redevenței anuale prevăzute de codice postale, al cărei cuantum sa ridicat la aproximativ 385 de milioane de euro, sumă a cărei restituire o solicită.
That company claims that the opening of the telecommunications market to competition on 1 January 1998 gave rise to the abolition of exclusive rights in that sector.
Societatea menționată susține că deschiderea pieței de telecomunicații în vederea exercitării concurenței a avut drept consecință retragerea drepturilor exclusive în acest domeniu.
From that date, the only pecuniary charges applicable to telecommunications undertak-
Începând de la această dată, singurele obligații pecuniare aplicabile întreprinderilor de telecomunicații
TELECOM ITALIA ings in respect of their individual licences were those provided for in Article 11 of Directive 97/13, as confirmed by the Court in Joined Cases C-292/01 and C-293/01 Albacom and Infostrada [2003] ECR I-9449.
TELECOM ITALIA pentru licența lor individuală ar fi cele prevăzute la articolul 11 din Directiva 97/13, astfel cum a confirmat Curtea în Hotărârea din 18 septembrie 2003, Albacom și Infostrada (C-292/01 și C-293/01, Rec., p. I-9449).
The national court also expresses doubts as to the validity of the annual charge imposed on Telecom Italia for 1998, while asking whether Article 22 of Directive 97/13, which contains a transitional provision for authorisations existing on the date of the entry into force of that directive, such as that granted to Telecom Italia, might not, however, be interpreted as authorising such a charge for that year only.
Instanța de trimitere exprimă de asemenea o incertitudine în ceea ce privește validitatea redevenței anuale impuse Telecom Italia pentru anul 1998, punându-și în același timp întrebarea dacă articolul 22 din Directiva 97/13, care conține o dispoziție tranzitorie pentru autorizațiile existente la data intrării în vigoare a acesteia, precum cea acordată Telecom Italia, nu ar putea fi totuși interpretat în sensul că autorizează o astfel de redevență doar pentru acest an.
That court is none the less inclined to think, like Telecom Italia, that Article 22 does not contain a transitional provision concerning Article 11 of that directive on charges for individual licences and that it does not therefore allow the imposition of a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings.
Cu toate acestea, instanța tinde să considere, precum Telecom Italia, că articolul 22 menționat nu cuprinde nicio dispoziție tranzitorie referitoare la articolul 11 din directiva menționată privind redevențele aplicabile licențelor individuale și că, în consecință, acesta nu permite impunerea unei obligații financiare precum redevența în discuție în acțiunea principală.
It is in those circumstances that the Tribunale amministrativo regionale del Lazio decided to stay the proceedings and refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale del Lazio a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
‘Is Article 20(3) of Law No 448/1998 consistent with Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13…?’
„[A]rticolul 20 alineatul 3 din Legea nr. 448/1998 [este conform] cu articolele 11, 22 și 25 din Directiva 97/13[?]”
First of all, it should be noted that, in proceedings brought under Article 234 EC, it is not for the Court to rule on the compatibility of national rules with provisions of Community law.
Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei proceduri inițiate în temeiul articolului 234 CE, asupra compatibilității unor norme de drept intern cu dispozițiile dreptului comunitar.
In that regard, even if, formally, the national court has limited its question to the interpretation of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, that fact does not prevent the Court from providing the national court with all the elements of interpretation of Community law which may enable it to rule on the case before it, whether or not reference is made thereto in the question referred (see, in particular, Case C-329/05 Alevizos [2007] ECR I-3505, paragraph 64 and the caselaw cited).
În această privință, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere și-a limitat întrebarea la interpretarea articolelor 11, 22 și 25 din Directiva 97/13, o astfel de împrejurare nu împiedică totuși Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță sa referit sau nu sa referit la elementele respective în textul întrebării sale (a se vedea în special Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alevizos, C-392/05, Rep., p. I-3505, punctul 64 și jurisprudența citată).
Accordingly, in so far as it is apparent from the casefile submitted to the Court that Telecom Italia has a general authorisation, account should be taken also of Article 6 of Directive 97/13 relating to general authorisations.
În consecință, în măsura în care rezultă din dosarul prezentat Curții că Telecom Italia dispune de o autorizație generală, trebuie luat în considerare și articolul 6 din Directiva 97/13 privind autorizațiile generale.
