natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In paragraph 133 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held, however, that, in the specific circumstances of the case, the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 due to the total or partial absence of payment of the minimum buyingin price within the timelimit laid down could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable from that date on.
La punctul 133 din hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit însă că, în circumstanțele specifice ale acestei cauze, nu s-ar putea considera că prejudiciul suferit de Cantine la sfârșitul lunii iunie 1983, ca urmare a lipsei totale sau parțiale a plății prețului minim de achiziție a vinului în termenul prevăzut, avea, încă de la acea dată, un caracter cert, ceea ce ar fi însemnat să fie iminent și previzibil.
The Court of First Instance added, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take account of the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by means of that security before a national court.
Tribunalul a adăugat, la punctele 136 și 145 din hotărârea atacată, că, în vederea evaluă- rii acestui caracter cert, era necesar să fie luate în considerare procedurile pe care DAI le-a inițiat în fața instanțelor italiene și care priveau în mod specific destinația cauțiunii constituite prin intermediul Assedile, ținând seama de complexitatea sistemului instituit prin Regulamentul nr. 2499/82 și de circumstanțele excepționale ale cauzei, în care era extrem de dificil, pentru un operator economic prudent și avizat, să își dea seama, înainte de finalizarea acestor proceduri, că nu ar putea obține plata ajutoarelor în cauză prin intermediul respectivei cauțiuni în fața instanței naționale.
In paragraph 146 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that, in the case before it, the beneficiary of the security provided by Assedile was not finally decided by the national courts until after the Corte suprema di Cassazione had delivered its judgment on 28 November 1994 and that, therefore, the damage suffered by the Cantine could not have been certain before that date.
La punctul 146 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, în cazul de față, beneficiarul cauțiunii constituite prin intermediul Assedile nu a fost identificat în mod definitiv de instanțele naționale decât în urma hotărârii pronunțate de Corte suprema di cassazione la 28 noiembrie 1994 și că, prin urmare, prejudiciul suferit de Cantine nu putea avea un caracter cert înaintea acestei date.
The Court of First Instance concluded, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994, with the result that the action under Article 235 EC brought in 1998 could not be considered to be out of time.
În concluzie, Tribunalul a stabilit, la punctul 147 din hotărârea menționată, că termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție nu putea să înceapă să curgă înainte de 28 noiembrie 1994, astfel încât cererea formulată în temeiul articolului 235 CE, introdusă în 1998, nu putea fi considerată tardivă.
It therefore stated, in paragraph 148 of the judgment under appeal, that the Commission’s plea that the action was timebarred had to be dismissed and, in paragraph 150 of that judgment, ruled that the claim for compensation was admissible.
Prin urmare, Tribunalul a declarat, la punctul 148 din hotărârea atacată, că motivul invocat de Comisie referitor la prescripție trebuia respins și, la punctul 150 din aceeași hotărâre, că cererea respectivă era admisibilă.
Forms of order sought before the Court of Justice
Concluziile părților în fața Curții
— set aside the judgment under appeal in so far as it upholds the claim for compensation against it;
— anularea hotărârii atacate în măsura în care a admis acțiunea în despăgubiri îndreptată împotriva sa;
— by giving final judgment in the matter, dismiss the appeal as inadmissible; and
— respingerea acțiunii ca inadmisibilă în urma pronunțării în mod definitiv cu privire la litigiu și
— order the Cantine to pay the costs of the present proceedings and of those incurred before the Court of First Instance.
— obligarea Cantine la plata cheltuielilor de judecată ocazionate de prezenta procedură și de cea desfășurată în fața Tribunalului.
— dismiss the appeal;
— respingerea recursului;
— in the alternative, if the appeal is allowed, uphold the judgment under appeal in so far as it orders the Commission to pay compensation for damage by dismissing the objection of limitation raised by the latter; and
— în subsidiar, în cazul în care ar fi admis recursul, confirmarea hotărârii atacate în măsura în care obligă Comisia la repararea prejudiciului, respingând excepția ridicată de aceasta referitoare la prescripție și
In support of its appeal the Commission raises a single plea alleging infringement, in paragraphs 129 to 150 of the judgment under appeal, of Article 46 of the Statute of the Court of Justice and of the principle of legal certainty.
În susținerea recursului formulat, Comisia invocă un singur motiv, întemeiat pe încălcarea, la punctele 129-150 din hotărârea atacată, a articolului 46 din Statutul Curții de Justiție și a principiului securității juridice.
The Commission submits that the settled caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance lays down the principle that the fiveyear limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice does not begin to run until the damage to be made good has materialised.
Comisia arată că jurisprudența constantă a Curții și a Tribunalului a stabilit principiul potrivit căruia termenul de prescripție de cinci ani, prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție, aplicabil în cazul acțiunii în răspundere extracontractuală îndreptate împotriva Comunității, nu începe să curgă decât în momentul în care prejudiciul care trebuie reparat sa materializat.
