natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In order to assess whether the damage was certain, the Court of First Instance found, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that it was necessary to take into consideration the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in the light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed trader to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by way of that security before a national court.
În vederea aprecierii caracterului cert al prejudiciului, Tribunalul a stabilit, la punctele 136 și 145 din hotărârea atacată, că era necesar să fie luate în considerare procedurile pe care DAI le-a inițiat în fața instanțelor italiene și care priveau în mod specific destinația cauțiunii constituite prin intermediul Assedile, ținând seama de complexitatea sistemului instituit prin Regulamentul nr. 2499/82 și de circumstanțele excepționale ale cauzei, în care era extrem de dificil, pentru un operator economic prudent și avizat, să își dea seama, înainte de finalizarea acestor proceduri, că nu va putea obține plata ajutoarelor în cauză prin intermediul respectivei cauțiuni în fața instanței naționale.
The Court of First Instance accordingly held, in paragraphs 145 to 147 of the judgment under appeal, that it was only after the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994 that the Cantine could have become aware that they would not obtain payment of the aid in question by way of that security and that the damage which they had suffered could therefore not have been certain before that date, with the result that the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before that date.
Prin urmare, Tribunalul a ajuns la concluzia, la punctele 145-147 din hotărârea atacată, că numai în urma hotărârii pronunțate de Corte suprema di cassazione la 28 noiembrie 1994 Cantine au putut să își dea seama că nu vor obține plata ajutoarelor în cauză prin intermediul cauțiunii menționate și că, prin urmare, prejudiciul pe care l-au suferit nu putea avea un caracter cert înaintea acestei date, astfel încât termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție nu poate să înceapă să curgă înainte de aceasta.
In that regard it must be stated that, in proceeding in that manner, the Court of First Instance adopted a subjective approach to the question whether the conditions giving rise to the noncontractual liability of the Community had been established, according to which the damage caused by an unlawful legislative act cannot be regarded as certain as long as the allegedly injured party does not perceive it as such.
În această privință, trebuie constatat că, procedând astfel, Tribunalul a ales o abordare subiectivă în ceea ce privește întrunirea condițiilor în care este angajată răspunderea extracontractuală a Comunității, potrivit căreia prejudiciul produs de un act normativ ilegal nu ar putea fi considerat ca fiind cert atât timp cât partea care se pretinde lezată nu îl percepe ca atare.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance made the assessment of whether the damage caused to the Cantine was certain contingent on their becoming aware that they would not obtain compensation for their damage before the national courts.
Întradevăr, în hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit că aprecierea caracterului cert al prejudiciului cauzat Cantine depinde de conștientizarea de către acestea a faptului că nu vor obține repararea acestuia în fața instanțelor naționale.
The conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly objective criteria.
Or, condițiile de care depinde nașterea obligației de a repara prejudiciile menționate la articolul 288 al doilea paragraf CE și, așadar, normele care reglementează prescripția acțiunilor având ca obiect repararea acestor prejudicii nu se pot întemeia decât pe criterii strict obiective.
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitations periods specifically rely and which require that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law (see, inter alia, Case C-63/93 Duff and Others [1996] ECR I-569, paragraph 20).
Întradevăr, în caz contrar, ar exista riscul de a se aduce atingere principiului securității juridice, care reprezintă chiar fundamentul normelor referitoare la prescripție și care impune ca normele de drept comunitar să fie clare și precise, astfel încât persoanele interesate să se poată orienta în situații și cu privire la raporturi juridice care sunt guvernate de ordinea juridică comunitară (a se vedea în special Hotărârea din 15 februarie 1996, Duff și alții, C-63/93, Rec., p. I-569, punctul 20).
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
În plus, trebuie subliniat că a nu permite ca termenul de prescripție a acțiunii în răspundere extracontractuală a Comunității să înceapă să curgă cât timp partea care se pretinde vătămată nu a dobândit convingerea personală că a suferit un prejudiciu are drept consecință faptul că momentul la care se stinge dreptul de a exercita respectiva acțiune variază în funcție de percepția individuală pe care ar putea să o aibă fiecare parte cu privire la realitatea prejudiciului, ceea ce intră în contradicție cu cerința securității juridice care este necesară pentru aplicarea termenelor de prescripție.