Consequently, the question referred must be understood as seeking to ascertain whether Articles 6 and 11 of Directive 97/13, read in conjunction with Articles 22 and 25 thereof, preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for the exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Astfel, întrebarea adresată trebuie înțeleasă ca referindu-se la aspectul dacă articolele 6 și 11 din Directiva 97/13 coroborate cu articolele 22 și 25 din aceasta se opun ca un stat membru să solicite unui operator, fost titular al unui drept exclusiv asupra serviciilor de telecomunicații publice, devenit titular al unei autorizații generale, plata timp de un an începând de la data limită prevăzută pentru transpunerea acestei directive în dreptul intern, și anume până la 31 decembrie 1998, a unei obligații pecuniare precum redevența în discuție în acțiunea principală, corespunzătoare cuantumului anterior solicitat drept contraprestație pentru dreptul exclusiv.
Telecom Italia and the Commission of the European Communities submit that such a charge is incompatible with Article 11 of Directive 97/13 as interpreted by the Court and that its continuation for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law is not permitted by Article 22 of that directive.
Telecom Italia și Comisia Comunităților Europene susțin că o astfel de redevență este contrară articolului 11 din Directiva 97/13, astfel cum a fost interpretat de către Curte, și că menținerea acesteia timp de un an începând de la data limită prevăzută pentru transpunerea acestei directive în dreptul intern nu este permisă de articolul 22 din directiva menționată.
In their view, Article 22 permits the terms of authorisations existing on the date of the entry into force of Directive 97/13 to be continued, in so far as those conditions do not give special or exclusive rights.
În opinia acestora, articolul 22 ar permite menținerea condițiilor aferente autorizațiilor existente la data intrării în vigoare a Directivei 97/13, în măsura în care aceste condiții nu conferă drepturi speciale sau exclusive.
However, the obligation to pay the charge in question in the main proceedings is the consideration for the grant of an exclusive right.
Or, obligația de a achita redevența în discuție în acțiunea principală ar fi contraprestația pentru acordarea unui drept exclusiv.
It must therefore be considered to be contrary to Article 22.
În consecință, aceasta ar trebui considerată contrară articolului 22 menționat.
The Italian Government, for its part, makes a distinction between Article 22(2) of Directive 97/13, which provides that the terms giving special or exclusive rights may not be continued after the date of entry into force of that directive, and Article 22(3) thereof, under which the obligations concerning the authorisations existing on that date may be continued until 31 December 1998.
În ceea ce privește guvernul italian, acesta face o distincție între articolul 22 alineatul (2) din Directiva 97/13, potrivit căruia condițiile care conferă drepturi speciale sau exclusive nu pot fi menținute ulterior datei de intrare în vigoare a acestei directive, și articolul 22 alineatul (3) din directivă, în temeiul căruia obligațiile privind autorizațiile existente la această dată pot fi menținute până la 31 decembrie 1998.
That government states that the special and exclusive rights were withdrawn on 31 December 1997, in accordance with Directive 97/13.
Acest guvern precizează că drepturile speciale și exclusive au fost retrase la 31 decembrie 1997, conform Directivei 97/13.
It adds that the Italian Republic also exercised the right, conferred by Article 22(3), to maintain certain obligations for one year.
Acesta adaugă că Republica Italiană sa prevalat, de altfel, de dreptul conferit de articolul 22 alineatul (3) de a menține anumite obligații timp de un an.
The payment of the charge imposed by the former holder of exclusive rights falls within those obligations and is therefore compatible with the directive.
Plata redevenței impuse fostului titular al dreptului exclusiv s-ar încadra între aceste obligații și, în consecință, ar fi conformă cu directiva menționată.
The Court has previously had the opportunity to examine the compatibility of Directive 97/13 with an annual charge imposed on a telecommunications undertaking and calculated on the basis of a percentage of its turnover in Albacom and
Curtea a avut anterior ocazia, în Hotărârea Albacom și Infostrada, citată anterior, să examineze compatibilitatea cu Directiva 97/13 a unei obligații pecuniare anuale impuse unei întreprinderi de telecomunicații și calculată în funcție de un procent
Infostrada, cited above. In paragraph 41 of that judgment, the Court held that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
La punctul 41 din această hotărâre, Curtea sa pronunțat în sensul că o astfel de obligație este contrară obiectivelor vizate de către legiuitorul comunitar și excedează cadrului comun stabilit de Directiva 97/13.