If that liability has its origin in a legislative measure, the limitation period can begin to run only once the persons concerned were bound to have incurred damage which was certain in character.
În cazul în care această răspundere ar rezulta dintr-un act normativ, acest termen de prescripție nu ar putea începe să curgă decât în momentul în care persoanele vizate au suferit un prejudiciu cert.
In particular, the Commission criticises the Court of First Instance for failing to take account, in the judgment under appeal, of the fact that since 1983 Regulation No 2499/82 had caused actual damage to the Cantine by failing to provide for the possibility of Community aid being paid directly to the producer if the distiller became insolvent.
În special, Comisia critică faptul că Tribunalul nu a ținut seama, în hotărârea atacată, de faptul că, începând cu anul 1983, Regulamentul nr. 2499/82 produsese în mod concret un prejudiciu pentru Cantine, întrucât nu prevăzuse posibilitatea plății directe a ajutorului comunitar către producător în cazul insolvabilității distilatorului.
The point at which that limitation period began to run should therefore have been fixed as the day on which, because of DAI’s insolvency, the Cantine were unable to obtain payment of that aid within the 90-day period after the entry of the wine into the distillery provided for by that regulation.
Data la care începe să curgă respectivul termen de prescripție ar fi trebuit, așadar, să fie stabilită ca fiind ziua în care Cantine nu au putut obține, ca urmare a insolvabilității DAI, plata ajutorului în cauză în termenul de 90 de zile de la intrarea vinului în distilerie, prevăzut de regulamentul menționat.
According to the Commission, the Court of First Instance based its judgment, to the contrary, on the perception that the Cantine had suffered harmful effects from Regulation No 2499/82.
Potrivit Comisiei, Tribunalul, dimpotrivă, și-a întemeiat hotărârea pe felul în care Cantine ar fi perceput efectele prejudiciabile ale Regulamentului nr. 2499/82.
In that regard, it submits that the Court of First Instance, which considered as being insufficient the fact that the Cantine knew that they had suffered damage stemming from the application of that regulation, held that a wholly subjective element was required, namely that the Cantine should be aware that they
În această privință, Comisia susține că Tribunalul, considerând că nu era suficientă cunoașterea de către Cantine a faptului că suferiseră un prejudiciu rezultat din aplicarea acestui regulament, a considerat că era necesar să existe un element total subiectiv, și anume conștientizarea de către acestea a faptului că nu pot obține
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS could obtain redress only by way of an action for compensation brought against the Commission after the failure in this case of their attempts to obtain in the national courts payment of the Community aid by means of the attribution to them of the security provided by Assedile.
COMISIA/CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA ȘI ALȚII câștig de cauză decât prin intermediul unei acțiuni în răspundere formulate împotriva Comisiei, după ce eșuaseră, în speță, încercările lor de a obține, cu ajutorul instanțelor naționale, plata ajutorului comunitar prin atribuirea în favoarea lor a cauțiunii constituite prin intermediul Assedile.
The Commission also submits that the judgment under appeal does not even comply with the principles laid down in Case 145/83 Adams v Commission [1985] ECR 3539.
Comisia susține, de asemenea, că hotărârea atacată nu este nici măcar conformă cu principiile stabilite în Hotărârea Curții din 7 noiembrie 1985, Adams/Comisia (145/83, Rec., p. 3539).
As held in paragraphs 139 and 140 of the judgment under appeal, there is no doubt that the Cantine were aware of the procedure under Regulation No 2499/82.
Or, astfel cum sa constatat la punctele 139 și 140 din hotărârea atacată, nu ar exista nicio îndoială cu privire la faptul că intimatele aveau cunoștință de modul de aplicare a Regulamentului nr. 2499/82.
The Commission also claims that the Court of First Instance failed to respect, in the judgment under appeal, the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
În plus, Comisia critică faptul că Tribunalul nu a respectat, în hotărârea atacată, cerința referitoare la securitatea juridică necesară în ceea ce privește aplicarea termenelor de prescripție.
Linking the determination of the point at which the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice starts to run to the subjective perception that any interested party may have of the certainty of the harm suffered would amount to leaving it up to the injured party to decide when the action for compensation would be finally timebarred.
Întradevăr, a lega stabilirea datei la care începe să curgă termenul de cinci ani, prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție, de percepția subiectivă pe care o poate avea fiecare parte interesată cu privire la certitudinea prejudiciului suferit ar însemna să fie lăsată la discreția părții vătămate posibilitatea de a hotărî cu privire la momentul la care se va stinge în mod definitiv dreptul de a exercita acțiunea în răspundere.
