natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
Cu toate acestea, directiva amintită nu exclude posibilitatea ca, în anumite ipoteze, costul de eliminare a deșeurilor să fie suportat de unul sau de mai mulți deținători precedenți (Hotărârea Van de Walle și alții, citată anterior, punctul 57).
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
— Cu privire la determinarea persoanelor care trebuie să suporte costul de eliminare a deșeurilor
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
În cadrul acțiunii principale, se pune întrebarea dacă persoana care a vândut marfa destinatarului final, navlosind în acest scop nava care sa scufundat în mare, poate deopotrivă să fie considerată „deținător”, în acest caz „precedent”, al deșeurilor astfel deversate.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Pe de altă parte, instanța de trimitere urmărește să afle dacă producătorul produsului din care provin deșeurile poate deopotrivă să fie obligat să suporte costul de eliminare a deșeurilor generate în aceste condiții.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
În această privință, articolul 15 din Directiva 75/442 prevede că anumite categorii de persoane, în speță „deținătorii precedenți” sau „producătorul produsului din care provin deșeurile”, pot, potrivit principiului „poluatorul plătește”, să fie obligate să suporte costul de eliminare a deșeurilor.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
Astfel, această obligație financiară le revine în temeiul contribuției proprii la generarea deșeurilor respective și, dacă este cazul, la riscul de poluare care rezultă din aceasta.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Prin urmare, fiind vorba despre hidrocarburi deversate accidental în mare ca urmare a naufragiului unui vas petrolier, instanța națională poate considera că vânzătorul acestor hidrocarburi, care este în același timp navlositor al navei care asigura transportul acestora, a „produs deșeuri”, dacă, în lumina elementelor pe care numai aceasta este competentă să le aprecieze, instanța ajunge la concluzia că acest vânzătornavlositor a contribuit la riscul de producere a contaminării produse de naufragiu, în special dacă acesta a omis să ia măsurile de prevenire a unui astfel de incident, precum cele privind alegerea navei.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
În astfel de condiții, în vederea aplicării articolului 15 a doua liniuță prima teză din Directiva 75/442, respectivul vânzătornavlositor ar putea fi considerat a fi deținătorul precedent al deșeurilor.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Astfel cum a fost amintit la punctul 69 din prezenta hotărâre, în circumstanțe precum cele din cauza principală, articolul 15 a doua liniuță din Directiva 75/442 prevede, utilizând conjuncția „sau”, că întregul cost de eliminare a deșeurilor trebuie suportat fie de către „deținătorii precedenți”, fie de către „producătorul produsului din care provin” deșeurile în discuție.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
În această privință, potrivit articolului 249 CE, deși statele membre destinatare ale Directivei 75/442 păstrează competența în ceea ce privește forma și mijloacele, acestea sunt datoare să respecte rezultatul care trebuie atins cât privește acoperirea costurilor asociate eliminării deșeurilor.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Pe cale de consecință, statele membre sunt obligate să se asigure că dreptul intern conține prevederi care permit suportarea costurilor amintite fie de către deținătorii precedenți, fie de către producătorul produsului din care provin deșeurile.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Astfel cum a indicat avocatul general la punctul 135 din concluzii, articolul 15 din Directiva 75/442 nu se opune posibilității ca statele membre să prevadă, în aplicarea angajamentelor internaționale asumate în această materie, precum convenția privind răspunderea civilă și convenția privind fondul, ca armatorul navei și navlositorul acesteia să răspundă pentru prejudiciile cauzate prin deversarea de hidrocarburi în mare doar în limita plafoanelor stabilite în funcție de tonajul navei și/sau numai în circumstanțe deosebite legate de conduita neglijentă a acestora.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Dispoziția amintită nu se opune nici posibilității ca, în aplicarea acelorași angajamente internaționale, un fond de compensare, precum cel menționat anterior, în care se prevede un nivel maxim al plăților pentru fiecare accident, să acopere în locul „deținătorilor”, în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 75/442, costurile legate de eliminarea deșeurilor rezultate prin deversarea accidentală de hidrocarburi în mare.