natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It must also be observed that the freedom to choose the ways and means of ensuring that a directive is implemented does not affect the obligation imposed on all Member States to which the directive is addressed to adopt all the measures necessary to ensure that the directive concerned is fully effective in accordance with the object- ive which it pursues (see Case 14/83 von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraph 15).
Pe de altă parte, trebuie amintit că libertatea alegerii căilor și a mijloacelor destinate să asigure punerea în aplicare a unei directive nu afectează obligația fiecăruia dintre statele membre de a adopta toate măsurile necesare pentru a asigura efectul deplin al directivei vizate, conform obiectivului pe care aceasta îl urmărește (a se vedea Hotărârea din 10 aprilie 1984, von Colson și Kamann, 14/83, Rec., p. 1891, punctul 15).
The Member States’ obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by that directive and their duty under Article 10 EC to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (von Colson and Kamann, paragraph 26).
Obligația statelor membre care rezultă dintr-o directivă de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea acestora, în temeiul articolului 10 CE, de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților judiciare în cadrul competențelor acestora (Hotărârea von Colson și Kamann, citată anterior, punctul 26).
It is the responsibility of the national courts in particular to provide the legal protection which individuals derive from the rules of Community law and to ensure that those rules are fully effective (Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 111).
Întradevăr, instanțelor naționale le revine în special atribuția de a asigura protecția juridică a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dispozițiilor de drept comunitar și de a garanta efectul deplin al acestor dispoziții (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835, punctul 111).
In that regard, it is important to note that the principle of effective judicial protection is a general principle of Community law (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271, paragraph 37 and the caselaw cited).
În această privință, trebuie amintit că principiul protecției jurisdicționale efective constituie un principiu general al dreptului comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2007, Unibet, C-432/05, Rep., p. I-2271, punctul 37 și jurisprudența citată).
The Court has consistently held that, in the absence of Community rules governing the matter, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community
Conform unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul
On that basis, as is apparent from well-established caselaw, the detailed procedural rules governing actions for safeguarding an individual’s rights under Community law must be no less favourable than those governing similar domestic actions (principle of equivalence) and must not render practically impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness) (see, in particular, Rewe-Zentralfinanz and Rewe-Zentral, paragraph 5; Comet, paragraphs 13 to 16; Peterbroeck, paragraph 12; Unibet, paragraph 43; and van der Weerd and Others, paragraph 28).
În acest sens, astfel cum rezultă dintr-o jurisprudență consacrată, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile acțiunilor similare de drept intern (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Rewe-Zentralfinanz și Rewe-Zentral, punctul 5, Comet, punctele 13-16, Peterbroeck, punctul 12, Unibet, punctul 43, precum și van der Weerd și alții, punctul 28).
Those requirements of equivalence and effectiveness, which embody the general obligation on the Member States to ensure judicial protection of an individual’s rights under Community law, apply equally to the designation of the courts and tribunals having jurisdiction to hear and determine actions based on Community law.
Aceste cerințe privind echivalența și efectivitatea, care exprimă obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar, se aplică și în ceea ce privește desemnarea instanțelor competente să judece acțiuni întemeiate pe acest drept.
A failure to comply with those requirements at Community level is — just like a failure to comply with them as regards the definition of detailed procedural rules — liable to undermine the principle of effective judicial protection.
Întradevăr, nerespectarea pe acest plan a cerințelor menționate este, la fel ca și o încălcare a acestora pe planul definirii modalităților procedurale, de natură să aducă atingere principiului protecției jurisdicționale efective.
It is in the light of those considerations that the referring court’s first question must be answered.
În lumina acestor considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată de instanța de trimitere.
Notwithstanding formal distinctions as to their legal basis, both claims, as the Advocate General noted at point 58 of her Opinion, seek the protection of the same rights deriving from Community law, namely Directive 1999/70 and the framework agreement.
Întradevăr, în pofida fundamentelor juridice distincte în mod formal, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 58 din concluzii, acestea vizează protecția acelorași drepturi derivate din dreptul comunitar, și anume din Directiva 1999/70 și din acordul-cadru.