The Commission adds, in that connection, that the appeal proceedings brought by the Cantine could not, moreover, have had any influence on their conviction as to the certainty of the damage.
Comisia adaugă, în această privință, că, în speță, procedura de apel și cea de casație exercitate de Cantine nu au contribuit de altfel nicidecum la influențarea convingerii acestora cu privire la caracterul cert al prejudiciului.
The Commission also submits that the Court of First Instance vitiated its judgment by a contradiction in the grounds thereof.
Comisia arată, pe de altă parte, că hotărârea Tribunalului este viciată de o motivare contradictorie.
First, it refused to consider the exhaustion of domestic remedies as a condition for admissibility of the action for compensation brought by the Cantine against the Commission and, second, it linked the point from which the limitation period applicable to that action started to run to the date of a definitive judgment delivered at national level, in this case the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994.
Întradevăr, acesta, pe de o parte, a refuzat să considere epuizarea căilor de atac interne drept o condiție de admisibilitate a acțiunii în răspundere extracontractuală formulate de Cantine împotriva Comisiei și, pe de altă parte, a legat data la care începe să curgă termenul de prescripție a acestei acțiuni de data pronunțării la nivel național a unei hotărâri definitive, în cazul de față hotărârea pronunțată de Corte suprema di cassazione la 28 noiembrie 1994.
For their part, the Cantine submit that the appeal is unfounded and that the Court of First Instance correctly held in the judgment under appeal that the conditions
Pe de altă parte, Cantine susțin că recursul este nefondat și că Tribunalul a stabilit în mod corect, în hotărârea atacată, că nu erau întrunite condițiile referitoare la
The Cantine take the view that it was necessary for them to await the outcome of the litigation at national level before referring the matter to the Community authorities, taking account, in particular, of the absence in this case of any provision regulating the position of the insolvent distiller.
Cantine consideră că, în ceea ce le privea, era necesar să aștepte finalizarea procesului la nivel național înainte de a sesiza autoritățile comunitare, ținând seama în special de lipsa, în speță, a vreunei norme care să reglementeze situația distilatorului insolvabil.
In that connection, they add that the Court of First Instance would undoubtedly have dismissed their action claiming liability on the ground that the domestic rights of action had not been exhausted.
În această privință, Cantine adaugă că Tribunalul ar fi respins cu siguranță acțiunea lor în răspundere pentru motivul că nu au fost epuizate căile de atac interne.
The Cantine submit that the action is therefore not timebarred because the limitation period for proceedings against the Commission for noncontractual liability began to run only when the Corte suprema di cassazione dismissed their appeals, thereby rendering the judgment of the Tribunale civile di Roma res judicata.
Așadar, potrivit Cantine, prescripția nu a operat întrucât termenul de prescripție a acțiunii în răspundere extracontractuală formulate împotriva Comisiei nu a început să curgă decât de la data respingerii de către Corte suprema di cassazione a acțiunii lor, ceea ce a determinat astfel ca hotărârea pronunțată de Tribunale civile di Roma să capete autoritate de lucru judecat.
Furthermore, the Cantine reply to the Commission that its argument that the judgment under appeal contains a contradiction as regards the admissibility of the action against the Commission for noncontractual liability and the time from which the limitation period applicable to that action starts to run is, in any event, unfounded inasmuch as it is based on the juxtaposition of two parts of that judgment dealing with distinct legal concepts and events.
Pe de altă parte, Cantine afirmă, în replică la susținerile Comisiei, că argumentele acesteia potrivit cărora hotărârea atacată ar conține o contradicție în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii în răspundere extracontractuală formulate împotriva Comisiei și data la care începe să curgă termenul de prescripție aplicabil acestei acțiuni sunt, în orice caz, neîntemeiate deoarece se bazează pe o suprapunere a două părți ale acestei hotărâri care privesc noțiuni juridice și fapte diferite.
If the Court accepts the Commission’s arguments that the proceedings against the Commission for noncontractual liability are timebarred, and if it were to set another point from which the limitation period for those proceedings began to run, the Cantine submit that such a limitation period cannot start to run against them before the unjust enrichment of the Community occurred by virtue of AIMA’s reassignment in 1991 to the EAGGF of the security provided by Assedile.
În cazul în care Curtea ar accepta argumentele Comisiei privind prescrierea acțiunii în răspundere extracontractuală formulate împotriva Comisiei și ar trebui să stabilească o nouă dată la care începe să curgă termenul de prescripție a acestei acțiuni, Cantine susțin că acesta nu ar putea fi anterior datei la care sa realizat îmbogățirea fără justă cauză a Comunității prin restituirea către FEOGA, în anul 1991, de către AIMA, a cauțiunii constituite prin intermediul Assedile.
