natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nevertheless, Kühne & Heitz seems mainly intended to govern a specific case, namely that of an application for the review of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted 30 — I would also mention that the second question from the Finanzgericht Hamburg in the reference for a preliminary ruling in Case C-274/04 ED & F Man Sugar [2006] ECR I-3269 could have led the Court to set out its position in relation to Kühne & Heitz. However, in view of its reply to the first question, the Court found it unnecessary to reply to the second. 31 — That caution is expressed in the following passage from the judgment: ‘even assuming that the principles laid down in [Kühne & Heitz] could be transposed into a context which, like that of the main proceedings, relates to a final judicial decision’ (paragraph 23). 26 — Paragraph 23.27 — Joined Cases C-392/04 and C-422/04 [2006] ECR I-8559.28 — Paragraph 52 (emphasis added).
Nu este mai puțin adevărat că Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior, pare a fi, în principiu, destinată să reglementeze o situație specifică, respectiv cea privind o cerere de reexaminare a unei decizii administrative care a dobândit caracter definitiv după epuizarea căilor interne de atac și care se dovedește a fi contrară dreptului comunitar, astfel cum a fost interpretat ulterior de Curte, fără ca instanța națională de ultim grad să fi sesizat Curtea cu o trimitere preliminară, contrar prevederilor articolului 234 al treilea 30 — Precizăm, de asemenea, că a doua întrebare adresată de Finanzgericht Hamburg în cadrul trimiterii preliminare în care sa pronunțat Hotărârea din 6 aprilie 2006, ED & F Man Sugar (C-274/04, Rec., p. I-3269) ar fi putut să permită Curții să își precizeze poziția în raport cu Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior. Cu toate acestea, având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, Curtea a considerat că nu este necesar să răspundă la cea de a doua întrebare. 31 — Această prudență este exprimată în următorul fragment din hotărâre: „presupunând că principiile evidențiate în [Hotărârea Kühne & Heitz] pot fi transpuse într-un context care, precum cel din acțiunea principală, privește o decizie judecătorească trecută în puterea lucrului judecat” (punctul 23). 26 — Punctul 23.27 — C-392/04 și C-422/04, Rec., p. I-8559.28 — Punctul 52 (sublinierea noastră).
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL BOT — CAUZA C-2/06 nu este îndeplinită în contextul cauzei care a determinat pronunțarea Hotărârii Kapferer, citată anterior.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
În urma acestei hotărâri, i-21 și Arcor au solicitat fără succes rambursarea taxelor plătite.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
Prin urmare, fiecare dintre acestea a introdus o acțiune în fața Verwaltungsgericht, care a respins aceste acțiuni pentru motivul că deciziile de taxare ale acestor societăți rămăseseră definitive și că, în speță, nu era necesar să fie repus în discuție refuzul organului administrativ de a revoca aceste decizii.
As regards i-21 Germany and Arcor, that judgment clearly expresses the Court’s intention not to transpose the principles of Kühne & Heitz to a situation where the party seeking the withdrawal of a final administrative decision did not exercise his right to bring an action against that decision. The factual and legal context of the abovementioned judgment must be briefly set out in order to grasp the difference in approach as compared with Kühne & Heitz. An account of the context is all the more necessary as the relevant national provision in i-21 Germany and Arcor, as in the present case, is Paragraph 48(1) of the VwVfG. 64.
În ceea ce privește Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior, aceasta exprimă cu claritate dorința Curții de a nu transpune principiile din Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior, în situația în care cel care solicită revocarea unei decizii administrative definitive nu sa prevalat de dreptul de a introduce o cale de atac împotriva deciziei menționate. Trebuie amintit, pe scurt, contextul de fapt și juridic în care se înscrie această hotărâre pentru a percepe corect diferența de abordare dintre aceasta și Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior. Această descriere este cu atât mai necesară cu cât, în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii i-21 Germany și Arcor, citată anterior, ca și în cauza de care ne ocupăm, dispoziția națională relevantă este articolul 48 alineatul 1 din VwVfG. 65.
Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
Această instanță națională a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la două aspecte. În primul rând, aceasta a solicitat Curții să stabilească dacă articolul 11 alineatul (1) din Directiva 97/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 aprilie 1997 privind un cadru comun pentru autorizațiile generale și licențele individuale în domeniul serviciilor de telecomunicații 32se opunea aplicării unei taxe pentru licențele individuale calculate în funcție de cheltuielile
Two telecommunications undertakings, i-21 and Arcor, were charged fees for their individual telecommunications licences.
