natgillin/translations-raw huggingface dataset:
INTERTANKO AND OTHERS conflict.
INTERTANKO ȘI ALȚII statelor în calitate de state de pavilion, care pot fi diferite.
In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights.
În această privință, astfel cum reiese din numeroase dispoziții ale convenției menționate, precum articolele 2 și 33, articolul 34 alineatul (2), articolul 56 sau 89, părțile contractante intenționează să stabilească limite materiale și teritoriale pentru drepturile lor suverane.
On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS.
În schimb, în temeiul Convenției de la Montego Bay, particularii nu beneficiază, în principiu, de drepturi și de libertăți autonome.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
În special, nu pot beneficia de libertatea de navigație decât dacă dovedesc o legătură strânsă între nava lor și un stat care îi acordă naționalitatea sa și devine statul de pavilion al navei.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
Această legătură trebuie să fie constituită potrivit dreptului intern al statului respectiv.
Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship.
Articolul 91 din convenția menționată precizează în această privință că fiecare stat stabilește condițiile necesare pentru acordarea naționalității sale navelor, condițiile de înmatriculare a navelor pe teritoriul său și condițiile pentru ca acestea să aibă dreptul de ai arbora pavilionul, fiind necesar să existe o legătură reală între acest stat și navele respective.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
Potrivit articolului 92 alineatul (1) din Convenția de la Montego Bay, navele navighează sub pavilionul unui singur stat și nicio schimbare de pavilion nu poate interveni în cursul unui voiaj sau al unei escale, în afară de cazul unui transfer real al proprietății sau al unei schimbări a înmatriculării.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
Dacă o navă nu este sub pavilionul niciunui stat, nici acesta, nici persoanele care se află la bordul navei nu beneficiază de libertatea de navigație.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
În această privință, Convenția de la Montego Bay prevede, printre altele, la articolul 110 alineatul (1), că o navă de război care întâlnește în marea liberă o navă străină are dreptul de a aresta nava, în cazul în care are motive întemeiate să suspecteze că această navă este fără naționalitate.
It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships.
Este adevărat, textul anumitor dispoziții din Convenția de la Montego Bay, precum articolul 17, articolul 110 alineatul (3) și articolul 111 alineatul (8), pare că acordă drepturi navelor.
It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons.
Nu rezultă însă că sunt astfel conferite drepturi particularilor care au legătură cu navele respective precum proprietarii acestora, întrucât statutul juridic internațional al navei depinde de statul de pavilion, și nu de apartenența navei anumitor persoane fizice sau juridice.
Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States.
În mod similar, statul de pavilion este cel căruia i se impune, în temeiul convenției menționate, obligația de a lua toate măsurile necesare pentru a asigura siguranța pe mare și, prin urmare, pentru a proteja interesele celorlalte state.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Astfel, acest stat poate fi considerat responsabil față de celelalte state și pentru vătămările aduse de o navă care arborează pavilionul său spațiilor marine aflate sub suveranitatea celorlalte state, dacă aceste vătămări rezultă în urma unei neîndepliniri a obligațiilor de către statul de pavilion.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
Analiza de mai sus nu este infirmată de faptul că partea a XI-a din Convenția de la Montego Bay asociază persoanele fizice și juridice cu explorarea, cu utilizarea și cu exploatarea fundului mării și a subsolului acesteia dincolo de limitele de competență națională, întrucât prezenta cauză nu privește în niciun mod dispozițiile părții a XI-a.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
În aceste împrejurări, se impune constatarea că prin Convenția de la Montego Bay nu sunt stabilite norme care să se aplice direct și imediat particularilor și care să le confere drepturi sau libertăți de natură să fie invocate împotriva statelor, indiferent de atitudinea statului de pavilion al navei.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
Rezultă de aici că natura și economia Convenției de la Montego Bay se opun aprecierii, de către Curte, a validității unui act comunitar în raport cu această convenție.