Moreover, it follows from paragraphs 33 and 42 of that judgment that such a charge is prohibited by Article 11 of that directive, which provides that the fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred in the delivery, management, review and application of individual licences.
Rezultă, de altfel, de la punctele 33 și 42 din hotărârea menționată că o astfel de obligație pecuniară este interzisă de articolul 11 din această directivă, articol care prevede că taxele impuse întreprinderilor pentru procedurile de autorizare au drept unic scop acoperirea cheltuielilor administrative aferente eliberării, gestionării, controlului și instituirii licențelor individuale aplicabile.
Since the fees imposed under Article 6 of that directive are limited in the same way, the same prohibition applies on the basis of that article.
Întrucât taxele impuse în temeiul articolului 6 din directiva menționată sunt limitate în același mod, aceeași interdicție se aplică în temeiul acestui din urmă articol.
Pursuant to Article 25 of Directive 97/13, Articles 6 and 11 had to be implemented, like all provisions of that directive, not later than 31 December 1997.
În temeiul articolului 25 din Directiva 97/13, articolele 6 și 11 trebuiau aplicate, la fel ca și ansamblul dispozițiilor acestei directive, până la 31 decembrie 1997.
Article 22 of Directive 97/13 contains, however, the derogating provisions applicable to the authorisations existing on the date of entry into force of that directive, under which those authorisations had to be brought into line with the latter before 1 January 1999, in other words not later than one year after the date laid down in Article 25.
Cu toate acestea, articolul 22 din Directiva 97/13 cuprinde dispoziții derogatorii aplicabile autorizațiilor existente la data intrării în vigoare a acestei directive, în temeiul cărora trebuie realizată conformitatea acestor autorizații cu directiva anterior datei de 1 ianuarie 1999, altfel spus, cel mai târziu un an ulterior datei prevăzute la articolul 25.
The question therefore arises whether Article 22 of Directive 97/13 allows, by way of derogation and for one year only, the continuation of a charge such as the charge in the main proceedings as regards the operator to which an exclusive right had been granted before the entry into force of that directive.
În consecință, întrebarea este dacă articolul 22 din Directiva 97/13 permite, cu titlu derogatoriu și doar pentru un an, menținerea unei obligații pecuniare precum redevența în cauză în acțiunea principală în sarcina operatorului căruia îi fusese acordat un drept exclusiv anterior intrării în vigoare a acestei directive.
Article 22 allows not only, in subparagraph 1, an additional period of one year, expiring on 31 December 1998, to bring authorisations existing on the date of entry into force of Directive 97/13 into line with its provisions, but in addition provides
Acest articol 22 nu doar acordă la alineatul (1) un termen suplimentar de un an care a expirat la 31 decembrie 1998 pentru realizarea conformității cu Directiva 97/13 a autorizațiilor existente la data intrării în vigoare a acesteia, ci prevede în plus, la
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
TELECOM ITALIA alineatul (2), posibilitatea de a proroga validitatea condițiilor privind autorizațiile existente, totuși sub rezerva faptului ca aceste condiții să nu confere drepturi speciale sau exclusive și ca această prorogare a validității să nu afecteze drepturile altor întreprinderi conferite de dreptul comunitar.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Alineatul (3) al aceluiași articol se referă la obligațiile privind autorizațiile existente la data intrării în vigoare a Directivei 97/13.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Acest din urmă alineat, care se aplică sub rezerva dispozițiilor alineatului (2), prevede că trebuie realizată conformitatea obligațiilor vizate cu directiva menționată anterior datei de 1 ianuarie 1999, cu excepția situației în care statul membru vizat nu a obținut, la cerere, din partea Comisiei o amânare a acestei date.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
În consecință, articolul 22 din Directiva 97/13 nu prevede în mod explicit obligațiile pecuniare aplicabile întreprinderilor de telecomunicații titulare de autorizații, indiferent dacă este vorba despre autorizații generale sau despre licențe individuale.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Doar articolele 6 și 11 din această directivă se referă expres la acest aspect.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
Pentru a se verifica dacă acest articol 22 se poate, cu toate acestea, aplica în privința obligațiilor pecuniare precum redevența în discuție în acțiunea principală, articolul menționat trebuie interpretat ținând cont nu doar de formularea sa, ci și de scopul, precum și de structura acestuia în contextul Directivei 97/13 considerate în ansamblu.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
În această privință, considerentul (26) al acestei directive permite clarificarea scopului articolului 22 menționat.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
Legiuitorul comunitar a constatat în acest considerent că anumite licențe de telecomunicații au fost acordate de către statele membre pentru perioade care au depășit data de 1 ianuarie 1999.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
În vederea evitării solicitărilor de indemnizare, sa considerat necesar să se permită statelor membre prorogarea validității anumitor condiții referitoare la aceste licențe, în măsura în care acestea nu conferă drepturi speciale sau exclusive.
