natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If a contracting party is late in making a payment, the following compensation shall be paid:
Dacă unul dintre cocontractanți a întârziat efectuarea plății, se va calcula despăgubirea următoare:
— interest at the rate of 8% above the base interest rate applicable for the period of the delay in accordance with paragraph 247 of the [BGB];
— dobânzi de întârziere într-un cuantum cu 8 % mai mare decât rata dobânzii de bază aplicabilă pentru perioada de întârziere în temeiul articolului 247 din [BGB];
In 2001, 01051 Telecom and Deutsche Telekom concluded an invoicing and debt recovery contract which included, in section 8, the following clause:
În 2001, societățile 01051 Telecom și Deutsche Telekom au încheiat un contract pentru facturarea și recuperarea creanțelor care prevedea, la punctul 8, clauza următoare:
‘At the middle and at the end of a calendar month the contracting partner may issue an invoice for the net remuneration, including value added tax, recognised by Deutsche Telekom as capable of being invoiced for services supplied by it to Deutsche Telekom … The amount of the invoice must be credited to the account identified in the invoice or set off at the latest 30 days after receipt of the invoice.’
„La data de 15 sau în ultima zi a unei luni calendaristice, cocontractantul poate să factureze societății Deutsche Telekom sumele nete recunoscute de aceasta pentru a fi facturate, la care se adaugă [taxa pe valoarea adăugată], pentru prestațiile pe care i le-a furnizat. Contul indicat în factură trebuie să fie creditat cu suma facurată sau suma respectivă să fie compensată cel târziu la 30 de zile de la primirea facturii.”
In its action brought at first instance before the Landgericht Bonn (Bonn Regional Court), 01051 Telecom argued that clause 8 of the invoicing and debt recovery contract should also be applied in the context of the interconnection contract.
În cadrul acțiunii pe care a formulat-o la Landgericht Bonn, sesizat în primă instanță, societatea 01051 Telecom a susținut teza potrivit căreia clauza prevăzută la punctul 8 din contractul de facturare și de recuperare a creanțelor trebuia să fie aplicată de asemenea în cadrul acordului de interconectare.
Accordingly, it claimed from Deutsche Telekom, where there remained a residual amount after Deutsche Telekom had claimed any set off, interest for late payment for a period it calculated as running from the 30th day after receipt of the relevant invoice and continuing until that amount was credited to the account of 01051 Telecom.
În consecință, aceasta solicita de la Deutsche Telekom – pentru cazurile în care o sumă reziduală era în continuare datorată după efectuarea compensației de către Deutsche Telekom – plata dobânzilor de întârziere calculate pentru o perioadă cuprinsă între a treizecea zi de la primirea facturii în cauză și înregistrarea sumei datorate în contul societății 01051 Telecom.
The Landgericht Bonn granted part of the claim for payment, holding that the obligation on Deutsche Telekom consisted in having the amount payable credited to the bank account of 01051 Telecom, and not merely in giving the transfer order.
Landgericht Bonn a admis în parte această acțiune, considerând că prestația care revenea societății Deutsche Telekom nu reprezenta numai virarea sumei datorate, ci și creditarea cu această sumă a contului bancar al societății 01051 Telecom.
That finding follows of necessity from Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35, under which the creditor is entitled, in the event of late payment, to interest to the extent that he has ‘not received’ the amount due on time.
Această concluzie ar rezulta în mod necesar din articolul 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35, în temeiul căruia, în cazul întârzierii efectuării plăților, creditorul ar avea dreptul la dobânzi în măsura în care „nu ar fi primit” la timp suma datorată.
Contrary to the interpretation that prevailed in Germany until then, it is therefore not late execution of the order for payment but the fact that the sum due is received late by the creditor that constitutes late payment.
Prin urmare, spre deosebire de interpretarea care prevala în Germania până în acel moment, nu executarea tardivă a ordinului de plată ar reprezenta o întârziere a efectuării plăților, ci faptul că suma datorată este primită cu întârziere de creditor.
