natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The requirement that national law be interpreted in conformity with Community law is inherent in the system of the EC Treaty, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of Community law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Pfeiffer and Others, paragraph 114, and Adeneler and Others, paragraph 109).
Cerința unei interpretări conforme a dreptului național este, întradevăr, inerentă sistemului Tratatului CE, în măsura în care aceasta permite instanțelor naționale să asigure, în cadrul competențelor lor, deplina eficacitate a dreptului comunitar atunci când judecă litigiile cu care sunt sesizate (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Pfeiffer și alții, punctul 114, și Adeneler și alții, punctul 109).
The principle that national law must be interpreted in conformity with Community law none the less requires national courts to do whatever lies within their jurisdiction, taking the whole body of domestic law into consideration and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that the directive in question is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it (see Pfeiffer and Others, paragraphs 115, 116, 118 and 119, and Adeneler andOthers, paragraph 111).
Principiul interpretării conforme impune, cu toate acestea, ca instanțele naționale să facă tot ce se află în competența lor, luând în considerare ansamblul dispozițiilor de drept intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acestea, în vederea garantării efectivității depline a directivei în discuție și în vederea identificării unei soluții conforme cu finalitatea urmărită de aceasta (a se vedea Hotărârile citate anterior Pfeiffer și alții, punctele 115, 116, 118 și 119, precum și Adeneler și alții, punctul 111).
In the present case, since, according to the information given in the order for reference, domestic law appears to include a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, it is for the referring court to ascertain whether there is a provision in that legislation, in particular in the 2003 Act, which contains such an indication capable of giving retrospective effect to section 6 of the 2003 Act.
În speță, din moment ce, potrivit indicațiilor cuprinse în decizia de trimitere, dreptul intern pare să includă o normă care exclude aplicarea retroactivă a unei legi, în lipsa unei indicații contrare clare și lipsite de ambiguitate, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă există în acest drept, în special în Legea din 2003, o dispoziție care să prevadă o indicație de această natură, care poate conferi un astfel de efect retroactiv articolului 6 din legea menționată.
In the absence of such a provision, Community law — in particular the requirement for national law to be interpreted in conformity with Community law — cannot be interpreted as requiring the referring court to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed, as the referring court would otherwise be constrained to interpret national law contra legem.
În lipsa unei astfel de dispoziții, dreptul comunitar, în special cerința privind interpretarea conformă, nu ar putea fi interpretat dacă nu se dorește ca instanța de trimitere să fie constrânsă să interpreteze dreptul național contra legem, în sensul că impune instanței de trimitere să confere articolului 6 din Legea din 2003 un efect retroactiv la data expirării termenului de transpunere a Directivei 1999/70.
In the light of the foregoing, the answer to the fourth question must be that, in so far as the applicable national law contains a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, a national court hearing a claim based on an infringement of a provision of national legislation transposing Directive 1999/70 is required, under Community law, to give that provision retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed only if that national legislation includes an indication of that nature capable of giving that provision retrospective effect.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la cea de a patra întrebare în sensul că, în măsura în care dreptul național aplicabil cuprinde o normă care exclude aplicarea retroactivă a unei legi, în lipsa unei indicații contrare clare și lipsite de ambiguitate, o instanță națională, sesizată cu o cerere întemeiată pe încălcarea unei dispoziții din legea națională care transpune Directiva 1999/70, nu este obligată, în temeiul dreptului comunitar, să confere dispoziției respective un efect retroactiv la data expirării termenului de transpunere a acestei directive, cu excepția situației în care, în dreptul național vizat, există o indicație de această natură care poate conferi acestei dispoziții un astfel de efect retroactiv.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine a claim based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the fifth question, by which the referring court asks whether ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4 of the framework agreement include conditions of an employment contract relating to remuneration and pensions.
În cazul în care, având în vedere răspunsul oferit la prima sa întrebare, instanța de trimitere ar fi obligată să se declare competentă pentru judecarea unei cereri întemeiate direct pe Directiva 1999/70, trebuie să se răspundă la cea de a cincea întrebare, prin intermediul căreia aceasta solicită să se stabilească dacă condițiile de încadrare în muncă în sensul clauzei 4 din acordulcadru cuprind condițiile privind remunerațiile și pensiile, stabilite într-un contract de muncă.
In that regard, as the Court has already held, the Council, in adopting Direct- ive 1999/70, in order to implement the framework agreement, relied on Article 139(2) EC, which provides that agreements concluded at a Community level are to be implemented for matters covered by Article 137 EC (Case C-307/05 Del Cerro Alonso [2007] ECR I-7109, paragraph 33).