Celor două societăți de telecomunicații, i-21 și Arcor, le-a fost impusă plata unor taxe pentru licența individuală de telecomunicații.
They paid the fees without objection and did not appeal within the timelimit of one month from the date of notification of the fee assessments.
Acestea au plătit taxele fără a le contesta și nu au introdus o cale de atac în termenul de o lună de la data notificării deciziei de taxare.
The amount of the fees was based on the anticipated general administrative costs of the regulatory authority over a period of 30 years.
Cuantumul taxelor menționate se întemeia pe prelevarea anticipată a cheltuielilor administrative generale ale autorității cu atribuții de regularizare pe o perioadă de 30 de ani.
Court’s decision in Kühne & Heitz. 34 of a fee for individual licences calculated by taking into account the regulatory authority’s general administrative costs connected with the implementation of those licences over a period of 30 years, to which the Court replied in the affirmative. 68.
Curții în Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior 34. administrative generale ale organismului cu atribuții de regularizare legate de punerea în aplicare a acestor licențe pe o perioadă de 30 de ani, întrebare la care Curtea a răspuns în mod afirmativ.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
În al doilea rând, Bundesverwaltungsgericht a ridicat problema dacă articolul 10 CE și articolul 11 alineatul (1) din Directiva 97/13 trebuiau interpretate în sensul că impun revocarea deciziilor de taxare care nu au fost contestate în termenul prevăzut de dreptul național, în cazul în care acesta permite o astfel de revocare, însă nu o impune.
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
Cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Kühne & Heitz, citată anterior, este […] total diferită de cele din acțiunea principală. Astfel, întreprinderea Kühne & Heitz NV a epuizat toate căile de atac de care dispunea, în timp ce, în acțiunile principale, i-21 și Arcor nu sau prevalat de dreptul de a introduce o cale de atac împotriva deciziilor de taxare care le-au fost adresate. 67.
It is clear from the orders for reference that the national court wished the Court to state its position on the question whether Article 10 EC and Article 11(1) of Direct- ive 97/13 had the effect of limiting the national regulatory authority’s discretion with regard to the withdrawal of assessment notices, 33 having regard in particular to the
Reiese din deciziile de trimitere că această instanță a solicitat Curții să își exprime punctul de vedere asupra aspectului dacă articolul 10 CE și articolul 11 alineatul (1) din Directiva 97/13 aveau ca efect să limiteze competența discreționară a autorității naționale cu atribuții de regularizare în ceea ce privește revocarea deciziilor de taxare 33, având în vedere, în special, pronunțarea
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
Prin urmare, contrar punctului de vedere susținut de i-21, Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior, nu este relevantă pentru a se stabili dacă, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, un organ administrativ este obligat să reexamineze decizii rămase definitive.” 34 — Bundesverwaltungsgericht a arătat, în această privință, că recursurile nu puteau fi admise numai în temeiul dreptului național.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
Potrivit acestei instanțe, acestea nu constituiau cazuri în care menținerea deciziei de taxare ar fi fost „pur și simplu intolerabilă” și în care competența discreționară a administrației ar fi fost atât de redusă, încât aceasta nu ar fi putut decât să revoce respectivele decizii.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.
33 — Reamintim că, potrivit jurisprudenței germane, autoritatea administrativă dispune, în temeiul articolului 48 alineatul 1 din VwVfG, de o competență în principiu discreționară de a revoca un act administrativ nelegal rămas definitiv.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
Această competență discreționară poate fi, însă, redusă la zero în cazul în care menținerea actului în cauză este „pur și simplu intolerabilă” în raport cu noțiunile de ordine publică, bunăcredință, echitate, egalitate de tratament sau nelegalitate vădită.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
Prin urmare, Curtea va îndruma instanța națională să verifice dacă criteriile desprinse din jurisprudența germană, care permit să se aprecieze noțiunea de caracter „pur și simplu intolerabil”, nu sunt aplicate în mod diferențiat, după cum este în cauză dreptul național sau dreptul comunitar.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Întrucât soluția pronunțată în Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior, nu este, prin urmare, aplicabilă situației în care decizia administrativă a cărei revocare se solicită nu a făcut obiectul unei căi de atac în termenul prevăzut de dreptul național, aspectul dacă organul administrativ este sau nu este competent să procedeze la o astfel de revocare depinde în totalitate de dispozițiile naționale aplicabile în materie, respectiv articolul 48 alineatul 1 din VwVfG. Într-o astfel de situație, principiul autonomiei procedurale a statelor membre este pe deplin menținut, cu toate că este limitat de principiul efectivității și de principiul echivalenței. Acest din urmă principiu va avea, de altfel, în acest caz, un rol hotărâtor. 71.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Printre aceste criterii se numără cel întemeiat pe nelegalitatea vădită a actului administrativ în raport cu norme de drept superioare.