The Cantine submit that they learned of that reassignment to the EAGGF, and therefore of the unjust enrichment of the Community, only after receiving the Commission’s letter of 8 December 1997.
Cantine susțin că nu au fost informate cu privire la această restituire către FEOGA și, așadar, cu privire la îmbogățirea fără justă cauză a Comunității decât după ce au primit scrisoarea Comisiei din 8 decembrie 1997.
The limitation period for those proceedings should therefore start to run from that date.
Termenul de prescripție a acțiunii în cauză ar trebui, așadar, să înceapă să curgă de la această dată.
The Cantine rely, in that connection, on the settled caselaw of the Court of Justice and, in particular, Adams v Commission, according to which the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to that damage and thus could not have had a reasonable time in which to bring an action.
Cantine invocă, în această privință, o jurisprudență constantă a Curții și, în special, Hotărârea Adams/Comisia, citată anterior, potrivit căreia prescripția nu i se poate opune victimei unui prejudiciu care nu a putut lua cunoștință de faptul care la generat decât cu întârziere și care, prin urmare, nu a putut să dispună de un termen rezonabil pentru a formula o acțiune.
The Cantine also state that they did not cease to safeguard their rights by applying to AIMA to obtain payment of the debts owed to them by DAI by way of the security provided by Assedile, and subsequently to the Commission in order to make a complaint concerning the irregularity committed by AIMA.
Cantine subliniază de asemenea că au acționat fără încetare în vederea apărării drepturilor lor, adresându-se AIMA pentru a obține plata creanțelor pe care le aveau împotriva DAI cu ajutorul cauțiunii constituite prin intermediul Assedile și, ulterior, Comisiei, pentru a denunța neregula comisă de AIMA.
No culpable delay can therefore be attributed to them in this case.
Așadar, în speță nu le-ar putea fi imputată nicio întârziere culpabilă.
It must be recalled, as a preliminary point, that the right to bring an action before the Community Courts can be exercised only under the conditions laid down in that regard by the provisions governing each specific action, in this case, an action for damages under Article 235 EC.
În prealabil, trebuie amintit că dreptul de a formula o acțiune în fața instanței comunitare nu poate fi exercitat decât în condițiile prevăzute în această privință de dispozițiile care reglementează fiecare tip de acțiune, în cazul de față acțiunea în despăgubiri la care se referă articolul 235 CE.
As a consequence, that right will have been properly exercised before the Court of First Instance only if the latter correctly applied, in particular, the provisions governing the limitation rules specific to that action (see, to that effect, order in Case C-136/01 P Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission [2002] ECR I-6565, paragraph 26).
În consecință, acest drept nu a putut fi exercitat în mod corespunzător în fața Tribunalului decât dacă acesta din urmă a aplicat în mod corect, printre altele, dispozițiile care reglementează prescripția specifice acelei acțiuni (a se vedea în acest sens Ordonanța din 18 iulie 2002, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Comisia, C-136/01 P, Rec., p. I-6565, punctul 26).
In accordance with Article 46 of the Statute of the Court of Justice, proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability are barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Potrivit articolului 46 din Statutul Curții de Justiție, acțiunile formulate împotriva Comunității în materie de răspundere extracontractuală se prescriu după cinci ani de la producerea faptului care a stat la baza lor.
The fiveyear limitation period referred to in that provision cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
Termenul de prescripție de cinci ani prevăzut de dispoziția menționată începe să curgă atunci când sunt întrunite toate condițiile care guvernează obligația de reparare și în special atunci când prejudiciul care trebuie reparat sa materializat.
Therefore, in cases where, as in this instance, the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage (see, in
În consecință, în ceea ce privește cazurile în care, precum în speță, răspunderea Comunității își are originea întrun act normativ, acest termen de prescripție nu poate începe să curgă înainte ca efectele prejudiciabile ale acestui act să se fi produs și, prin urmare, înaintea momentului în care persoanele vizate au suferit un prejudiciu cert
JUDGMENT OF 17. 7.
HOTĂRÂREA DIN 17.7.2008 — CAUZA C-51/05 P
In the present case the Court of First Instance held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that the limitation period began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the Cantine.
În cazul de față, Tribunalul a stabilit, la punctul 131 din hotărârea atacată, că termenul de prescripție începuse să curgă din momentul în care Cantine suferiseră în mod cert prejudiciul rezultat din lipsa totală sau parțială a plății ajutorului comunitar în cauză.
It also stated, in paragraph 132 thereof, that it was not contested that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine not later than the end of June 1983 under Article 9(1) of Regulation No 2499/82.
În plus, Tribunalul a subliniat, la punctul 132 din hotărârea menționată, că era cert că aceste sume ar fi trebuit să le fie plătite de către DAI cel mai târziu la sfârșitul lunii iunie 1983, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2499/82.