În această privință, astfel cum a constatat deja Curtea, la adoptarea Directivei 1999/70 privind aplicarea acordului-cadru, Consiliul sa întemeiat pe articolul 139 alineatul (2) CE, care prevede că acordurile încheiate la nivel comunitar sunt puse în aplicare în domeniile aflate sub incidența articolului 137 CE (Hotărârea din 13 septembrie 2007, Del Cerro Alonso, C-307/05, Rep., p. I-7109, punctul 33).
Those matters include, in Article 137(1)(b) EC, ‘working conditions’.
La articolul 137 alineatul (1) litera (b) CE, între aceste domenii figurează „condițiile de muncă”.
It cannot be determined from the wording of Article 137(1)(b) EC alone, any more than from that of Clause 4 of the framework agreement, whether or not the working conditions or employment conditions respectively referred to in those two provisions include conditions relating to matters such as the remuneration and pensions at issue in the main proceedings.
Trebuie constatat că nici termenii articolului 137 alineatul (1) litera (b) CE, nici cei ai clauzei 4 din acordulcadru nu permit prin ei înșiși să se decidă dacă condițiile de muncă sau, respectiv, condițiile de încadrare în muncă vizate în aceste două dispoziții cuprind sau nu cuprind condițiile privind elemente precum remunerațiile și pensiile în discuție în acțiunea principală.
In that regard, the fact, noted by the United Kingdom Government, that a number of Community-law provisions — such as Article 3(1)(c) of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training
În această privință, faptul, subliniat de către guvernul Regatului Unit, că un anumit număr de dispoziții de drept comunitar, precum articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește
2008 — CASE C-268/06 and promotion, and working conditions (OJ 1976 L 39, p.
164), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 (JO L 269, p. 15, Ediție specială, 05/vol. 6, p.
15), Article 3(1)(c) of Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin (OJ 2000 L 180, p.
143), articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO L 180, p.
22), or even Article 3(1)(c) of Council Direct ive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation (OJ 2000 L 303, p.
22) sau articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p.
In that regard, as the Court has already noted (Del Cerro Alonso, paragraph 36), it is apparent from the wording of Clause 1(a) of the framework agreement that one of its objectives is to ‘improve the quality of fixedterm work by ensuring the application of the principle of non-discrimination’.
În această privință, astfel cum a arătat deja Curtea (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 36), din termenii clauzei 1 litera (a) din acordulcadru rezultă că unul dintre obiectivele acestuia este „îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării”.
Similarly, the third paragraph of the preamble to the framework agreement states that this framework agreement ‘illustrates the willingness of the Social Partners to establish a general framework for ensuring equal treatment for fixedterm workers by protecting them against discrimination’.
Totodată, preambulul acorduluicadru prevede la al treilea paragraf că acest acord-cadru „ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru general pentru asigurarea egalității de tratament pentru lucrătorii cu contract de muncă pe durată determinată, protejându-i împotriva discriminării”.
Recital (14) in the preamble to Directive 1999/70 states that the aim of the framework agreement is, in particular, to improve the quality of fixedterm work by setting out the minimum requirements in order to ensure the application of the principle of non-discrimination.
Considerentul (14) al Directivei 1999/70 menționează în acest sens că obiectivul acorduluicadru constă în special în îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată prin stabilirea unor cerințe minime de natură să garanteze aplicarea principiului nediscriminării.
The framework agreement, in particular Clause 4, thus follows an aim which is akin to the fundamental objectives enshrined in the first paragraph of Article 136 EC as well as in the third paragraph of the preamble to the EC Treaty and Article 7 and the first paragraph of Article 10 of the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers to which Article 136 EC refers, and which are associated with the improvement of living and working conditions and the existence of proper social protection for workers, in the present case, for fixedterm workers.
Acordulcadru, în special clauza 4, urmărește astfel un scop care este similar cu obiectivele fundamentale prevăzute la articolul 136 primul paragraf CE, precum și la al treilea paragraf din preambulul tratatului și la punctul 7 și la punctul 10 alineatul (1) din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor la care face trimitere dispoziția din tratat menționată mai sus și care sunt legate de îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, precum și de existența unei protecții sociale adecvate a lucrătorilor, în speță a lucrătorilor pe durată determinată.
Moreover, the first paragraph of Article 136 EC, which defines the objectives with a view to which the Council may, in respect of the matters covered by Article 137 EC, implement in accordance with Article 139(2) EC agreements concluded between social partners at Community level, refers to the European Social Charter signed at Turin on 18 October 1961, which includes at point 4 of Part I the right for all workers to a ‘fair remuneration sufficient for a decent standard of living for themselves and their families’ among the objectives which the contracting parties have undertaken to achieve, in accordance with Article 20 in Part III of the Charter.
