natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, it must be held that, unlike the provisions at issue in the case giving rise to the judgment in Francovich and Others, Clause 5(1) of the framework agreement does not contain any unconditional and sufficiently precise obligation capable of being relied upon, in the absence of transposing measures taken within the requisite period, by an individual before a national court.
Cu toate acestea, trebuie constatat că, spre deosebire de dispozițiile în discuție în cauza în care sa pronunțat Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, clauza 5 punctul 1 din acordulcadru nu cuprinde nicio obligație necondiționată și suficient de precisă care, în lipsa unor măsuri de transpunere adoptate în termenele prevăzute, să poată fi invocată de către un particular în fața unei instanțe naționale.
In Francovich and Others, notwithstanding the freedom of choice given to the Member States by the directive in question to achieve the result required by that directive, the Court of Justice was able to identify in the directive provisions defining, unconditionally and sufficiently precisely, content comprising minimum protection in favour of individuals: in that case, a minimum guarantee for the payment of wage claims in the event of the employer’s insolvency (for other cases of identificat- ion of minimum protection, see also Case C-303/98 Simap [2000] ECR I-7963, paragraphs 68 and 69, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
În Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, în pofida libertății de alegere acordate statelor membre de directiva vizată pentru a atinge rezultatul prevăzut de această directivă, Curtea a putut identifica în aceasta dispoziții care definesc în mod necondiționat și suficient de precis un conținut de protecție minimă în favoarea particularilor, în speță o garanție minimă privind plata creanțelor salariale în cazul insolvabilității angajatorului (a se vedea, pentru alte situații de identificare a unei astfel de protecții minime, și Hotărârea din 3 octombrie 2000, Simap, C-303/98, Rec., p. I-7963, punctele 68 și 69, precum și Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 105).
In the present case, however, the Court cannot accept the Commission’s suggestion that Clause 5(1) of the framework agreement also establishes such minimum material protection in that, in the absence of any other measure intended to combat abuse or at least of any sufficiently effective, objective and transparent measure to that end, it requires objective reasons to justify the renewal of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Or, în speță, nu ar putea fi reținută sugestia Comisiei potrivit căreia și clauza 5 punctul 1 din acordulcadru ar stabili o astfel de protecție materială minimă, în măsura în care, în lipsa oricărei alte măsuri destinate pentru a lupta împotriva abuzurilor sau cel puțin în lipsa unei măsuri suficient de eficace, obiective și transparente în acest scop, ar impune existența unor motive obiective care să justifice reînnoirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive.
First, while it is true, as the Court stated in paragraph 67 of the judgment in Adeneler and Others, that, according to paragraph 7 of the general considerations in the framework agreement, the signatory parties to that agreement took the view that ‘the use of fixedterm employment contracts founded on objective reasons is a way to prevent abuse’, the fact remains that the construction advocated by the Commission effectively introduces a hierarchy between the various measures referred to in Clause 5(1) of the framework agreement, whereas the terms of that provision themselves unequivocally show that the various measures envisaged are intended to be ‘equivalent’.
Întradevăr, dacă este adevărat, astfel cum a subliniat Curtea la punctul 67 din Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, că, potrivit punctului 7 din considerațiile generale din acordulcadru, părțile semnatare ale acestuia din urmă au apreciat că „folosirea, din motive obiective, a contractelor de muncă pe durată determinată constituie un mod de a împiedica abuzurile”, rezultă că interpretarea susținută de Comisie ar conduce la instituirea unei ierarhii între diferitele măsuri vizate de clauza 5 punctul 1 din acordulcadru menționat, în timp ce chiar termenii acestei dispoziții indică fără echivoc că diferitele măsuri preconizate sunt considerate „echivalente”.
Second, as the Advocate General also noted at point 116 of her Opinion, the interpretation proposed by the Commission would have the effect of rendering meaningless the choice of means allowed by Clause 5(1) of the framework agreement, since
Pe de altă parte, astfel cum a subliniat și avocatul general la punctul 116 din concluzii, interpretarea sugerată de către Comisie ar avea drept consecință să priveze de orice sens alegerea mijloacelor acordată de clauza 5 punctul 1 din acordulcadru, având
Contrary to what was accepted in the cases giving rise to the judgments cited in paragraph 72 of the present judgment, it is therefore not possible, in the present case, to determine sufficiently the minimum protection which should, on any view, be implemented pursuant to Clause 5(1) of the framework agreement.
