natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If, on the other hand, a nonreturn order is issued by a competent court in the Member State where the child is actually present, then the machinery of Article 11(6) to (8) will be set in motion — the order must be transmitted to the competent court of the Member State of habitual residence, which will invite the parties to make submissions and examine the question of custody and which may, finally, issue a decision ordering the child’s return which will be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition if it is certified in accordance with Article 42(2).
În schimb, în cazul în care hotărârea de neînapoiere este pronunțată de o instanță competentă din statul membru în care se găsește copilul, se activează mecanismul prevăzut la articolul 11 alineatele (6)-(8) din regulament – notificarea hotărârii către instanța competentă din statul membru al reședinței obișnuite, convocarea părților de către aceasta și examinarea problemei încredințării copilului și, în sfârșit, posibilitatea ca această instanță să dispună înapoierea copilului printr-o hotărâre care, în oricare alt stat membru, va fi automat executorie și nesupusă căilor de atac dacă este certificată potrivit articolului 42 alineatul (2).
If the order entails the child’s return, it will be enforceable, ex hypothesi, in the Member State where the child is actually present if it is issued by a court of that State.
În cazul în care hotărârea implică înapoierea copilului, aceasta va fi, prin ipoteză, executorie în statul membru în care se găsește copilul dacă este pronunțată de o instanță din acest stat.
If it is issued by a court of another Member State, it will be recognised in the Member State where the child is actually present, pursuant to Article 21(1) of the Regulation, without any special procedure being required (subject to a possible application under Article 21(3) that it should not be recognised on one of the grounds exhaustively listed in Article 23), but its enforcement will require a declaration of enforceability pursuant to an application made in accordance with Chapter III, Section 2, of the Regulation (Articles 28 to 36).
Dacă este pronunțată de o instanță dintr-un alt stat membru, hotărârea va fi recunoscută în statul membru în care se găsește copilul, în temeiul articolului 21 alineatul (1) din regulament, fără a fi necesar să se recurgă la vreo procedură [sub rezerva posibilității unei cereri de refuz al recunoașterii în temeiul articolului 21 alineatul (3) pentru unul dintre motivele limitativ enunțate la articolul 23], însă executarea sa va necesita o încuviințare a executării, solicitată potrivit procedurilor instituite în capitolul III secțiunea 2 din regulament (mai precis articolele 28-36).
That is so because the only decisions which are enforceable in other Member States without such a declaration are those issued pursuant to Article 11(8) (that is to say, after an initial decision of nonreturn issued pursuant to Article 13 of the Convention) and certified in accordance with Article 42(2) of the Regulation.
Această procedură se dovedește necesară, deoarece singurele hotărâri executorii întrun alt stat membru fără o astfel de încuviințare sunt cele pronunțate în temeiul articolului 11 alineatul (8) din regulament (mai exact după o primă hotărâre de neînapoiere emisă în aplicarea articolului 13 din convenție) și certificate potrivit articolului 42 alineatul (2) din regulament.
18 — It is clear from the words ‘connected with that application’ that the application must actually have been made; it is not enough for the court to have theoretical jurisdiction to decide on such an application.
18 — Este evident că, prin utilizarea termenilor „în legătură cu această cerere”, cererea trebuie să fi fost efectiv introdusă; nu este suficient ca instanța să fi fost, ipotetic, competentă să se pronunțe asupra unei astfel de cereri.
Thus, the competent court of the Member State of habitual residence may, under the jurisdiction which it already enjoys from Articles 8, 10 and, where applicable, 12, order the child’s return in the context of Article 11(8) if a nonreturn decision has been issued pursuant to Article 13 of the Convention.
Astfel, instanța competentă din statul membru al reședinței obișnuite poate, în temeiul competenței instituite deja la articolele 8, 10 și, eventual, 12 din regulament, să dispună înapoierea copilului în conformitate cu articolul 11 alineatul (8), în cazul în care a fost pronunțată o hotărâre de neînapoiere în aplicarea articolului 13 din convenție.
In that event, its order will not require a declaration of enforceability in accordance with the procedure in Chap -ter III, Section 2.