In its reference for a preliminary ruling, the national court states that, in principle, according to the majority judicial view in Germany, in the case of payment by bank transfer, performance is regarded as effected in time if, firstly, the transfer order is given to the debtor’s financial institution before the timelimit for payment expires; secondly, there are sufficient funds in the debtor’s account or it has a line of credit in a sufficient amount; and, finally, the financial institution accepts the transfer order within that time-limit.
În cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere indică faptul că, potrivit interpretării din jurisprudență care predomină în Germania, în cazul plății prin virament bancar se consideră că prestația este executată la timp atunci când, în primul rând, ordinul de virament a ajuns la instituția financiară a debitorului înainte de expirarea termenului de plată, în al doilea rând, contul debitorului are disponibil sau beneficiază de o linie de credit într-un cuantum suficient și, în sfârșit, această instituție financiară acceptă ordinul de virament în termenul menționat.
However, the national court recognises that one interpretation of Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35 could lead to a different solution.
Cu toate acestea, instanța de trimitere recunoaște că o anumită interpretare a articolului 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35 ar putea să conducă la o soluție diferită.
In particular, the use in the German, English and French language versions of that directive of the words ‘erhalten’, ‘received’ and ‘reçu’ respectively could indicate that, in order to avoid late payment within the meaning thereof, the amount due must be credited to the account of the creditor before expiry of the period for payment.
În special, utilizarea, în versiunile germană, engleză și franceză ale acestei directive, a termenilor „erhalten”, „received” și „reçu” ar putea indica faptul că, pentru a evita întârzierea efectuării plăților, suma datorată trebuie să fie înregistrată în contul creditorului înainte de expirarea termenului de plată.
It was in those circumstances that the Oberlandesgericht Köln decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Acestea sunt împrejurările în care Oberlandesgericht Köln a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
‘Is a national rule that payment by bank transfer preventing the occurrence of late payment by a debtor or putting an end to late payment on his part does not depend on the time when the amount is credited to the creditor’s account but on the time when the debtor gives a transfer order that is covered by sufficient funds or a sufficient credit limit and is accepted by the bank compatible with Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35 …?’
„O normă națională în temeiul căreia, în ceea ce privește o plată efectuată prin virament bancar care evită întârzierea efectuării plăților de către debitor sau pune capăt acestei întârzieri, [este luată în considerare] data ordinului de virament dat de debitor și acceptat de bancă, dacă există în cont un disponibil suficient sau o limită de credit corespunzătoare, iar nu data la care contul creditorului este creditat cu suma respectivă, este conformă cu articolul 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35 […]?”
By its question, the national court asks essentially at what point a payment by bank transfer may be regarded as having been made on time in a commercial transaction, thus excluding the possibility that the debt may give rise to the charging of interest for late payment within the meaning of Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească în ce moment, în cadrul unei tranzacții comerciale, o plată prin virament bancar poate fi considerată efectuată la scadență, excluzând astfel posibilitatea ca creanța să determine perceperea unor dobânzi de întârziere în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35.
01051 Telecom, the Czech Government, and the Commission of the European Communities submit that it is apparent from the travaux préparatoires for and the wording and objective of Directive 2000/35 that payment is late when the creditor has not received the amount due within the periods allowed, that is to say, in the case of a bank transfer, when that sum has not been credited to the account of the creditor by the due date for payment.
Societatea 01051 Telecom, guvernul ceh și Comisia Comunităților Europene susțin că atât din lucrările pregătitoare și din cuprinsul Directivei 2000/35, cât și din finalitatea acesteia rezultă că există o întârziere a efectuării plăților atunci când creditorul nu a primit suma datorată în termenul stabilit, și anume, în cazul unui virament bancar, atunci când această sumă nu a fost înregistrată în contul creditorului la scandența termenului de plată.
The date on which the sum due is credited to the creditor’s account is therefore decisive as regards determining whether the creditor is entitled to interest for late payment.
Prin urmare, data la care contul creditorului este creditat cu suma datorată ar fi momentul determinant pentru a stabili dacă acesta din urmă are dreptul să solicite plata unor dobânzi de întârziere.