Contrar celor admise în cauzele în care sau pronunțat hotărârile citate la punctul 72 din prezenta hotărâre, în această cauză nu este, așadar, posibil să se stabilească în mod suficient protecția minimă care, în orice împrejurare, ar trebui pusă în aplicare în temeiul clauzei 5 punctul 1 din acordul-cadru.
It follows that that provision does not appear, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Rezultă că, din punctul de vedere al conținutului său, această dispoziție nu apare necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de către un particular în fața unei instanțe naționale.
In the light of the foregoing, the answer to the second question must be that Clause 4(1) of the framework agreement is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că respectiva clauză 4 punctul 1 din acordulcadru este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de către un particular în fața unei instanțe naționale și că, în schimb, nu aceasta este situația clauzei 5 punctul 1 din acordulcadru menționat.
Question 3
Cu privire la a treia întrebare
By its third question the referring court asks, in essence, having regard to the answers to the first question and to the second question in so far as it relates to Clause 5(1) of the framework agreement, whether Clause 5(1) of the framework agreement precludes a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a
Având în vedere răspunsurile oferite la prima, precum și la cea de a doua întrebare în ceea ce privește clauza 5 punctul 1 din acordulcadru, prin intermediul celei de a treia întrebări instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă această
IMPACT fixedterm employment contract for up to eight years in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the legislation transposing that directive enters into force.
IMPACT dispoziție din acordulcadru interzice unui stat membru, în calitate de angajator, să reînnoiască un contract de muncă pe durată determinată pe o durată de până la opt ani în perioada cuprinsă între data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 și data intrării în vigoare a legii de transpunere a acestei directive.
In relation to that third question the referring court explains that, on previous occasions, the contract in question had always been renewed for shorter periods; that the employer requires the services of the employee for a period exceeding the usual term on renewal; that the renewal for an extended period has the effect of circumventing the application to an employee of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law; and that there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal.
În cadrul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere precizează că anterior contractul menționat fusese întotdeauna reînnoit pe durate mai scurte, că angajatorul are nevoie de serviciile persoanei interesate pe o perioadă care depășește durata obișnuită a reînnoirii, că reînnoirea acestui contract pe o durată mai lungă are drept efect să priveze lucrătorul de aplicarea clauzei 5 din acordulcadru odată ce aceasta a fost transpusă în dreptul intern și că nu există motive obiective, externe statutului de lucrător pe durată determinată al persoanei interesate, de natură să justifice o astfel de reînnoire.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it must be stated that while, in accordance with the answer to the second question, the subjectmatter of Clause 5(1) of the framework agreement is not unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court, the fact none the less remains that, under the third paragraph of Article 249 EC, the directive leaves to the national authorities the choice of form and methods but is binding, as to the result to be achieved, upon each Member State to which it is addressed (see von Colson and Kamann, paragraph 15).
Pentru situația în care, având în vedere răspunsul oferit la prima sa întrebare, instanța de trimitere ar fi obligată să se declare competentă pentru a judeca pretențiile reclamanților din acțiunea principală întemeiate direct pe Directiva 1999/70, trebuie să se precizeze că, desigur, astfel cum sa răspuns la cea de a doua întrebare, deși conținutul clauzei 5 punctul 1 din acordulcadru nu este necondiționat și suficient de precis pentru a putea fi invocat de către un particular în fața unei instanțe naționale, nu este mai puțin adevărat că, potrivit articolului 249 al treilea paragraf CE, directiva este obligatorie pentru fiecare stat membru destinatar cu privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând autorităților naționale competența în ceea privește forma și mijloacele (a se vedea Hotărârea von Colson și Kamann, citată anterior, punctul 15).
The first paragraph of Article 2 of Directive 1999/70 thus provides that the Member States are required to take any necessary measures to enable them at any time to be in a position to guarantee the results imposed by the directive.
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 1999/70 prevede astfel că statele membre sunt obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice moment a rezultatelor impuse de această directivă.
As has already been observed in paragraph 41 of this judgment, the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by a directive and, under Article 10 EC, to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, is binding on all the authorities of the Member States (see von Colson and Kamann, paragraph 26).
Astfel cum sa amintit deja la punctul 41 din prezenta hotărâre, obligația statelor membre de a atinge rezultatul prevăzut de o directivă și, în temeiul articolului 10 CE, aceea de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre (a se vedea Hotărârea von Colson și Kamann, citată anterior, punctul 26).
Such obligations devolve on those authorities, including, where appropriate, in their capacity as a public employer.
Astfel de obligații sunt în sarcina acestor autorități, inclusiv, dacă este cazul, în calitatea acestora de angajator public.