În acest caz, hotărârea sa nu va necesita o încuviințare a executării potrivit procedurii prevăzute în secțiunea 2 a capitolului III.
I shall endeavour none the less to find a solution to that situation too in the provisions of the Regulation, interpreted in accordance with its fundamental aims.
Vom încerca totuși să identificăm, printre dispozițiile regulamentului, interpretate în conformitate cu obiectivele sale fundamentale, un răspuns adecvat pentru această situație specifică.
But the referring court’s question supposes not a pre-existing nonreturn decision pursuant to Article 13 of the Convention but a pre-existing order for the child’s return issued under Article 12 of the Convention, by a competent court of the Member State where the child is actually present.
Cu toate acestea, întrebarea adresată de instanța de trimitere presupune existența prealabilă nu a unei hotărâri de neînapoiere în aplicarea articolului 13 din convenție, ci a unei hotărâri de înapoiere pronunțate în temeiul articolului 12 din convenție de către o instanță competentă din statul membru în care se găsește copilul.
In such a situation, can the competent court of the Member State of habitual residence also order the child’s return?
Întrun astfel de caz, va putea instanța competentă din statul membru al reședinței obișnuite să dispună, la rândul său, înapoierea copilului?
First, we may look at Article 19 of the Regulation, which concerns lis pendens.
În primul rând, putem consulta articolul 19 din regulament, referitor la litispendență.
According to paragraphs 2 and 3 of that article, where proceedings relating to parental responsibility for the same child and involving the same cause of action are brought before courts of different Member States, the court second seised must of its own motion stay its proceedings until the jurisdiction of the court first seised is established.
Potrivit alineatelor (2) și (3) ale acestuia, în cazul în care acțiuni referitoare la răspunderea părintească, având același obiect și aceeași cauză, se introduc în fața instanțelor judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
Where that jurisdiction is established, the court second seised must decline jurisdiction in favour of that court.
În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea primei instanțe.
I conclude that, in the normal event, as long as proceedings for a return order are pending in the Member State where the child is actually present, the court of the Member State of habitual residence must not examine the same question.
Din acestea deducem că, în mod normal, atât timp cât o procedură vizând pronunțarea unei hotărâri de înapoiere este în desfășurare în statul membru în care se găsește copilul, instanța din statul membru al reședinței obișnuite nu trebuie să examineze aceeași problemă.
In so far as the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) applies, that result in no way delays the return procedure, whereas the simultaneous conduct of two sets of proceedings concerning the same child could give rise to complications.
În măsura în care se aplică termenul de șase săptămâni impus la articolul 11 alineatul (3), un astfel de rezultat nu are efect dilatoriu asupra procedurii de înapoiere, în vreme ce derularea paralelă a două proceduri având același obiect poate da naștere unei serii de complicații.
Quite obviously, such a question can arise only in extraordinary circumstances such as those of the present case.
În mod evident, o astfel de întrebare nu poate să se ivească decât în împrejurări deosebite, astfel cum sunt cele din speță.
It is selfevident that in any normally conceivable situation, the child will be returned to the Member State of habitual residence following the first order for his or her return, particularly since the very strict timelimit for taking the decision is not conducive to appeal proceedings.
Este de la sine înțeles că, în orice ipoteză imaginabilă, copilul va fi înapoiat în statul membru al reședinței obișnuite ca urmare a primei hotărâri de înapoiere, cu atât mai mult cu cât termenul foarte strict pentru adoptarea unei decizii nu este adecvat declarării unui apel 19.
19It is therefore quite understandable, as the Netherlands Government pointed out at the hearing, that the legislature did not explicitly envisage the rather implausible situation now facing us.
Prin urmare, este întru totul de înțeles, astfel cum a observat guvernul olandez cu ocazia ședinței, ca legiuitorul să nu fi avut în mod expres în vedere în cadrul regulamentului situația puțin probabilă cu care ne confruntăm în speță.
19 — The Commission’s Practice Guide considers, at point VII.2.4, that in order to ensure observance of the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) national law may (a) preclude the possibility of an appeal against a decision entailing the return of the child, or (b) allow for the possibility for appeal, but provide that a decision entailing the return of the child is enforceable pending any appeal, or (c) ensure an accelerated hearing of the appeal.