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
În ceea ce privește aceste drepturi, sub rezerva autorizațiilor acordate de către Comisie, drepturile trebuiau retrase în special în temeiul Directivei 90/388/CEE a Comisiei din 28 iunie 1990 privind concurența pe piețele de servicii de telecomunicații (JO L 192, p. 10).
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
În consecință, finalitatea articolului 22 din Directiva 97/13 este evitarea litigiilor, permițând continuarea ulterior datei de 1 ianuarie 1999 a relațiilor contractuale stabilite între statele membre și întreprinderile de telecomunicații anterior datei de intrare în vigoare a acestei directive, acordând în același timp acestor state un termen doar până la această dată pentru a armoniza conținutul contractelor în cauză cu dispozițiile acestei directive.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Obiectul articolului 22 din Directiva 97/13, astfel precizat în lumina considerentului (28) al acesteia, pare, în consecință, să nu aibă legătură cu aspectul menținerii unei obligații pecuniare privind un drept exclusiv anterior.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
Analiza termenilor exacți ai acestui articol întărește această constatare.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Întradevăr, în primul rând, în ceea ce privește un stat membru care nu a obținut autorizația Comisiei de a menține drepturi speciale sau exclusive în materie de telecomunicații, articolul 22 alineatul (2) din Directiva 97/13 exclude menținerea condițiilor care conferă astfel de drepturi ulterior datei de 31 decembrie 1997.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 37 din concluzii, dacă se desființează un drept, această desființare trebuie în mod normal să aibă consecințe asupra aplicării obligației pecuniare care reprezintă contraprestația.
Secondly, the actual wording of Article 22(3) of Directive 97/13 makes it clear that that paragraph applies without prejudice to the provisions of Article 22(2).
În al doilea rând, rezultă din termenii propriu-ziși ai articolului 22 alineatul (3) din Directiva 97/13 că acest alineat se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (2) al aceluiași articol.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
Întrucât acest din urmă alineat exclude condițiile care conferă drepturi speciale sau exclusive, articolul 22 alineatul (3) nu ar putea viza obligațiile privind astfel de condiții, astfel încât alineatul respectiv nu poate fi înțeles în sensul că ar permite păstrarea acestora până la 31 decembrie 1998.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
În consecință, trebuie să se considere că o obligație sub forma unei redevențe privind un drept exclusiv anterior nu intră în sfera de aplicare a obligațiilor vizate la articolul 22 alineatul (3) din Directiva 97/13 și că, în aplicarea articolului 25 din directiva menționată, o astfel de redevență nu poate fi menținută ulterior datei de 31 decembrie 1997.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Cu toate acestea, guvernul italian a afirmat în cursul ședinței că plata redevenței în discuție în acțiunea principală nu are legătură cu acordarea unui drept exclusiv, care a fost, de altfel, revocat.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
Această redevență ar avea în realitate drept obiect facilitarea de către Republica Italiană a tranziției către un regim de concurență.
Since that Member State had to abandon the system of exclusive rights which it had set up as well as the resources which that system guaranteed it, the continuation of that charge for one year constituted a financial contribution enabling it to adapt gradually to the new system.
Întrucât acest stat membru a trebuit să renunțe la regimul de drept exclusiv pe care îl instituise, precum și la resursele pe care acest regim i le asigura, menținerea redevenței respective timp de un an ar constitui un aport financiar care îi permite adaptarea progresivă la noul regim.