Still referring to the principle of equivalence, the Court adds that ‘where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final if that decision is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law’.
Prin urmare, Curtea subliniază, tot cu referire la principiul echivalenței, că, „[a]tunci când, în temeiul normelor de drept național, organul administrativ este obligat să revoce o decizie administrativă rămasă definitivă, în cazul în care aceasta este în mod vădit incompatibilă cu dreptul intern, aceeași obligație trebuie să existe și în cazul în care această decizie este vădit incompatibilă cu dreptul comunitar” 37.
37 After giving the national court some guidance, 38the Court leaves it to the latter ‘to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with Community law, such as that on which the fee assessments at issue in the main proceedings is based, constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned’. 39
După ce ia furnizat câteva orientări 38, Curtea lasă în seama instanței naționale sarcina „de a aprecia dacă o reglementare în mod evident incompatibilă cu dreptul comunitar, cum este cea pe care sau întemeiat deciziile de taxare în discuție în acțiunea principală, constituie o nelegalitate vădită în sensul dreptului național în cauză” 39.
The principle of equivalence requires that all the national procedural rules ‘apply without distinction to appeals on the ground of infringement of Community law and to appeals on the ground of disregard of national law’.
Principiul echivalenței impune astfel ca ansamblul normelor de procedură naționale „să se aplice fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului comunitar, cât și celor întemeiate pe nerespectarea dreptului intern” 35.
35 It follows, according to the Court, that ‘if the national rules applicable to appeals impose an obligation to withdraw an administrative act that is unlawful under domestic law, even though that act has become final, where to uphold that act would be “outright intolerable”, the same obligation to withdraw must exist under equivalent conditions in the case of an administrative act which does not comply with Community law’. 36 The Court will therefore guide the national court for the
Potrivit Curții, rezultă de aici că, „dacă normele naționale aplicabile căilor de atac impun obligația de a revoca un act administrativ nelegal în raport cu dreptul intern, deși acest act a rămas definitiv, în cazul în care menținerea acestui act ar fi «pur și simplu intolerabilă», aceeași obligație de revocare trebuie să existe în condiții echivalente, în cazul unui act administrativ care
37 — Ibidem, paragraph 69.38 — Ibidem, paragraph 70.39 — Ibidem, paragraph 71.
35 — Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior (punctul 62).
35 — i-21 Germany and Arcor, paragraph 62.36 — Ibidem, paragraph 63.
36 — Ibidem (punctul 63).37 — Ibidem (punctul 69).38 — Ibidem (punctul 70).39 — Ibidem (punctul 71).
Consequently the Court’s reply to the referring court is worded as follows: the decision is incompatible with Community law as subsequently interpreted by the Court.
Prin urmare, Curtea oferă instanței naționale următorul răspuns: incompatibilității dintre aceasta din urmă și dreptul comunitar, astfel cum a fost interpretat ulterior de Curte.
Therefore national procedural law is to apply fully in accordance with the principle of procedural autonomy of the Member States.
Prin urmare, dreptul procedural național are pe deplin vocație de a se aplica în conformitate cu principiul autonomiei procedurale a statelor membre.
‘Article 10 EC, read in conjunction with Article 11(1) of Directive 97/13, requires the national court to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with the Community law … constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned.
„articolul 10 CE coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Directiva 97/13 impune instanței naționale sarcina de a aprecia dacă o reglementare în mod evident incompatibilă cu dreptul comunitar […] constituie o nelegalitate vădită în sensul dreptului național în cauză.
If that is the case, it is for the national court to draw the necessary conclusions under its national law with regard to the withdrawal of [the fee assessments].’ 40
În caz afirmativ, revine acestei instanțe sarcina de a acționa în conformitate cu dreptul național în ceea ce privește revocarea [deciziilor de taxare]” 40.
However, if it is shown that a national procedural rule preventing the review of a final decision is contrary to the principle of equivalence and/or the principle of effectiveness, that rule should be disregarded by the national court.
Cu toate acestea, dacă sa stabilit că o normă procedurală națională care împiedică reexaminarea unei decizii definitive este contrară principiului echivalenței și/sau principiului efectivității, o astfel de normă ar trebui înlăturată de instanța națională.