As regards the objective laid down by Directive 1999/70 and the framework agreement, the latter proceeds — as is apparent from paragraphs 6 and 8 of the general considerations in the framework agreement — on the premiss that employment contracts of indefinite duration are the general form of employment relationship, while recognising that fixedterm employment contracts are a feature of employment in certain sectors or in respect of certain occupations and activities (see Adeneler and Others, paragraph 61).
În ceea ce privește obiectivul prevăzut de Directiva 1999/70 și de acordulcadru, astfel cum rezultă de la punctele 6 și 8 din considerațiile generale ale acordului-cadru, acesta din urmă pornește de la premisa potrivit căreia contractele de muncă pe durată nedeterminată reprezintă forma generală pentru raporturile de muncă, recunoscând în același timp că contractele de muncă pe durată determinată reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare sau pentru anumite ocupații și activități (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 61).
Consequently, the benefit of stable employment is viewed as a major element in the protection of workers (see Case C-144/04 Mangold [2005] ECR I-9981, paragraph 64), whereas — as is apparent from the second paragraph of the preamble to the framework agreement and paragraph 8 of the general considerations — it is only in certain circumstances that fixedterm employment contracts are liable to respond to the needs of both employers and workers (see Adeneler and Others, paragraph 62).
În consecință, beneficiul stabilității locului de muncă este considerat un element major al protecției lucrătorilor (a se vedea Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold, C-144/04, Rec., p. I-9981, punctul 64), în timp ce, astfel cum rezultă din al doilea paragraf al preambulului acorduluicadru și de la punctul 8 din considerațiile generale ale acestuia, doar în anumite împrejurări contractele de muncă pe durată determinată pot răspunde atât nevoilor angajatorilor, cât și celor ale lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 62).
From this angle, the framework agreement seeks to place limits on successive recourse to the latter category of employment relationship, a category regarded as a potential source of abuse to the disadvantage of workers, by laying down as a minimum a number of protective provisions designed to prevent the status of employees from being insecure (see Adeneler and Others, paragraph 63).
Din această perspectivă, prin prevederea unui anumit număr de dispoziții minime de protecție destinate să evite incertitudinea situației salariaților, acordulcadru are drept scop să limiteze recurgerea succesivă la această din urmă categorie de raporturi de muncă, considerată o sursă potențială de abuz în defavoarea lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 63).
As is apparent from Clause 1(b) of the framework agreement, its purpose is to establish a framework to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Astfel cum rezultă din clauza 1 litera (b) din acest acord-cadru, obiectivul acestuia din urmă este stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau a contractelor de muncă pe durată determinată succesive.
According to its own terms, Clause 5(1) of the framework agreement specifically pursues that objective of prevention.
Potrivit termenilor înșiși ai clauzei 5 punctul 1 din acordul-cadrul menționat, aceasta urmărește în mod specific obiectivul de prevenire.
It follows that the Member States are required under Article 10 EC and the third paragraph of Article 249 EC, as well as under Directive 1999/70 itself, to take any appropriate measure, whether general or particular, to achieve the objective of that directive and of the framework agreement of preventing the abusive use of fixedterm contracts.
Rezultă că, atât în temeiul articolului 10 CE, al articolului 249 al treilea paragraf CE, cât și al Directivei 1999/70 însăși, statele membre au obligația de a lua orice măsură generală sau specială necesară pentru atingerea obiectivului vizat de directiva menționată și de acordulcadru, constând în prevenirea recurgerii abuzive la contracte pe durată determinată.
However, that obligation would be rendered ineffective if an authority of a Member State, acting in its capacity as a public employer, were authorised to renew contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force, thereby depriving the persons concerned for an unreasonable period of time of the benefit of the measures adopted by the national legislature for the purpose of transposing Clause 5 of the framework agreement.
Or, această obligație ar fi lipsită de efect util dacă o autoritate a unui stat membru, care acționează în calitate de angajator public, ar fi autorizată să reînnoiască contracte pe o durată neobișnuit de lungă în perioada cuprinsă între data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70 și data intrării în vigoare a legii de transpunere a acesteia, având drept rezultat să priveze persoanele interesate pe parcursul unui termen nerezonabil de beneficiul măsurilor adoptate de către legiuitorul național pentru transpunerea clauzei 5 din acordul-cadru.