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
În această privință, trebuie reținut de asemenea că a fost respinsă de către Curte teza potrivit căreia termenul de prescripție menționat la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție nu ar începe să curgă decât din momentul în care victima cunoaște în mod exact și detaliat faptele cauzei, întrucât cunoașterea faptelor nu figurează printre elementele care trebuie întrunite pentru a se declanșa curgerea termenului de prescripție (a se vedea Ordonanța Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Comisia, citată anterior, punctul 31).
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Aprecierea subiectivă cu privire la realitatea prejudiciului nu ar putea astfel să fie luată în considerare pentru a se stabili data la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii în răspundere extracontractuală a Comunității.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Rezultă că, în hotărârea atacată, Tribunalul nu putea stabili caracterul cert al prejudiciului suferit de Cantine și, prin urmare, nu putea fixa data la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii acestora în răspundere bazându-se pe percepția avută de acestea cu privire la efectele prejudiciabile ale Regulamentului nr. 2499/82.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.
Dimpotrivă, Tribunalul ar fi trebuit să se bazeze în această privință în mod exclusiv pe criterii obiective.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Pe astfel de motive sa bazat deja Curtea pentru a stabili data la care începe să curgă termenul de prescripție prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Într-a -devăr, astfel cum reiese de la punctul 33 din Hotărârea Holcim (Deutschland)/Comisia, citată anterior, Curtea a stabilit că acest termen începe să curgă din momentul în care prejudiciul pecuniar suferit de victimă sa materializat.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
Rezultă, așadar, că declanșarea curgerii acestui termen este legată de pierderea obiectivă produsă concret în patrimoniul părții care pretinde că a fost vătămată.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
În speță, Tribunalul ar fi trebuit astfel, în hotărârea atacată, să constate că termenul de prescripție de cinci ani al acțiunii în răspundere formulate de Cantine, în temeiul articolului 235 CE, a început să curgă de la data la care prejudiciul produs prin Regulamentul nr. 2499/82 sa materializat în mod obiectiv prin provocarea unei pierderi în patrimoniul acestora.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Tribunalul ar fi trebuit în special să rețină că termenul de prescripție respectiv începuse să curgă de la momentul la care aplicarea sistemului ilegal de plată a ajutoarelor comunitare prevăzut la articolul 9 din Regulamentul nr. 2499/82 produsese în mod concret și obiectiv un prejudiciu recurentelor, întrucât nu le-a asigurat plata directă a ajutorului comunitar în cazul insolvabilității DAI.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Acest moment ar fi trebuit astfel să fie stabilit ca fiind ziua în care Cantine nu au putut obține plata menționată în termenul de 90 de zile de la intrarea vinului în distilerie, prevăzut de dispoziția respectivă, adică la sfârșitul lunii iunie 1983, astfel cum reiese în special de la punctul 132 din hotărârea atacată.
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
Or, prin faptul că a stabilit, la punctul 147 din hotărârea atacată, că termenul de prescripție prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție nu putea să înceapă să curgă înainte de 28 noiembrie 1994 și, în consecință, prin faptul că, la punctul
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
150 din respectiva hotărâre, a declarat drept admisibilă, fiind formulată în termen, acțiunea în răspundere introdusă la 12 octombrie 1998, așadar, la mai mult de 15 ani de la producerea efectivă a prejudiciului, Tribunalul a aplicat în mod greșit dispozițiile referitoare la normele care reglementează prescripția menționate la articolul amintit.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
Pe de altă parte, trebuie respinse argumentele susținute de Cantine și întemeiate pe Hotărârea Adams/Comisia, citată anterior, în care Curtea a stabilit că nu i s-ar putea opune prescripția victimei unui prejudiciu care nu a putut lua cunoștință de faptul care la generat decât cu întârziere.