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Cu toate acestea, dacă se dovedește că, în ceea ce privește costurile legate de eliminarea deșeurilor rezultate prin deversarea accidentală de hidrocarburi în mare, acestea nu sunt acoperite de fondul respectiv sau nu pot fi acoperite de acesta întrucât s-ar depăși nivelul maxim al despăgubirilor prevăzut pentru accidentul în cauză și că, în aplicarea limitărilor și/sau a exonerărilor legale de răspundere, dreptul intern al unui stat membru, inclusiv cel rezultat din convențiile internaționale, înlătură posibilitatea ca aceste costuri să fie suportate de către armatorul navei și/sau de către navlositorul acesteia, în condițiile în care aceste persoane trebuie considerate a fi „deținători” în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 75/442, dreptul național în cauză va trebui să cuprindă dispoziții prin care, pentru a se asigura o transpunere conformă a articolului 15 din directivă, să se consacre posibilitatea ca respectivele costuri să fie suportate de către producătorul produsului din care provin deșeurile astfel răspândite.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Totuși, potrivit principiului „poluatorul plătește”, un astfel de producător nu poate fi obligat să suporte costurile respective decât atunci când, prin activitatea sa, a contribuit la riscul de producere a contaminării generat de naufragiul navei.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
În această privință, obligația unui stat membru de a lua toate măsurile necesare pentru a îndeplini rezultatul stabilit printro directivă este o obligație imperativă, impusă prin articolul 249 al treilea paragraf CE și prin directiva însăși.
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Această obligație de a lua toate măsurile generale sau specifice revine tuturor autorităților statelor membre, inclusiv, în limitele competențelor acestora, autorităților jurisdicționale (a se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 1990, Marleasing, C-106/89, Rec., p. I-4135, punctul 8, și Hotărârea Inter-Environnement Wallonie, citată anterior, punctul 40).
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Prin urmare, fie că este vorba despre prevederi anterioare sau ulterioare adoptării directivei ori despre prevederi care rezultă din convenții internaționale la care a aderat statul membru, în aplicarea dreptului intern, instanța națională căreia i sa solicitat interpretarea acestuia este obligată să elaboreze această interpretare, în măsura posibilului, în lumina literei și a spiritului directivei pentru a îndeplini rezultatul urmărit prin aceasta și pentru a se conforma astfel articolului 249 al treilea paragraf CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Marleasing, citată anterior, punctul 8).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
În plus, contrar celor susținute cu ocazia ședinței de către societățile Total, convenția privind răspunderea civilă și convenția privind fondul nu sunt obligatorii pentru Comunitate.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
În realitate, pe de o parte, Comunitatea nu a aderat la aceste instrumente internaționale și, pe de altă parte, nu s-ar putea considera nici că aceasta
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
103), prevedere al cărei alineat (3) se mărginește, astfel cum a indicat guvernul francez cu ocazia ședinței, să stabilească o obligație generală de cooperare între părțile la convenția în cauză.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
În plus, în privința Deciziei 2004/246 de autorizare a statelor membre să semneze, să ratifice sau să adere, în interesul Comunității, la Protocolul din 2003 la convenția privind fondul, este suficient să se constate că această decizie și Protocolul din 2003 nu ar putea să se aplice la faptele în discuție în cauza principală.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Cu certitudine, Directiva 2004/35 prevede în mod expres, la articolul 4 alineatul (2), că nu se aplică unui incident, și nici unei activități pentru care răspunderea sau despăgubirile intră sub incidența domeniului de aplicare al uneia dintre convențiile internaționale menționate în anexa IV, în care sunt menționate convenția privind răspunderea civilă și convenția privind fondul.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Întradevăr, legiuitorul comunitar, astfel cum se indică în considerentul (10) al acestei directive, a considerat necesar să țină seama în mod expres de convențiile internaționale relevante prin care se reglementează în mod mai complet și mai strict orice activitate care intră sub incidența domeniului de aplicare al acestei directive.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Cu toate acestea, trebuie să se constate că Directiva 75/442, inclusiv în versiunea sa codificată, astfel cum rezultă din Directiva 2006/12, nu cuprinde nicio dispoziție similară.