However, Deutsche Telekom and the German, Austrian and Finnish Governments submit, principally, that Directive 2000/35 lays down only minimal requirements with regard to combating late payment in commercial transactions and, in the context of that objective, allows the legislation of the Member States some considerable leeway.
În schimb, Deutsche Telekom, precum și guvernele german, austriac și finlandez arată în principal că Directiva 2000/35 nu impune decât cerințe minime în privința combaterii întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale, recunoscând legislațiilor statelor membre, în cadrul acestui obiectiv, o importantă marjă de manevră.
In particular, Article 3 of that directive leaves it to the Member States to determine the point at which a payment by bank transfer is to be regarded as having been made in time by laying down solely, in the absence of any contractual agreement, the conditions on which and the period after which interest for late payment may be claimed.
În special articolul 3 din această directivă ar lăsa la latitudinea acestora din urmă determinarea momentului la care o plată prin virament bancar trebuie să fie considerată executată în termen, prevăzând numai, în lipsa unui acord contractual, în ce condiții și în ce termene pot fi solicitate dobânzile de întârziere.
In that context, an interpretation requiring the debtor to make the credit transfer through a financial institution by the due date achieves an adequate balance between the interests of the creditor and those of the debtor, having regard in particular to the fact that the time necessary for the credit transfer to be executed depends on the handling of the transaction by the banks and not on any action by the debtor.
În acest cadru, o interpretare conform căreia ar fi necesar ca debitorul să efectueze viramentul către o instituție financiară în termenul prevăzut ar asigura un echilibru corespunzător între interesele creditorului și cele ale debitorului, ținând seama în special de faptul că timpul necesar pentru executarea unui ordin de virament depinde de procesarea tranzacției de către bănci, și nu de acțiunea debitorului.
In those circumstances, it is unreasonable to make the debtor liable for any delays due to the time taken to handle banking transactions if he has acted in good faith by making the credit transfer in time, that is to say before the due date for payment.
În aceste condiții, nu ar fi judicios ca debitorul care a acționat cu bună-credință, prin efectuarea la timp a unui virament, și anume înainte de scadența termenului de plată, să suporte eventualele întârzieri datorate termenelor de procesare a tranzacțiilor bancare.
In order to answer the question referred by the national court, it must first be recalled that although, as Deutsche Telekom and the German, Austrian and Finnish Governments point out, the Directive does not harmonise fully all the rules relating
Pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, trebuie amintit cu titlu introductiv că, deși, după cum afirmă Deutsche Telekom, precum și guvernele german, austriac și finlandez, directiva nu efectuează o armonizare completă a
01051 TELECOM to late payments in commercial transactions, it does govern certain specific rules in that regard.
01051 TELECOM tuturor normelor referitoare la întârzierea efectuării plăților în cazul tranzacțiilor financiare, aceasta reglementează totuși anumite norme specifice în materie.
They include, inter alia, as the Court has already held, rules on interest for late payment (see, to that effect, Case C-302/05 Commission v Italy [2006] ECR I-10597, paragraph 23).
Printre acestea se numără, precum a hotărât anterior Curtea, normele privind dobânzile în cazul întârzierii efectuării plăților (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Italia, C-302/05, Rec., p. I-10597, punctul 23).
In that regard, after laying down in Article 3(1)(b)(i) a period for payment of 30 days to be applicable in the absence of any contractual agreement, Directive 2000/35 provides, in Article 3(1)(c)(ii), that the creditor is to be entitled to interest for late payment to the extent that ‘he has not received the amount due on time, unless the debtor is not responsible for the delay’.
În această privință, după ce la articolul 3 alineatul (1) litera (b) punctul (i) sa stabilit un termen de plată de 30 de zile aplicabil în lipsa unui acord contractual, la litera (c) punctul (ii) ale aceluiași alineat al articolului 3 din Directiva 2000/35 se prevede că, în măsura în care „nu a primit suma datorată la timp, cu excepția cazurilor în care debitorul nu este răspunzător pentru întârziere”, creditorul are dreptul să solicite debitorului plata unor dobânzi de întârziere.
It is therefore explicit in the wording of that provision that a debtor’s payment is regarded as late, for the purposes of entitlement to interest for late payment, where the creditor does not have the sum owed at his disposal on the due date.