În plus, articolul 136 primul paragraf CE, care definește obiectivele în vederea cărora, în domeniile vizate la articolul 137 CE, Consiliul poate să pună în aplicare, conform articolului 139 alineatul (2) CE, acordurile încheiate la nivel comunitar între parteneri sociali, face trimitere la Carta socială europeană semnată la Torino la 18 octombrie 1961, care prevede în partea I punctul 4 printre obiectivele pe care părțile contractante sau angajat să le atingă, conform articolului 20 din partea a III-a a acestei carte, dreptul tuturor lucrătorilor la o „salarizare echitabilă care să le asigure lor, precum și familiilor lor un nivel de trai satisfăcător”.
In the light of those objectives, Clause 4 of the framework agreement must be interpreted as articulating a principle of Community social law which cannot be interpreted restrictively (see Del Cerro Alonso, paragraph 38).
Având în vedere aceste obiective, clauza 4 din acordulcadru trebuie înțeleasă în sensul că exprimă un principiu de drept social comunitar care nu poate fi interpretat în mod restrictiv (a se vedea Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 38).
As submitted by both Impact and the Commission, to interpret Clause 4 of the framework agreement as categorically excluding from the term ‘employment conditions’ for the purposes of that clause financial conditions such as those relating to remuneration and pensions, effectively reduces — contrary to the objective attributed to that clause — the scope of the protection against discrimination for the workers concerned by introducing a distinction based on the nature of the employment conditions, which the wording of that clause does not in any way suggest.
Astfel cum au susținut atât Impact, cât și Comisia, o interpretare a clauzei 4 din acordulcadru care ar exclude în mod categoric condițiile financiare precum cele privind remunerațiile și pensiile din noțiunea „condiții de încadrare în muncă” în sensul acestei clauze ar conduce, în pofida obiectivului prevăzut de această clauză, la reducerea sferei de protecție acordate lucrătorilor vizați împotriva discriminărilor prin introducerea unei distincții, bazată pe natura condițiilor de încadrare în muncă, pe care termenii acestei clauze nu o sugerează în niciun fel.
Moreover, as the Advocate General noted at point 161 of her Opinion, such an interpretation would render the reference in Clause 4(2) of the framework agreement to the principle of pro rata temporis meaningless, that principle being intended by definition only to apply to divisible performance, such as that deriving from financial employment conditions linked, for example, to remuneration and pensions.
Mai mult, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 161 din concluzii, o astfel de interpretare ar avea drept rezultat să lipsească de sens referirea menționată în clauza 4 punctul 2 din acordulcadru la principiul pro rata temporis, care, prin definiție, se poate aplica numai unor prestații divizibile, precum cele care decurg din condițiile de încadrare în muncă financiare, legate, de exemplu, de remunerații și de pensii.
Since there is no such duality of legislation in respect of the principle of nondiscrimination of fixedterm workers, it is not possible to draw any lessons from that caselaw as regards the interpretation of ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4 of the framework agreement.
Având în vedere inexistența unei astfel de dualități normative în ceea ce privește principiul nediscriminării lucrătorilor cu contract pe durată determinată, din această jurisprudență nu ar putea să rezulte niciun criteriu în vederea interpretării noțiunii „condiții de încadrare în muncă” în sensul clauzei 4 din acordul-cadru.
As regards the objection by Ireland and the United Kingdom Government based on Article 137(5) EC, as interpreted by the judgment in Case C-14/04 Dellas and Others [2005] ECR I-10253, paragraphs 38 and 39, it must be borne in mind that Directive 1999/70 was adopted on the basis of Article 139(2) EC, which refers to Article 137 EC for the list of matters within the competence of the Council for the purposes, inter alia, of implementing agreements concluded between social partners at Community level.
Cu privire la obiecția Irlandei și a guvernului Regatului Unit întemeiată pe articolul 137 alineatul (5) CE, astfel cum a fost interpretat prin Hotărârea din 1 decembrie 2005, Dellas și alții (C-14/04, Rec., p. I-10253, punctele 38 și 39), trebuie amintit că Directiva 1999/70 a fost adoptată în temeiul articolului 139 alineatul (2) CE, care face trimitere la articolul 137 CE cu privire la enumerarea domeniilor care intră în competența Consiliului în vederea în special a punerii în aplicare a acordurilor încheiate la nivel comunitar de către partenerii sociali.
According to Article 137(5) EC, the provisions of Article 137 EC ‘shall not apply to pay, the right of association, the right to strike or the right to impose lock-outs’.
Potrivit termenilor articolului 137 alineatul (5) CE, dispozițiile acestui articol „nu se aplică remunerațiilor, dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock-out”.
As the Court has already held, as Article 137(5) EC derogates from paragraphs 1 to 4 of that article, the matters reserved by that paragraph must be interpreted strictly so as not to unduly affect the scope of paragraphs 1 to 4, nor to call into question the aims pursued by Article 136 EC (Del Cerro Alonso, paragraph 39).