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că, în vederea aplicării articolului 15 din Directiva 75/442 la deversarea accidentală de hidrocarburi în mare aflată la originea unei contaminări a țărmului unui stat membru:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— instanța națională poate considera vânzătorul acestor hidrocarburi, care este în același timp navlositor al navei care asigura transportul acestora, ca fiind producătorul deșeurilor amintite, în sensul articolului 1 litera (b) din Directiva 75/442 și, astfel, în vederea aplicării articolului 15 a doua liniuță prima teză din această directivă, ca „deținător precedent”, dacă, în lumina elementelor pe care numai aceasta este competentă să le aprecieze, instanța ajunge la concluzia că acest vânzătornavlositor a contribuit la riscul de producere a contaminării ocazionate de acest naufragiu, în special dacă acesta a omis să ia măsurile de prevenire a unui astfel de incident, precum cele privind alegerea navei;
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— dacă se dovedește, că în ceea ce privește costurile legate de eliminarea deșeurilor rezultate prin deversarea accidentală de hidrocarburi în mare, acestea nu sunt acoperite de către fondul sus-menționat sau că nu pot fi acoperite de acesta întrucât s-ar depăși nivelul maxim al despăgubirilor prevăzut pentru accidentul în cauză și că, în aplicarea limitărilor și/sau a exonerărilor legale de răspundere, dreptul intern al unui stat membru, inclusiv cel rezultat din convențiile internaționale, înlătură posibilitatea ca aceste costuri să fie suportate de către armatorul navei și/sau de către navlositorul acesteia, în condițiile în care aceste persoane trebuie considerate a fi „deținători” în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 75/442, dreptul național în cauză va trebui să cuprindă dispoziții prin care, pentru a se asigura o transpunere conformă a articolului 15 din directivă, să se consacre posibilitatea ca respectivele costuri să fie suportate de către producătorul produsului din care provin deșeurile astfel răspândite.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Totuși, potrivit principiului „poluatorul plătește”, un astfel de producător nu poate fi obligat să suporte costurile respective decât atunci când, prin activitatea sa, a contribuit la riscul de producere a contaminării ocazionate de naufragiul navei.
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
— instanța națională poate considera vânzătorul acestor hidrocarburi, care este în același timp navlositor al navei care asigura transportul acestora, ca fiind producătorul deșeurilor amintite, în sensul articolului 1 litera (b) din Directiva 75/442, astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350, și, astfel, în vederea aplicării articolului 15 a doua liniuță prima teză din această directivă, ca „deținător precedent”, dacă, în lumina elementelor pe care numai aceasta este competentă să le aprecieze, instanța ajunge la concluzia că acest vânzătornavlositor a contribuit la riscul de producere a contaminării ocazionate de acest naufragiu, în special dacă acesta a omis să ia măsurile de prevenire a unui astfel de incident, precum cele privind alegerea navei;
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the International Oil Pollution Compensation Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from inter- national agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, as amended by Decision 96/350, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
— dacă se dovedește că, în ceea ce privește costurile legate de eliminarea deșeurilor rezultate prin deversarea accidentală de hidrocarburi în mare, acestea nu sunt acoperite de către Fondul internațional pentru compensarea prejudiciilor cauzate de poluarea cu hidrocarburi sau că nu pot fi acoperite de acesta întrucât s-ar depăși nivelul maxim al despăgubirilor prevăzut pentru accidentul în cauză și că, în aplicarea limitărilor și/sau a exonerărilor legale de răspundere, dreptul intern al unui stat membru, inclusiv cel rezultat din convențiile internaționale, înlătură posibilitatea ca aceste costuri să fie suportate de către armatorul navei și/sau de către navlositorul acesteia, în condițiile în care aceste persoane trebuie considerate a fi „deținători” în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 75/442, astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350, dreptul național în cauză va trebui să cuprindă dispoziții prin care, pentru a se asigura o transpunere conformă a articolului 15 din directivă, să se consacre posibilitatea ca respectivele costuri să fie suportate de către producătorul produsului din care provin deșeurile astfel răspândite.
In accordance with the ‘polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Totuși, potrivit principiului „poluatorul plătește”, un astfel de producător nu poate fi obligat să suporte costurile respective decât atunci când, prin activitatea sa, a contribuit la riscul de producere a contaminării ocazionate de naufragiul navei.
Case C-284/06
Cauza C-284/06