In those circumstances, where the national legislature has chosen to confer on specialised courts jurisdiction to hear and determine actions based on the legislation transposing Directive 1999/70, the obligation which would be placed on individuals in the situation of the complainants — who sought to bring a claim based on an infringement of that legislation before such a specialised court — to bring at the same time a separate action before an ordinary court to assert the rights which they can derive directly from that directive in respect of the period between the deadline for transposing it and the date on which the transposing legislation entered into force, would be contrary to the principle of effectiveness if — which is for the referring court to ascertain — it would result in procedural disadvantages for those individuals, in terms, inter alia, of cost, duration and the rules of representation, such as to render excessively difficult the exercise of rights deriving from that directive.
În aceste condiții, atunci când legiuitorul comunitar a ales să acorde unor jurisdicții specializate competența de a judeca cereri întemeiate pe legea de transpunere a Directivei 1999/70, obligația care ar fi în sarcina particularilor aflați în situația reclamanților din acțiunea principală, care au înțeles să sesizeze o astfel de instanță specializată cu o cerere întemeiată pe o încălcare a legii menționate, de a sesiza în paralel o instanță ordinară cu o cerere distinctă în vederea valorificării drepturilor care iar putea fi conferite în mod direct de către însăși această directivă, aferente perioadei cuprinse între data expirării termenului de transpunere a acesteia și data intrării în vigoare a legii care asigură această transpunere, ar fi contrară principiului efectivității dacă ar avea drept rezultat pentru acești particulari producerea de inconveniente procedurale în special în materie de cost, de durată, de norme privind reprezentarea, de natură să facă excesiv de dificilă exercitarea drepturilor întemeiate pe directiva menționată, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.
At the hearing, Ireland claimed that the jurisdiction given to the Rights Commissioners and the Labour Court by the 2003 Act is optional and therefore does not
În cursul ședinței, Irlanda a susținut că este facultativă competența recunoscută de Legea din 2003 în favoarea rights commissioners și a Labour Court și, în consecință,
IMPACT prevent individuals from bringing a single action, based partly on national law and partly on Community law, before an ordinary court.
IMPACT nu îi împiedică pe particulari să fomuleze la o instanță ordinară o singură acțiune întemeiată în parte pe dreptul național și în parte pe dreptul comunitar.
If the referring court were to find such an infringement of the principle of effectiveness, it would be for that court to interpret the domestic jurisdictional rules in such a way that, wherever possible, they contribute to the attainment of the objective of ensuring effective judicial protection of an individual’s rights under Community law (see, to that effect, Unibet, paragraph 44).
Dacă instața de trimitere ar constata o astfel de încălcare a principiului efectivității, acesteia iar reveni atribuția interpretării normelor interne de competență, în măsura posibilului, astfel încât acestea să contribuie la punerea în aplicare a obiectivului constând în garantarea unei protecții jurisdicționale efective a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea Unibet, citată anterior, punctul 44).
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the first question must be that Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the, albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Directive 1999/70, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation, must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că dreptul comunitar, în special principiul efectivității, impune ca o instanță specializată care, în cadrul competenței ce ia fost acordată chiar și cu titlu facultativ de legislația care asigură transpunerea Directivei 1999/70, trebuie să judece o cerere întemeiată pe încălcarea acestei legislații să se declare competentă pentru a judeca și pretențiile reclamantului întemeiate direct pe însăși această directivă, aferente perioadei cuprinse între data expirării termenului de transpunere a acesteia și data
It is for the national court to undertake the necessary checks in that regard.
Revine instanței naționale atribuția de a efectua verificările necesare în această privință.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the second question, by which the referring court asks, in essence, whether Clauses 4(1) and 5(1) of the framework agreement are capable of being relied upon by individuals before their national courts.
În situația în care, având în vedere răspunsul oferit la prima sa întrebare, instanța de trimitere ar fi obligată să se declare competentă să se pronunțe asupra pretențiilor reclamanților din acțiunea principală întemeiate direct pe Directiva 1999/70, trebuie să se răspundă la a doua întrebare prin intermediul căreia aceasta solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 4 punctul 1 și clauza 5 punctul 1 din acordulcadru pot fi invocate de către particulari în fața unei instanțe naționale.
As the Advocate General noted at point 87 of her Opinion, that caselaw can be applied to agreements which, like the framework agreement, are the product of a dialogue, based on Article 139(1) EC, between management and labour at Community level and which have been implemented in accordance with Article 139(2) EC by a directive of the Council of the European Union, of which they are thus an integral component.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 87 din concluzii, aplicarea acestei jurisprudențe este permisă în privința acordurilor care, precum acordulcadru, sau născut dintr-un dialog desfășurat în temeiul articolului 139 alineatul (1) CE între parteneri sociali la nivel comunitar și care, conform alineatului (2) al aceluiași articol, au fost puse în aplicare printr-o directivă a Consiliului Uniunii Europene, din care, în consecință, fac parte integrantă.