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
În consecință, trebuie să se răspundă întrebărilor prima-a treia că validitatea Directivei 2005/35 nu poate fi apreciată:
— either in the light of Marpol 73/78,
— nici în raport cu Convenția Marpol 73/78,
— or in the light of UNCLOS.
— nici în raport cu Convenția de la Montego Bay.
Question 4
Cu privire la a patra întrebare
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 din Directiva 2005/35 este invalid pentru motivul că, utilizându-se în cuprinsul acestuia expresia „neglijență gravă”, se încalcă principiul general al securității juridice.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Reclamanții din acțiunea principală și guvernul elen consideră că articolul 4 din Directiva 2005/35 încalcă principiul general al siguranței juridice care impune ca o reglementare să fie clară și precisă pentru ca justițiabilii să își poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
Întradevăr, această dispoziție introduce neglijența gravă drept criteriu al răspunderii persoanelor care se află la originea deversărilor de substanțe poluante, criteriu care nu ar fi deloc definit în cuprinsul Directivei 2005/35 și care, în consecință, nu ar fi suficient de clar.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Astfel, persoanele în cauză nu ar putea cunoaște gradul de severitate a reglementării căreia îi sunt supuși.
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Principiul general al securității juridice, care constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, impune în special ca o reglementare să fie clară și precisă pentru ca justițiabilii să își poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință (a se vedea Hotărârea din 14 aprilie 2005, Belgia/Comisia, C-110/03, Rec., p. I-2801, punctul 30, precum și Hotărârea IATA și ELFAA, citată anterior, punctul 68).
Furthermore, in obliging the Member States to regard certain conduct as infringements and to punish it, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, must also observe the principle of the legality of criminal offences and penalties (nullum crimen, nulla poena sine lege), which is one of the general legal principles underlying the constitutional traditions common to the Member States (Case C-303/05 Advocaten voor de Wereld [2007] ECR I-3633, paragraph 49) and is a specific expression of the general principle of legal certainty.
În plus, prin faptul că obligă statele membre să considere anumite comportamente ca fiind încălcări și să le sancționeze, articolul 4 din Directiva 2005/35 coroborat cu articolul 8 din aceasta din urmă trebuie să respecte și principiul legalității incriminării și a pedepsei (nullum crimen, nulla poena sine lege), care face parte dintre principiile generale ale dreptului aflate la baza tradițiilor constituționale comune statelor membre (Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld, C-303/05, Rec., p. I-3633, punctul 49) și care este o expresie specifică a principiului general al securității juridice.
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Principiul legalității incriminării și a pedepsei presupune ca normele comunitare să definească în mod clar încălcările și pedepsele pe care le atrag.
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
Această condiție este îndeplinită atunci când justițiabilul poate ști, plecând de la textul dispoziției pertinente și, dacă este cazul, cu ajutorul interpretării care este dată acestui text de către instanțe, care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală (a se vedea în special Hotărârea Advocaten voor de Wereld, citată anterior, punctul 50, precum și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Coëme și alții împotriva Belgiei din 22 iunie 2000, Recueil des arrêts et décisions 2000-VII, § 145).
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
Este adevărat că articolul 4 din Directiva 2005/35 coroborat cu articolul 8 din aceasta din urmă obligă statele membre să sancționeze deversările de substanțe poluante de către nave, în cazul în care au fost săvârșite „cu intenție, prin imprudență sau ca urmare a unei neglijențe grave”, fără a defini însă aceste noțiuni.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze, mai întâi, că aceste noțiuni diferite, în special noțiunea „neglijență gravă” avută în vedere în întrebările adresate, corespund unor criterii de angajare a răspunderii care sunt de natură să se aplice unui număr nedefinit de situații care nu poate fi imaginat în prealabil, iar nu unor comportamente precise care pot fi detaliate în cadrul unui act normativ, de drept comunitar sau de drept național.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
În continuare, se impune constatarea că aceste noțiuni sunt integrate pe deplin și sunt utilizate în sistemele juridice proprii ale statelor membre.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
În special, toate aceste sisteme au recurs la noțiunea de neglijență, care desemnează o acțiune sau o omisiune involuntară prin care persoana răspunzătoare încalcă obligația de diligență ce îi revine.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.
