The predominance of model A in the curricula of education/care settings in European countries demonstrates the wide pedagogical consensus (mentioned by Leseman in Chapter 1) around the principles articulated by Bredekamp (1987; Bredekamp & Copple, 1997) under the heading of ‘developmentally appropriate practice’. This view of the education of young children is also supported by the World Organisation for Preschool Education (OMEP) whose members comprise some 60 countries worldwide including several European countries. However, the review of the research 137
Faptul că modelul A predomină în programa şcolară a structurilor educaţionale/de îngrijire, în ţările europene, demonstrează consensul pedagogic larg (menţionat de Leseman în Capitolul 1) pe marginea principiilor formulate de Bredekamp (1987; Bredekamp & Copple, 1997) pe tema „practicilor adecvate de dezvoltare“. Acest punct de vedere al educaţiei copiilor mici este, de asemenea, susţinută de către Organizaţia Mondială pentru Învăţământ Preşcolar (World Organisation for Preschool Education – OMEP), ai cărei membri provin din aproximativ 60 de ţări din întreaga lume, inclusiv din mai multe ţări europene. Cu toate acestea, trecerea în revistă a literaturii de specialitate, în Capitolul 1, demonstrează că ar fi prematur să se tragă concluzia că socio-constructivismul a câştigat în competiţia sa cu modelul instrucţionist de abordare. Pe de-o parte, trebuie să recunoaştem că au existat concluzii diferite ale studiilor făcute, după cum evaluările au fost efectuate pe termen scurt, mediu sau lung. Studiile efectuate de Marcon (1999, 2000), au relevat un model complex al rezultatelor obţinute: efectele pozitive ale unuia sau alteia dintre abordări au fluctuat în funcţie de nivelul de educaţie, pe parcursul căruia au fost implementate măsurile (Capitolul 1). În cele din urmă, se pare că este necesar să se ţină cont de vârsta la care un copil face cunoştinţă şi experimentează un anumit model educaţional. În trasarea aceste concluzii, Leseman se bazează pe studiul lui Stipek et al. (1998). Aceşti cercetători au comparat patru grupe de copii, provenind în principal din grupuri cu venituri mici şi din minorităţi etnice. Înainte de intrarea lor în şcoala primară, la o vârsta cuprinsă între 3 şi 5 ani, unii dintre copii au participat la programe de învăţământ preprimar ale căror practici de predare au fost, în linii mari, bazate pe „practici adecvate de dezvoltare“, în timp ce altele au apelat la o abordare concentrată pe învăţarea aptitudinilor de bază. Mai târziu, la vârsta de cinci sau şase ani, fiecare dintre grupuri au fost subîmpărţite, în aşa fel încât jumătate din grupul 1 din etapa anterioară a fost supus unor abordări didactice care au favorizat dezvoltarea lui socială şi emoţională, iar cealaltă jumătate a grupului a fost supusă unei abordări care sa concentrat pe învăţarea competenţelor de bază. Rezultatele au fost deosebit de interesante şi merită să fie amintite aici. Copiii, care până la vârsta de 5 ani au beneficiat de practici adecvate de dezvoltare, au înregistrat rezultate bune, atât din punct de vedere academic cât şi socio-emoţional, pe parcursul perioadei de educaţie primară, indiferent care a fost tipul programului în care au fost înscrişi în timpul 138