Clause 4(1) of the framework agreement
Cu privire la clauza 4 punctul 1 din acordulcadru
Clause 4(1) of the framework agreement prohibits, in respect of employment conditions, the treatment of fixedterm workers in a less favourable manner than com -parable permanent workers solely because they have a fixedterm contract or relation unless different treatment is justified on objective grounds.
Clauza 4 punctul 1 din acordulcadru prevede o interdicție, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, de a trata angajații cu contract pe durată determinată într-un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
That provision prohibits, in a general manner and in unequivocal terms, any difference in treatment of fixedterm workers in respect of employment conditions which is not objectively justified.
Această dispoziție interzice în mod general și în termeni neechivoci orice diferență de tratament nejustificată în mod obiectiv în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, în raport cu lucrătorii cu contract pe durată determinată.
As Impact maintained, its subjectmatter appears therefore to be sufficiently precise to be relied upon by an individual and to be applied by the national court (see, by analogy, Marshall, paragraph 52).
Astfel cum a susținut Impact, conținutul acestei dispoziții apare astfel suficient de precis pentru ca aceasta să poată fi invocată de către un justițiabil și să poată fi aplicată de către instanță (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Marshall, citată anterior, punctul 52).
Contrary to Ireland’s submission, the fact that there is no definition of ‘employment conditions’ in Clause 4(1) does not render that provision incapable of being applied by a national court to the facts of a dispute which it is to hear and determine and, consequently, is unlikely to render the subjectmatter of that provision insufficiently precise.
Contrar celor susținute de Irlanda, lipsa unei definiții a noțiunii de condiții de încadrare în muncă în dispoziția menționată nu afectează posibilitatea aplicării dispoziției respective de către o instanță la împrejurările litigiului pe care aceasta trebuie să îl judece și, în consecință, nu este de natură să afecteze caracterul suficient de precis al conținutului acestei dispoziții.
Thus, the provisions of a directive have already been deemed to be sufficiently precise notwithstanding the absence of a Community definition of the sociallaw terms included in those provisions (see, in that respect, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraphs 13 and 14).
Astfel, dispozițiile unei directive au fost considerate deja suficient de precise în pofida lipsei unei definiții comunitare a noțiunilor de drept social cuprinse în aceste dispoziții (a se vedea în această privință hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții, C-6/90 și C-9/90, Rec., p. I-5357, punctele 13 și 14).
Furthermore, the precise prohibition laid down by Clause 4(1) of the framework agreement does not require the adoption of any further measure of the Community institutions (see, by analogy, Case 41/74 van Duyn [1974] ECR 1337, paragraph 6).
Pe de altă parte, interdicția precisă prevăzută în clauza 4 punctul 1 din acordulcadru nu necesită intervenția niciunui act al instituțiilor comunitare (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 4 decembrie 1974, van Duyn, 41/74, Rec., p. 1337, punctul 6).
Besides, the provision under consideration does not in any way confer on
În plus, dispoziția analizată nu conferă în niciun fel statelor membre, la momentul
Member States the right, when transposing it into domestic law, to limit the scope of the prohibition laid down in respect of employment conditions (see, by analogy, Marshall, paragraph 55).
HOTĂRÂREA DIN 15.4.2008 — CAUZA C-268/06 transpunerii sale în dreptul intern, posibilitatea de a condiționa sau de a restrânge sfera de aplicare a interdicției pe care această dispoziție o prevede în materie de condiții de încadrare în muncă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Marshall, citată anterior, punctul 55).
Admittedly, as Ireland submitted, that provision includes, in relation to the principle of nondiscrimination there laid down, a qualification concerning justification on objective grounds.
Desigur, astfel cum a susținut Irlanda, această dispoziție comportă, în raport cu principiul nediscriminării pe care îl prevede, o excepție privind justificările întemeiate pe motive obiective.
The precision and unconditionality of Clause 4(1) of the framework agreement are not affected by Clause 4(2) either.
Precizia și caracterul necondiționat al clauzei 4 punctul 1 din acordulcadru nu sunt afectate mai mult de punctul 2 din această clauză.