19 — Ghidul practic al Comisiei arată, la punctul VII.2.4, că, pentru a garanta respectarea termenului de șase săptămâni stabilit la articolul 11 alineatul (3), dreptul intern al statelor membre ar trebui a) să excludă posibilitatea de a declara apel împotriva unei hotărâri care presupune înapoierea copilului, sau b) să prevadă posibilitatea declarării apelului, dar să indice că hotărârea este executorie pe durata apelului, sau c) să asigure judecarea accelerată a apelului.
It may also be noted that, in the same spirit, Lithuanian law appears to rule out any further appeal against the decision of the Court of Appeal of 15 March 2007 ordering the child’s return in the present case (even if other steps to reopen the proceedings do not seem to be impossible in reality).
Se poate observa deopotrivă că, în aceeași ordine de idei, dreptul lituanian pare să excludă orice recurs împotriva hotărârii pronunțate în cauză de Lietuvos apeliacinis teismas la 15 martie 2007, prin care sa dispus înapoierea copilului (deși o serie de alte proceduri tinzând la redeschiderea procedurii nu par a fi excluse în speță).
However, once the court of the Member State where the child is actually present has issued its decision, lis pendens no longer applies and there is thus no longer any barrier to the exercise of jurisdiction by the court of the Member State of habitual residence.
Cu toate acestea, de îndată ce instanța din statul membru în care se găsește de fapt copilul a pronunțat o hotărâre, dispare cazul de litispendență și, prin urmare, orice obstacol care stătea în calea exercitării competenței de către instanța din statul membru al reședinței obișnuite.
Article 11(8) of the Regulation specifically confirms jurisdiction in the event of an initial
O astfel de competență este confirmată în mod expres
Certification of the decision nonreturn decision, and there is no reason to rule out that jurisdiction (as conferred by Articles 8 and 10) if the initial decision orders the child’s return.
Certificarea hotărârii la articolul 11 alineatul (8) din regulament, în cazul unei prime hotărâri de neînapoiere, și nu mai există niciun motiv pentru a o exclude (dedusă din articolele 8 și 10), în cazul unei prime hotărâri de înapoiere a copilului.
The only difference is that, in that event, the specific provisions of Article 11(8) will not apply and, in practice, a second return order will normally be redundant.
Singura diferență, în acest caz, este că dispozițiile speciale ale articolului 11 alineatul (8) nu vor fi aplicabile și, în practică, o a doua hotărâre de înapoiere va fi în mod normal redundantă.
The referring court asks also whether, once that decision has been adopted, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation complies with those aims and procedures.
Instanța de trimitere întreabă deopotrivă dacă, odată ce a fost pronunțată hotărârea, eliberarea certificatului menționat la articolul 42 din regulament este conformă cu obiectivele și cu procedurile menționate.
I would add that, without necessarily following the Commission in its suggestion that, if the court of the Member State where the child is actually present has not taken a decision within a certain period, there is a de facto nonreturn order capable of triggering the application of Article 11(8), I consider that the lis pendens rule in Article 19 must be read subject to the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) and that any failure to comply with that timelimit may also set aside the barrier to the exercise of the jurisdiction of the court of the Member State of habitual residence under Articles 8 and 10.
Fără a urma în mod obligatoriu sugestia Comisiei potrivit căreia, în cazul în care instanța din statul membru în care se găsește copilul nu a luat nicio decizie întrun anumit termen, ne aflăm de facto în prezența unei hotărâri de neînapoiere capabile să declanșeze aplicarea articolului 11 alineatul (8), considerăm că regula privind litispendența de la articolul 19 trebuie să fie interpretată sub rezerva termenului de șase săptămâni impus la articolul 11 alineatul (3) și că orice depășire a acestui termen poate, de asemenea, să ducă la înlăturarea obstacolului care stătea în calea exercitării competenței, în temeiul articolelor 8 și 10, de către instanța din statul membru al reședinței obișnuite.
The reply to this part of the question is simpler, at least in the abstract.
Cel puțin în abstract, răspunsul la această întrebare este mai simplu.
The certificate in question can never be issued unless the decision was adopted in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation (Article 42 refers to Article 40(1)(b), which refers in turn to Article 11(8)).