Astfel cum sa pronunțat deja Curtea, din moment ce alineatul (5) al articolului 137 CE reprezintă o dispoziție care derogă de la prevederile alineatelor (1)-(4) ale aceluiași articol, domeniile prevăzute de acest alineat trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive pentru a nu afecta nejustificat domeniul de aplicare al alineatelor (1)-(4) menționate și pentru a nu periclita obiectivele urmărite de articolul 136 CE (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 39).
More particularly, the exception relating to ‘pay’ set out in Article 137(5) EC is explained by the fact that fixing the level of pay falls within the contractual freedom of the social partners at a national level and within the relevant competence of Member States.
În ceea ce privește în mod special excepția referitoare la „remunerații” prevăzută la articolul 137 alineatul (5) CE, aceasta își găsește justificarea în faptul că stabilirea nivelului remunerațiilor face parte din autonomia contractuală a partenerilor sociali la nivel național, precum și din competența statelor membre în domeniu.
In those circumstances, in the present state of Community law, it was considered appropriate to exclude determination of the level of wages from harmonisation under Article 136 EC et seq. (Del Cerro Alonso, paragraphs 40 and 46).
În aceste condiții, având în vedere stadiul actual al dreptului comunitar, sa considerat oportună excluderea stabilirii nivelului salariilor de la armonizarea realizată în temeiul articolului 136 CE și al următoarelor (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctele 40 și 46).
As the Commission contended, that exception must therefore be interpreted as covering measures — such as the equivalence of all or some of the constituent parts of pay and/or the level of pay in the Member States, or the setting of a minimum guaranteed Community wage — which amount to direct interference by Community law in the determination of pay within the Community.
Astfel cum a susținut Comisia, excepția menționată trebuie, așadar, înțeleasă în sensul că vizează măsurile care, precum o uniformizare a tuturor sau a unei părți dintre elementele constitutive ale salariilor și/sau a nivelului acestora în statele membre sau instituirea unui salariu comunitar minim, ar conduce la o ingerință directă a dreptului comunitar în privința stabilirii remunerațiilor în cadrul Comunității.
It cannot, however, be extended to any question involving any sort of link with pay; otherwise some of the areas referred to in Article 137(1) EC would be deprived of much of their substance (see, to that effect, Del Cerro Alonso, paragraph 41; see also, to the same effect, Case C-84/94 United Kingdom v Council [1996] ECR I-5755, concerning the Council’s competence to adopt, on the basis of Article 118a of the EC Treaty (Articles 117 to 120 of the EC Treaty were replaced by Articles 136 EC to 143 EC), Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p.
Cu toate acestea, excepția nu ar putea fi extinsă la orice aspect care prezintă o legătură oarecare cu remunerarea dacă nu se dorește lipsirea anumitor domenii avute în vedere de articolul 137 alineatul (1) CE de o parte esențială a conținutului lor [a se vedea în acest sens Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 41; a se vedea de asemenea în același sens Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C-84/94, Rec., p. I-5755), cu privire la competența Consiliului de a adopta, în temeiul articolului 118 a din Tratatul CE (articolele 117-120 din Tratatul CE au fost înlocuite cu articolele 136 CE-143 CE), Directiva 93/104/CE din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p.
18), in particular Article 7 of that directive, relating to the grant of four weeks’ paid annual leave).
18), în special articolul 7 din această directivă, privind acordarea unui concediu anual plătit de patru săptămâni].
It follows that the derogation in Article 137(5) EC does not preclude the interpretation of Clause 4 of the framework agreement as imposing on the Member States the obligation to ensure that fixedterm workers are also guaranteed the application of the principle of nondiscrimination in relation to pay.
Rezultă că excepția prevăzută la articolul 137 alineatul (5) CE nu se opune interpretării clauzei 4 din acordulcadru în sensul că prevede obligația statelor membre de a garanta în favoarea lucrătorilor cu contract pe durată determinată aplicarea principiului nediscriminării și în materie de remunerații.
That derogation cannot therefore prevent workers such as the complainants in the main proceedings from pleading the direct effect of Clause 4(1) in contesting the application, in relation to pay, of less favourable treatment than that which is given to comparable permanent workers and for which there is no objective justification (see, to that effect, Del Cerro Alonso, paragraphs 42 and 47).
În consecință, această excepție nu ar putea împiedica lucrători precum reclamanții din acțiunea principală ca, prin invocarea efectului direct al clauzei 4 punctul 1 menționate, să se opună aplicării în materie de remunerații unui tratament care, în afara oricărei justificări obiective, ar fi mai puțin favorabil decât cel acordat în această privință lucrătorilor cu contract pe durată nedeterminată comparabili (a se vedea în acest sens Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctele 42 și 47).