Prin urmare, din cuprinsul acestei din urmă dispoziții reiese în mod explicit că, în vederea stabilirii exigibilității dobânzilor de întârziere, se consideră că plata debitorului este tardivă dacă la scadență creditorul nu are la dispoziție suma datorată.
In the case of payment by bank transfer, only the crediting of the amount due to the creditor’s account will enable him to have that sum at his disposal.
Or, în cazul unei plăți efectuate prin virament bancar, numai înregistrarea în contul creditorului a sumei datorate este de natură să îi permită acestuia să dispună de suma respectivă.
That interpretation is confirmed by the various language versions of Directive 2000/35 which refer, unequivocally, to receipt of the amount due within the period for payment.
O astfel de interpretare este confirmată de diferitele versiuni lingvistice ale Directivei 2000/35, care se referă, în mod univoc, la o primire a sumei datorate în termenul de plată.
Such is the case, inter alia, of the wording ‘erhalten’, ‘received’, ‘reçu’ and ‘ricevuto’ in the German, English, French and Italian language versions respectively of Directive 2000/35.
Acesta este în special cazul termenilor „erhalten”, „received”, „reçu”, și „ricevuto” care sunt utilizați în versiunile în limbile germană, engleză, franceză și, respectiv, italiană ale Directivei 2000/35.
Moreover, it is clear from the travaux préparatoires for that directive that the choice of the word ‘received’ was not random, but the result of a deliberate decision by the Community legislature.
În plus, din lucrările pregătitoare ale directivei menționate rezultă în mod clar că alegerea termenului „primit” nu a fost întâmplătoare, ci rezultă dintr-o decizie deliberată a legiuitorului comunitar.
As the Commission points out, during the discussions in the
Întradevăr, astfel cum subliniază Comisia, în cursul
Council of the European Union which preceded the adoption of that directive, that word was finally preferred to a number of other, less precise, expressions with regard to determination of the point from which a payment is to be regarded as having been made within the period for payment in a commercial transaction.
HOTĂRÂREA DIN 3.4.2008 — CAUZA C-306/06 discuțiilor care au precedat adoptarea acestei directive în cadrul Consiliului Uniunii Europene, acest termen a fost preferat în final în raport cu alte expresii mai puțin precise pentru determinarea momentului din care plata trebuie să se considere efectuată în termenul stabilit în cadrul unei tranzacții comerciale.
Furthermore, an interpretation which makes the crediting of the amount due to the account of the creditor the decisive criterion of payment, inasmuch as it is based on the point when the sum due is definitely at the creditor’s disposal, complies with the main objective pursued by Directive 2000/35, as is apparent, inter alia, from recitals 7 and 16 in the preamble thereto, that is to say the protection of those holding financial debts.
În plus, interpretarea potrivit căreia criteriul determinant ar fi înregistrarea în contul creditorului a sumei datorate, prin faptul că se întemeiază pe momentul în care suma datorată este în mod clar pusă la dispoziția creditorului, este conformă cu principalul obiectiv urmărit prin Directiva 2000/35, astfel cum rezultă acesta în special din considerentele (7) și (11), și anume protecția titularilor de creanțe financiare.
It is worth adding also that such a reading of Article 3(1)(c)(ii) of the Directive appears to be confirmed by the interpretation adopted by the Court in respect of other areas of Community law.
În sfârșit, trebuie adăugat că o astfel de interpretare a articolului 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din directiva menționată pare confirmată de interpretarea realizată de Curte în cadrul altor domenii de drept comunitar.
Thus, as 01051 Telecom points out, it is apparent from the caselaw of the Court that the crediting to the account of the own resources of the European Communities constitutes the decisive criterion for establishing whether a Member State which is required to place a sum of money at the disposal of the Commission has failed to fulfil its obligations and whether, consequently, it is required to pay interest for late payment (see, to that effect, Case C-363/00 Commission v Italy [2003] ECR I-5767, paragraphs 42, 43 and 46).