Certificatul în discuție nu poate în niciun caz să fie eliberat decât în circumstanțele prevăzute la articolul 11 alineatul (8) din regulament [articolul 42 face trimitere la articolul 40 alineatul (1) litera (b), care, la rândul său, trimite la articolul 11 alineatul (8)].
The adoption of a return order in such circumstances presupposes that a nonreturn decision has been issued previously pursuant to Article 13 of the Convention.
Pronunțarea unei hotărâri de înapoiere în aceste împrejurări presupune pronunțarea prealabilă a unei hotărâri de neînapoiere în aplicarea articolului 13 din convenție.
Admittedly, taken in isolation, the wording ‘notwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (emphasis added) could be taken to mean ‘whether such a judgment has been issued or not’.
Desigur, privită izolat, formularea „fără a aduce atingere unei hotărâri pronunțate în conformitate cu articolul 13 din convenție” (sublinierea noastră) ar putea fi interpretată în sensul „fie că sa pronunțat sau nu sa pronunțat o hotărâre” 20.
20 However, on a systematic reading, Article 11(6) to (8) rules out such an interpretation.
Cu toate acestea, o interpretare sistematică a alineatelor (6)-(8) ale articolului 11 exclude o astfel de ipoteză.
Moreover, a certificate cannot be issued under Article 42 unless, in particular, the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence under-
Pe de altă parte, certificatul menționat la articolul 42 nu poate fi eliberat decât dacă, în special, instanța pronunță hotărârea luând în considerare motivele și probele pe baza cărora a fost pronunțată hotărârea adoptată în
Consequently, to sum up on my analysis of this part of the fifth question, the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims or procedural rules of the Regulation.
Pe cale de consecință, pentru a rezuma analiza privind această parte a celei de a cincea întrebări, pronunțarea unei hotărâri de înapoiere a copilului de către instanța din statul membru al reședinței sale obișnuite după ce a fost adoptată o hotărâre de întoarcere de către instanța din statul membru în care se găsește copilul nu este nicidecum incompatibilă cu obiectivele și cu procedurile instituite prin regulament.
RINAU lying the order issued pursuant to Article 13 of the Convention (Article 42(2)(c)).
RINAU temeiul articolului 13 din convenție [articolul 42 alineatul (2) litera (c)].
which was well and truly a ‘judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ within the meaning of Article 11(8) of the Regulation.
din 22 decembrie 2006, care reprezenta, nici mai mult, nici mai puțin, decât o „hotărâre de neînapoiere pronunțată în aplicarea articolului 13 din convenție”, în sensul articolului 11 alineatul (8) din regulament.
I conclude that, in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation.
Din acestea deducem că, în principiu, eliberarea certificatului prevăzut la articolul 42 din regulament de către instanța din statul membru al reședinței obișnuite, privind o hotărâre de neînapoiere pe care a pronunțat-o după ce instanța din statul membru în care se găsește copilul a pronunțat ea însăși o hotărâre de înapoiere, nu este conformă cu procedurile instituite de regulament.
Can that circumstance affect the compatibility with the Regulation of the certificate which the Oranienburg court issued in respect of its order?
Această împrejurare ar putea afecta compatibilitatea certificatului eliberat de Amtsgericht Oranienburg cu privire la hotărârea sa cu regulamentul?
In other words, was the Oranienburg court entitled to consider that the requirements for the application of Article 11(6) to (8) were satisfied?
Cu alte cuvinte, era Amtsgericht Oranienburg îndreptățit să considere îndeplinite toate condițiile impuse la articolul 11 alineatele (6)-(8)?
Competence to deliver a certificate under Article 42 in the present case
Competența de a elibera, în speță, certificatul prevăzut la articolul 42
The formulation of the national court’s fifth question omits however any mention of a factor in the present case which cannot be ignored if we are to give that court a helpful answer.
Formularea celei de a cincea întrebări preliminare omite cu toate acestea orice menționare a unui element al speței care nu poate fi ignorat dacă se dorește oferirea unui răspuns util pentru instanța de trimitere.