As the Advocate General noted at point 101 of her Opinion, Clause 4(2) simply articulates one of the consequences which may be associated, where appropriate, subject to judicial control, with the application of the principle of nondiscrimination in favour of fixedterm workers, without in any way undermining the substance of that principle.
Întradevăr, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 101 din concluzii, punctul 2 nu face decât să sublinieze una dintre consecințele care, sub controlul eventual al unui judecător, pot fi, dacă este cazul, legate de aplicarea principiului nediscriminării în favoarea lucrătorilor pe durată determinată, fără a aduce atingere în niciun fel conținutului însuși al acestui principiu.
As regards Clause 4(3) of the framework agreement, upon which Ireland also relied in order to deny Clause 4(1) direct effect, it must be observed that Clause 4(3) entrusts the Member States and/or the social partners with the definition of the arrangements for facilitating the ‘application’ of the principle of nondiscrimination laid down by that clause.
În ceea ce privește clauza 4 punctul 3 din acordulcadru, invocată de asemenea de Irlanda pentru a nega efectul direct al punctului 1 al acestei clauze, trebuie să se sublinieze că această clauză încredințează statelor membre și/sau partenerilor sociali sarcina definirii modalităților destinate să faciliteze „aplicarea” principiului interdicției discriminării prevăzut de această clauză.
Such arrangements cannot therefore in any way relate to the actual substance of that principle (see, by analogy, Case 8/81 Becker [1982] ECR 53, paragraphs 32 and 33).
În consecință, astfel de modalități nu se pot referi în niciun fel la definiția conținutului însuși al acestui principiu (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker, 8/81, Rec., p.
It follows that Clause 4(1) of the framework agreement appears, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Rezultă că, din punctul de vedere al conținutului său, clauza 4 punctul 1 din acordulcadru apare ca necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de către un particular în fața unei instanțe naționale.
Clause 5(1) of the framework agreement
Cu privire la clauza 5 punctul 1 din acordulcadru
Clause 5(1) of the framework agreement requires Member States to adopt one or more of the measures listed where domestic law does not include equivalent legal measures, in order to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Clauza 5 punctul 1 din acordulcadru impune statelor membre, pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, adoptarea unei sau a mai multor măsuri prevăzute de această clauză, în cazul în care dreptul lor intern nu cuprinde măsuri legale echivalente.
The measures listed, of which there are three, relate, respectively, to objective reasons justifying the renewal of such contracts or relationships, the maximum total duration of successive fixedterm employment contracts or relationships, and the number of renewals of such contracts or relationships.
Măsurile astfel enumerate, în număr de trei, se referă la motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă, la durata totală maximă a acestor contracte sau raporturi de muncă pe durată determinată succesive și la numărul de reînnoiri ale acestora.
Under Clause 5(1), it is effectively left to the discretion of the Member States to rely to that end on one or more of the measures listed in that clause, or even on existing equivalent legal measures, while taking account of the needs of specific sectors and/or categories of workers.
În temeiul acestei dispoziții, recurgerea în acest scop la una sau la mai multe dintre măsurile prevăzute de această clauză sau, în plus, la măsuri legale echivalente existente intră în sfera de aplicare a puterii de apreciere a statelor membre, ținând cont în același timp de nevoile sectoarelor specifice și/sau ale categoriilor de lucrători.
Admittedly, as the Commission contended when referring to the judgment in Francovich and Others (paragraph 17), the right of the Member States to choose among several possible means of achieving the result required by a directive does not preclude the possibility for individuals of enforcing before the national courts rights the content of which can be determined sufficiently precisely on the basis of the provisions of that directive alone (see also, to that effect, Case C-271/91 Marshall [1993] ECR I-4367, paragraph 37, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Desigur, astfel cum a susținut Comisia întemeindu-se pe Hotărârea Francovich și alții, citată anterior (punctul 17), posibilitatea statelor membre de a alege dintr-o multitudine de mijloace posibile, în vederea atingerii rezultatului prevăzut de o directivă, nu exclude posibilitatea particularilor de a-și valorifica în fața instanțelor naționale drepturile al căror conținut poate fi stabilit suficient de precis doar pe baza dispozițiilor acestei directive (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 2 august 1993, Marshall, C-271/91, Rec., p. I-4367, punctul 37, precum și Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 105).