În plus, astfel cum prevăd numeroase sisteme juridice naționale, noțiunea de neglijență „gravă” nu poate avea în vedere decât o încălcare gravă a unei asemenea obligații de diligență.
Accordingly, ‘serious negligence’ within the meaning of Article 4 of Directive 2005/35 must be understood as entailing an unintentional act or omission by which the person responsible commits a patent breach of the duty of care which he should have and could have complied with in view of his attributes, knowledge, abilities and individual situation.
În aceste condiții, noțiunea „neglijență gravă” în înțelesul articolului 4 din Directiva 2005/35 trebuie interpretată în sensul că presupune o acțiune sau o omisiune involuntară prin care persoana răspunzătoare încalcă, în mod grav, obligația de diligență pe care ar fi trebuit și ar fi putut să o respecte, având în vedere calitățile, cunoștințele, aptitudinile și situația sa individuală.
Finally, in accordance with Article 249 EC, Directive 2005/35 must be transposed by each of the Member States into national law.
În sfârșit, conform articolului 249 CE, Directiva 2005/35 trebuie să fie transpusă de statele membre în ordinile lor juridice.
Thus, the actual definition of the infringements referred to in Article 4 of that directive and the applicable penalties are those which result from the rules laid down by the Member States.
Astfel, definiția încălcărilor menționate la articolul 4 din această directivă și sancțiunile aplicabile sunt cele care rezultă din normele instituite de statele membre.
In view of the foregoing, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, does not infringe the general principle of legal certainty in so far as it requires the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances committed by ‘serious negligence’, without defining that concept.
Având în vedere cele de mai sus, articolul 4 din Directiva 2005/35 coroborat cu articolul 8 din aceasta din urmă nu încalcă principiul general al securității juridice prin faptul că impune statelor membre obligația de a sancționa deversările de substanțe poluante de către nave săvârșite ca urmare a unei „neglijențe grave”, fără a defini însă această noțiune.
It follows that examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
Rezultă de aici că examinarea celei de a patra întrebări nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 4 din Directiva 2005/35 în raport cu principiul general al securității juridice.
— either in the light of the International Convention for the Prevention of Pollution from Ships, signed in London on 2 November 1973, as supplemented by the Protocol of 17 February 1978,
— nici în raport cu Convenția internațională pentru prevenirea poluării de către nave, semnată la Londra la 2 noiembrie 1973, astfel cum a fost completată prin protocolul din 17 februarie 1978,
— or in the light of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed in Montego Bay on 10 December 1982.
— nici în raport cu Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării, semnată la Montego Bay la 10 decembrie 1982.
Case C-534/06
Cauza C-534/06
(Common agricultural policy — EAGGF — Article 13 of Regulation (EEC) No 866/90 — Exclusion of investments relating to the processing of products from third countries — Principle of proportionality)
„Politica agricolă comună — FEOGA — Articolul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 866/90 — Excluderea investițiilor privind prelucrarea de produse provenite din țări terțe — Principiul proporționalității”
Judgment of the Court (Eighth Chamber), 5 June 2008 . . . . . . . . . . .
Hotărârea Curții (Camera a opta) din 5 iunie 2008 . . . . . . . . . . . . . .
Economic and social cohesion — Structural assistance — Improving the processing and marketing conditions for agricultural products
Coeziune economică și socială — Intervenții structurale — Îmbunătățire a condițiilor de prelucrare și de comercializare a produselor agricole
(Council Regulation No 866/90, Art. 13)
866/90 al Consiliului, art. 13)
SUMMARY — CASE C-534/06 in so far as products originating within the Community have been marketed or processed in the quantities provided for.
SUMAR — CAUZA C-534/06 fost obținută respectiva contribuție financiară, în măsura în care produsele de origine comunitară au fost comercializate și/sau prelucrate în cantitățile prevăzute.