Astfel, după cum susține societatea 01051 Telecom, din jurisprudența Curții rezultă că înregistrarea în cont a resurselor proprii ale Comunităților Europene constituie criteriul determinant pentru a stabili dacă un stat membru care trebuie să pună la dispoziția Comunității o sumă de bani nu și-a îndeplinit obligațiile și, în consecință, este obligat să plătească dobânzi de întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2003, Comisia/Italia, C-363/00, Rec., p. I-5767, punctele 42, 43 și 46).
Accordingly, the decisive point for the assessment of whether, in a commercial transaction, payment by bank transfer may be regarded as having been made in time, thus excluding the possibility of the debt giving rise to the charging of interest for late payment within the meaning of that provision, is the date on which the sum due is credited to the account of the creditor.
Prin urmare, momentul determinant pentru a aprecia dacă, în cadrul unei tranzacții comerciale, o plată prin virament bancar poate fi considerată efectuată la scadență, excluzând astfel posibilitatea ca creanța să determine perceperea unor dobânzi de întârziere în sensul dispoziției respective, este data la care suma datorată este înregistrată în contul creditorului.
That conclusion cannot be called into question by the argument, raised in particular by the Finnish Government, that such an interpretation of Article 3(1)(c)(ii) of Direct- ive 2000/35 would lead to the debtor’s being unreasonably required to bear the risk relating to delays in the handling of banking transactions.
Această concluzie nu ar putea fi repusă în discuție prin argumentarea, prezentată în special de guvernul finlandez, potrivit căreia o astfel de interpretare a articolului 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35 ar conduce în mod nerezonabil la suportarea de către debitor a riscurilor aferente termenelor de procesare a tranzacțiilor bancare.
In that regard, it is sufficient to observe that that provision lays down specifically, in its last phrase, that the debtor must not be held liable for delays for which he is not responsible.
În această privință, este suficient să se constate că dispoziția menționată prevede în mod precis, in fine, că debitorul nu trebuie să răspundă pentru întârzierile care nu iar putea fi imputate.
In other words, Directive 2000/35 itself excludes interest for late payment in cases where the late payment is not the result of the debtor’s conduct, as he has diligently taken into account the periods normally necessary for execution of a bank transfer.
Cu alte cuvinte, Directiva 2000/35 însăși exclude plata unor dobânzi moratorii în cazul în care întârzierea efectuării plăților nu este consecința comportamentului debitorului care a ținut seama în mod diligent de termenele normale necesare pentru executarea unui virament bancar.
Moreover, as the Czech Government observes, it is usual in commercial transactions for regulatory or contractual provisions to lay down the periods required for the execution of bank transfers, so that a debtor is in a position to take such periods into account and thus avoid incurring interest for late payment.
În cele din urmă, astfel cum remarcă guvernul ceh, se obișnuiește ca, în cadrul tranzacțiilor comerciale, dispozițiile legale sau contractuale să stabilească termenele necesare pentru executarea viramentelor bancare, astfel încât un debitor este în măsură să prevadă asemenea termene și să evite în acest mod aplicarea unor dobânzi de întârziere.
In view of all the foregoing considerations, the answer to the question referred to the Court must be that Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35 is to be interpreted as meaning that it requires, in order that a payment by bank transfer may avoid or put an end to the application of interest for late payment, that the sum due be credited to the account of the creditor within the period for payment.
Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35 trebuie interpretat în sensul că impune, pentru ca o plată prin virament bancar să evite sau să pună capăt aplicării dobânzilor de întârziere, ca la scadență suma datorată să fie înregistrată în contul creditorului.
Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35/EC of the European Parliament and of the Council of 29 June 2000 on combating late payment in commercial transactions is to be interpreted as meaning that it requires, in order that a payment by bank transfer may avoid or put an end to the application of interest for late payment, that the sum due be credited to the account of the creditor within the period for payment.
Articolul 3 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) din Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale trebuie interpretat în sensul că impune, pentru ca o plată prin virament bancar să evite sau să pună capăt aplicării dobânzilor de întârziere, ca la scadență suma datorată să fie înregistrată în contul creditorului.
Case C-331/06
Cauza C-331/06