In the light of the foregoing, the answer to the third question must be that Article 10 EC, the third paragraph of Article 249 EC, and Directive 1999/70 must be interpreted as meaning that an authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures contrary to the objective pursued by that directive and the framework agreement as regards prevention of the abusive use of fixedterm contracts, which consist in the renewal of such contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că articolul 10 CE, articolul 249 al treilea paragraf CE, precum și Directiva 1999/70 trebuie interpretate în sensul că o autoritate a unui stat membru care acționează în calitate de angajator public nu este autorizată să adopte măsuri contrare obiectivului urmărit de directiva menționată și de acordulcadru, în ceea ce privește prevenirea utilizării abuzive a contractelor pe durată determinată, constând în reînnoirea unor astfel de contracte pe o durată neobișnuit de lungă în perioada cuprinsă între data expirării termenului de transpunere a acestei directive și data intrării în vigoare a legii care asigură această transpunere.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court is not required to declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Direct- ive 1999/70, it is necessary to answer the fourth question, by which the referring court queries, in essence, whether it is under an obligation, by virtue of its obligation to interpret domestic law in conformity with Community law, to give the 2003 Act retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed.
În situația în care, având în vedere răspunsul oferit la prima sa întrebare, instanța de trimitere nu ar fi obligată să se declare competentă să se pronunțe asupra pretențiilor reclamanților din acțiunea principală întemeiate direct pe Directiva 1999/70, trebuie să se răspundă la cea de a patra întrebare, prin care instanța de trimitere ridică, în esență, problema existenței în sarcina sa a unei obligații, în temeiul obligației sale de a interpreta dreptul intern în conformitate cu dreptul comunitar, de a conferi Legii din 2003 un efect retroactiv la data expirării termenului de transpunere a acestei directive.
As a preliminary point, it must be noted that the fourth question relates only to section 6 of the 2003 Act, which is the measure that transposes Clause 4 of the framework agreement.
Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că a patra întrebare se referă doar la articolul 6 din Legea din 2003, care constituie măsura de transpunere a clauzei 4 din acordul-cadru.
It is indicated in the order for reference that the complainants in the main proceedings have, on the other hand, conceded that the wording used in section 9 of the 2003 Act makes it impossible for retrospective effect to be given to that section (which effectively transposes Clause 5 of the framework agreement), and to interpret it in that way would be contra legem.
Întradevăr, se indică în decizia de trimitere că reclamanții din acțiunea principală au recunoscut, în schimb, că termenii utilizați la articolul 9 din Legea din 2003 exclud în sine atribuirea unei efect retroactiv acestui articol, care corespunde transpunerii clauzei 5 din acordulcadru, și al interpreta în acest fel ar fi contra legem.
It is thus necessary to consider whether, in the situation referred to in paragraph 93 of this judgment where it would have jurisdiction only to rule on the complaints in the main proceedings in so far as they are based on an infringement of the 2003 Act, the referring court is required — in accordance with the obligation to interpret national law in conformity with Community law — to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed.
În consecință, trebuie să se analizeze dacă, în ipoteza vizată la punctul 93 din prezenta hotărâre, în care instanța de trimitere ar fi competentă doar pentru a se pronunța asupra cererilor din acțiunea principală, în măsura în care acestea se întemeiază pe o încălcare a Legii din 2003, instanța de trimitere, în temeiul cerinței de interpretare conformă, este obligată să confere articolului 6 din legea menționată un efect retroactiv la data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70.
The referring court states in that regard that, while it is true that the wording of section 6 of the 2003 Act does not expressly preclude a retrospective construction, a domestic rule of construction does preclude the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary.
Instanța de trimitere precizează în această privință că, deși în mod cert formularea acestui articol din Legea din 2003 nu exclude în mod expres recunoașterea unui efect retroactiv al acestei dispoziții, o normă de drept intern privind interpretarea legilor exclude aplicarea retroactivă a unei legi, cu excepția unei indicații contrare clare și univoce.
In that regard, when applying domestic law and, in particular, legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, national courts are bound to interpret that law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive in order to achieve the result sought by it and thus to comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, in particular, Pfeiffer and Others, paragraph 113 and the caselaw cited).
În această privință, trebuie amintit că instanțele naționale sunt obligate, atunci când aplică dreptul intern și în special dispozițiile unei reglementări adoptate anume în scopul punerii în aplicare a cerințelor unei directive, să interpreteze aceste dispoziții de drept, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității acestei directive pentru a atinge rezultatul urmărit de aceasta și pentru a se conforma astfel articolului 249 al treilea paragraf CE (a se vedea în special Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 113 și jurisprudența citată).