Unlike the case which gave rise to the Adams judgment, the Cantine cannot claim in the present case that they were not aware, from the end of June 1983, of the event giving rise to their damage, as they knew perfectly well from that time that Article 9 of Regulation No 2499/82 did not provide them with any guarantee whatsoever of direct payment of the Community aid in question in the event of the distiller’s insolvency.
Întradevăr, spre deosebire de cauza care a dus la pronunțarea acelei hotărâri, Cantine nu ar putea pretinde, în speță, că nu au avut cunoștință, încă de la sfârșitul lunii iunie 1983, de faptul care a generat prejudiciul pe care l-au suferit, întrucât știau exact, încă din acel moment, că articolul 9 din Regulamentul nr. 2499/82 nu le asigura în niciun fel plata directă a respectivului ajutor comunitar în cazul insolvabilității distilatorului.
It should also be added that the fact that the Cantine were interveners in the proceedings relating to the security brought by DAI before the Italian courts did not prevent them from bringing parallel proceedings to establish liability before the Court of Justice under Article 235 EC.
Trebuie adăugat, în plus, că intervenția Cantine în procedura referitoare la cauțiune inițiată de DAI în fața instanțelor italiene nu le împiedica să introducă în paralel o acțiune în răspundere în fața Curții în temeiul articolului 235 CE.
That provision specifically confers exclusive jurisdiction on the Community Courts to hear actions for compensation under the second paragraph of Article 288 EC brought against the Community (see, inter alia, Joined Cases 106/87 to 120/87 Asteris and Others [1988] ECR 5515, paragraph 15).
Instanțele comunitare sunt cele cărora această din urmă prevedere le conferă o competență exclusivă de a soluționa acțiunile în despăgubiri, întemeiate pe articolul 288 al doilea paragraf CE, îndreptate împotriva Comunității (a se vedea în special Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții, 106/87-120/87, Rec., p. 5515, punctul 15).
Lastly, it must be noted, as is clear from the very wording of Article 46 of the Statute of the Court of Justice, that an action brought before a national court cannot constitute an interruption of the limitation period for an action for damages under Article 235 EC (see, to that effect, Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 56).
În sfârșit, trebuie subliniat că, astfel cum reiese chiar din modul de redactare al articolului 46 din Statutul Curții de Justiție, o acțiune introdusă în fața unei instanțe naționale nu ar putea constitui un act prin care se întrerupe curgerea prescripției acțiunii în despăgubiri întemeiate pe articolul 235 CE (a se vedea în acest sens Ordonanța Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Comisia, citată anterior, punctul 56).
Likewise, it follows that the commencement of proceedings at national level cannot defer the point at which the limitation period for that action begins to run.
Rezultă că, tot astfel, introducerea unei acțiuni la nivel național nu ar putea amâna data la care începe să curgă termenul de prescripție a acestei acțiuni.
It follows from all the foregoing that the judgment under appeal must be set aside in so far as it declared admissible the action for noncontractual liability brought by the
Din toate considerațiile prezentate anterior rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care a declarat admisibilă acțiunea în răspundere
Cantine and ordered the Commission to make good the damage which they suffered, following the insolvency of DAI, by reason of the absence of a procedure capable of guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment to the producers concerned of the Community aid provided for by that regulation.
HOTĂRÂREA DIN 17.7.2008 — CAUZA C-51/05 P exracontractuală formulată de Cantine și a obligat Comisia să repare prejudiciul suferit de acestea, în urma falimentului DAI, din cauza lipsei unui mecanism în măsură să garanteze, în cadrul sistemului instituit prin articolul 9 din Regulamentul nr. 2499/82, plata către producătorii vizați a ajutorului comunitar prevăzut de acest regulament.
Under the second sentence of the first paragraph of Article 61 of the Statute of the Court of Justice, the latter may, where the decision of the Court of First Instance has been quashed, itself give final judgment in the matter, where the state of the proceedings so permits.
Potrivit articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție, aceasta din urmă poate, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, să soluționeze ea însăși litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.
As regards the claim by the Cantine that the Commission should be ordered to pay them compensation in amounts equivalent to the outstanding amounts still owed to them by DAI, this cannot be accepted for the reasons set out in paragraphs 63 to 66 of the present judgment.