The recent caselaw concerning the review of final administrative and judicial decisions may, in my view, be summarised as follows.
Jurisprudența recentă în materia reexaminării deciziilor administrative și judecătorești poate fi, în opinia noastră, sintetizată în modul următor.
Regarding the specific issue of the review of final administrative decisions, Article 10 EC produces effects the nature and intensity of which vary, depending on the situation.
În ceea ce privește în special problematica referitoare la reexaminarea deciziilor administrative definitive, natura și intensitatea efectelor articolului 10 CE diferă în funcție de situație.
Having regard to the importance of the principles of legal certainty and res judicata in the Community and national legal systems, the rule is that Community law does not require a national authority to reopen a final decision which it has adopted, even if
Având în vedere importanța pe care o au, atât în ordinea juridică comunitară, cât și în ordinile juridice naționale, principiul securității juridice, precum și principiul autorității de lucru judecat, regula este că dreptul comunitar nu impune unei autorități naționale să revină asupra unei decizii definitive pe care a pronunțat-o, nici chiar în cazul
Thus it is clear from i-21 Germany and Arcor that, in the case of a final administrative decision which has not been the subject of an appeal to a court, Article 10 EC, in conjunction with the Community provision which is alleged to have been infringed, requires at the very least the national court to which the matter has been referred by
Reiese, astfel, din Hotărârea i-21 Germany și Arcor, citată anterior, că, în cazul unei decizii administrative definitive care nu a făcut obiectul unei căi de atac, articolul 10 CE coroborat cu dispoziția comunitară a cărei încălcare se invocă constrânge instanța națională sesizată ca urmare a refuzului
40 — Ibidem, paragraph 72.
40 — Ibidem (punctul 72).
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 reason of the competent national authority’s refusal to review the decision to verify that the procedural rules of national law do not result, through the principle of equivalence, in it being necessary to review and, where appropriate, withdraw the decision.
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL BOT — CAUZA C-2/06 autorității naționale de a reexamina decizia respectivă cel puțin să verifice dacă normele de procedură naționale nu atrag, în urma acțiunii principiului echivalenței, obligativitatea reexaminării și, dacă este cazul, a revocării deciziei menționate.
explained by the special nature of the situation in question.
în discuție.
Where Community law is misinterpreted by a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law and that court infringes its obligation under the third paragraph of Article 234 EC to seek a preliminary ruling, Article 10 EC has the effect of converting the power conferred upon an administrative body by national law into an obligation to review a final administrative decision contrary to Community law and, depending on the outcome of the review, to withdraw that decision.
Astfel, în cazul unei interpretări eronate a dreptului comunitar de către o instanță națională ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern și al încălcării, de către această instanță, a obligației de trimitere preliminară prevăzută la articolul 234 al treilea paragraf CE, articolul 10 CE are ca efect transformarea posibilității pe care dreptul național o acordă unui organ administrativ într-o obligație de a reexamina o decizie administrativă definitivă contrară dreptului comunitar și, în funcție de rezultatul acestei reexaminări, de a revoca sau de a nu revoca decizia respectivă.
Here Article 10 EC requires every means potentially available in national procedural law to be used to bring about, if national procedural law so authorises, the review and, as the case may be, the withdrawal of the final administrative decision which is contrary to Community law.
Articolul 10 CE impune, în acest caz, antrenarea tuturor instrumentelor eventual existente în dreptul procedural național pentru a se ajunge, în cazul în care acesta din urmă permite acest lucru, la reexaminarea și, dacă este cazul, la revocarea deciziei administrative definitive contrare dreptului comunitar.
The approach taken in Kühne & Heitz therefore provides a means of mitigating, through Article 10 EC, the negative effects of the lack of a reference for a preliminary ruling in the situation referred to in the third paragraph of Article 234 EC, by offering individuals who have exhausted the remedies available under domestic law a further opportunity to assert the rights conferred upon them by Community law. 80.
Soluția pronunțată în Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior, face posibilă, astfel, prin intermediul articolului 10 CE, atenuarea efectelor negative provocate de lipsa trimiterii preliminare în situația la care se referă articolul 234 al treilea paragraf CE, oferind justițiabililor care au făcut uz de căile de atac prevăzute de dreptul intern o nouă posibilitate de a-și valorifica drepturile conferite de dreptul comunitar. 83. Astfel cum arată guvernul finlandez 41, în mod întemeiat, în opinia noastră, având