It transpired at the hearing that most of the Member States submitting observations thought that the answer should be ‘no’ — only a final, enforceable judgment having the force of res judicata could trigger the application of those provisions.
Cu ocazia ședinței sa dovedit că majoritatea statelor membre care au prezentat observații susțineau că răspunsul trebuie să fie unul negativ – numai o hotărâre de neînapoiere definitivă, executorie și care a dobândit puterea de lucru judecat ar putea să conducă la aplicarea acestor dispoziții.
In the present case, the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 had been not only appealed against but quashed before the Oranienburg court took its decision of 20 June 2007.
Or, în speță, hotărârea pronunțată de Klaipėdos apygardos teismas la 22 decembrie 2007 fusese atacată nu doar în apel, ci și anulată înainte de pronunțarea hotărârii Amtsgericht Oranienburg din 20 iunie 2006.
In addition, we were told, the decision of 22 December 2006 had never been enforceable at any time.
În plus, sa confirmat că hotărârea din 22 decembrie 2006 nu fusese nicicând învestită cu forță executorie.
It is true that the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007, which is the decision under challenge in the proceedings with which we are concerned, was preceded by that of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 also ordering the child’s return, but it was preceded, too, by that of the Klaipėda court of 22 December 2006,
Astfel, Hotărârea pronunțată de Amtsgericht Oranienburg la 20 iunie 2007, și anume cea atacată în procedura relevantă, a fost precedată, desigur, de hotărârea Lietuvos apeliacinis teismas din 15 martie 2007 prin care se dispunea de asemenea înapoierea copilului, însă a fost totodată precedată și de hotărârea Klaipėdos apygardos teismas
I do not agree with that analysis.
Nu împărtășim această analiză.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU of which it may order the child’s return as envisaged in paragraph 8, which will be fully enforceable as provided for in Article 42 if it is certified.
LUARE DE POZIŢIE A AVOCATULUI GENERAL SHARPSTON — CAUZA C-195/08 PPU în modul prevăzut la alineatul (8), cu toate efectele forței executorii ce decurg de la articolul 42, în cazul în care a fost eliberat un certificat.
Article 11 uses the words ‘the court shall … issue its judgment’ (paragraph 3, second sentence), ‘[i]f a court has issued an order on non-return’ (paragraph 6) and ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (paragraph 8).
La articolul 11 se utilizează formulele „instanța judecătorească pronunță hotărârea” [alineatul (3) al doilea paragraf], „[î]n cazul în care o instanță judecătorească a pronunțat o hotărâre de neînapoiere” [alineatul (6)] și „[f]ără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere pronunțate în conformitate cu articolul 13 din [c]onvenți[e]” [alineatul (18)] 21.
21In other provisions, when the Regulation wishes to specify that a decision is enforceable, it does so expli -citly (see, in particular, Articles 28, 36 and 44).
În cuprinsul altor dispoziții, atunci când se dorește detalierea caracterului executoriu al unei hotărâri, regulamentul conține formulări explicite (a se vedea în special articolele 28, 36 și 44).
But nothing in the wording of Article 11 indicates that the nonreturn decision must be enforceable, or even still in force, at the moment when the court of the Member State of habitual residence gives its judgment in the context of Article 11(8). 22
Cu toate acestea, niciun element din textul articolului 11 nu indică faptul că hotărârea de neînapoiere trebuie să fie executorie, și nici măcar în vigoare, la momentul când instanța din statul membru al reședinței obișnuite statuează în contextul articolului 11 alineatul (8) 22.
That chain of obligations and procedures forms a whole, and is set in motion automatically as soon as the nonreturn order is issued.
Această serie de obligații și de demersuri formează un tot unitar și se activează de îndată ce a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere.
The only factor envisaged as interrupting it is the non-receipt of submissions from the parties by the court of the Member State of habitual residence (paragraph 7, second indent) — which would amount, in effect, to a discontinuance of the proceedings by the parent left behind.
Singurul factor prevăzut care ar putea duce la întreruperea sa este nedepunerea de observații de către părți la instanța din statul membru al reședinței obișnuite [alineatul (7) al doilea paragraf], ceea ce ar echivala, în realitate, cu o desistare din partea părintelui părăsit.