Article 13 of Regulation No 866/90 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products must be interpreted as meaning that payment of financial assistance is not excluded in cases of the marketing or processing of products including products originating beyond the territory of the Community, when the specific programme for which that financial assistance was granted has been observed,
Articolul 13 din Regulamentul nr. 866/90 privind îmbunătățirea condițiilor de prelucrare și de comercializare a produselor agricole trebuie interpretat în sensul că nu exclude plata unei contribuții financiare în caz de comercializare sau de prelucrare având ca obiect și produse provenite din afara teritoriului comunitar, dacă sa respectat programul specific pentru care a
(see para. 31, operative part)
(a se vedea punctul 31 și dispozitivul)
JUDGMENT OF THE COURT (Eighth Chamber)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Corte Suprema di Cassazione (Italy), made by decision of 23 November 2006, received at the Court on 27 December 2006, in the proceedings
În cauza C-534/06, având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Corte suprema di cassazione (Italia), prin decizia din 23 noiembrie 2006, primită de Curte la 27 decembrie 2006, în procedura
Advocate General: D. Ruiz-Jarabo Colomer, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
HOTĂRÂREA DIN 5.6.2008 — CAUZA C-534/06 compusă din domnul G. Arestis, președinte de cameră, domnii J. Malenovský și T. von Danwitz (raportor), judecători, avocat general: domnul D. Ruiz-Jarabo Colomer, grefier: domnul R. Grass, având în vedere procedura scrisă, luând în considerare observațiile prezentate:
— the Italian Government, by I. M. Braguglia, acting as Agent, and by G. Aiello, avvocato dello Stato,
— pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de G. Aiello, avvocato dello Stato;
— the Greek Government, by I. Chalkias and I. Pouli, acting as Agents,
— pentru guvernul elen, de domnul I. Chalkias și de doamna I. Pouli, în calitate de agenți;
— the Commission of the European Communities, by C. Cattabriga, acting as Agent,
— pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna C. Cattabriga, în calitate de agent,
The reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 13 of Council Regulation (EEC) No 866/90 of 29 March 1990 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products (OJ 1990 L 91, p. 1).
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 din Regulamentul (CEE) nr. 866/90 al Consiliului din 29 martie 1990 privind îmbunătățirea condițiilor de prelucrare și de comercializare a produselor agricole (JO L 91, p. 1).
That reference was made in the context of proceedings between Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (‘ILCO’) and the Regione Lazio concerning the latter’s refusal to pay financial assistance granted to ILCO.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (denumită în continuare „ILCO”), pe de o parte, și Regione Lazio, pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a plăti o contribuție financiară acordată ILCO.
Article 13 of Regulation No 866/90 provides: ‘[t]he following investments shall be excluded: … investments in the processing or marketing of products from third countries’.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 866/90 prevede că „sunt excluse investițiile […] pentru comercializarea sau pentru prelucrarea de produse provenite din țări terțe”. [traducere neoficială]
Article 17(2) of that regulation, entitled ‘Procedures for payment of the aid’, provides:
Alineatul (2) al articolului 17 din acest regulament, intitulat „Proceduri de plată a sprijinului”, precizează:
‘The authority or intermediary referred to in paragraph 1 shall check the supporting documents relating to the expenditure of the final recipients and ensure that they are in order before paying the Community contribution.’
„Autoritatea sau organismul intermediar prevăzut la alineatul (1) verifică documentele justificative privind cheltuielile beneficiarilor finali și se asigură de corectitudinea acestora înainte de plata contribuției comunitare. […]” [traducere neoficială]
1), as amended by Council Regulation (EEC) No 2082/93 of 20 July 1993 (OJ 1993 L 193, p. 20), provides:
4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de aplicare a Regulamentului (CEE) nr.
‘Reduction, suspension and cancellation of assistance
2052/88 în ceea ce privește coordonarea colaborării între diferitele fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii Europene de Investiții și ale altor instrumente financiare existente, pe de altă parte (JO L 374, p.