În ceea ce privește cererea formulată de Cantine având ca obiect obligarea Comisiei, în temeiul articolului 235 CE, la plata unor despăgubiri în valoare egală cu cuantumul creanțelor acestora împotriva DAI care nu au fost onorate, această solicitare nu poate fi primită pentru motivele prezentate la punctele 63-66 din prezenta hotărâre.
As is clear in particular from paragraph 65 of this judgment, the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice began to run at the end of June 1983, with the result that the action for compensation under Article 235 EC brought in 1998 must be regarded as timebarred and, therefore, must be dismissed as being inadmissible.
Întradevăr, astfel cum reiese în special de la punctul 65 din prezenta hotărâre, termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție a început să curgă de la sfârșitul lunii iunie 1983, astfel încât respectiva cerere de despăgubiri, formulată în temeiul articolului 235 CE, introdusă în anul 1998, trebuie considerată ca fiind prescrisă și, prin urmare, respinsă ca inadmisibilă.
Accordingly, since, in the judgment under appeal, the Court of First Instance has already dismissed as inadmissible the Cantines’claims that the Commission’s letter of 31 July 1998 be annulled, that a declaration be made that the Commission unlawfully failed to act, and that the Commission be found guilty of unjust enrichment, the action brought by the Cantine must be dismissed in its entirety.
În consecință, dat fiind că, în hotărârea atacată, Tribunalul a respins deja ca inadmisibile cererile formulate de Cantine având ca obiect anularea scrisorii Comisiei din 31 iulie 1998 și constatarea abținerii de a acționa a instituției menționate, precum și cererea formulată de Cantine privind obligarea Comisiei la plata sumelor solicitate în temeiul îmbogățirii fără justă cauză, acțiunea formulată de Cantine în cauza T-166/98 trebuie respinsă în totalitate.
Under Article 122 of the Rules of Procedure, where the appeal is well founded and the Court of Justice itself gives final judgment in the case, the Court is to make a decision as to costs.
Potrivit articolului 122 din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Under Article 69(2) of those Rules, which applies to appeals by virtue of Article 118, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings.
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Since the Commission has applied for costs to be awarded against the Cantine, and since the latter have been unsuccessful, the Cantine must be ordered to pay the costs of the present proceedings and of those brought before the Court of First Instance.
Întrucât Comisia a solicitat obligarea Cantine la plata cheltuielilor de judecată, iar Cantine au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri și celei desfășurate în fața Tribunalului.
Case C-389/05
Cauza C-389/05
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Articles 43 EC and 49 EC — Freedom of establishment and freedom to provide services — Animal health — Artificial insemination centre for bovine animals — National rules conferring on authorised centres the exclusive right to provide the service of artificially inseminating bovine animals in a defined geographical area and making the issue of an inseminator’s licence subject to the conclusion of an agreement with one of those centres)
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolele 43 CE și 49 CE — Libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor — Sănătate animală — Centru de inseminare artificială a bovinelor — Reglementare națională care acordă unor centre acreditate dreptul exclusiv de furnizare a serviciului de inseminare artificială a bovinelor pe un anumit teritoriu și care condiționează eliberarea de licențe de inseminator de încheierea unei convenții cu unul dintre aceste centre”
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Restrictions (Art. 43 EC)
Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Restricții (art. 43 CE)
Freedom to provide services — Restrictions (Art. 49 EC)
Libera prestare a serviciilor — Restricții (art. 49 CE)
Agriculture — Harmonisation of laws — IntraCommunity trade of semen from bovine purebred animals
Agricultură — Armonizarea legislațiilor — Schimburi intracomunitare de material seminal de bovine de rasă pură
SUMMARY — CASE C-389/05
SUMAR — CAUZA C-389/05
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Restrictions
Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Libera prestare a serviciilor — Restricții
of the Member State concerned, the distribution and insemination of bovine semen.
în cauză, a activităților de distribuție a materialului seminal de bovine și de inseminare.