natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the context of preventive distillation in respect of the 1982/1983 marketing year they delivered, between January and March 1983, wine to DAI which was distilled within the timelimit laid down by the provisions of Article 4 of Regulation No 2499/82.
În cadrul distilării preventive pentru anul vinicol 1982-1983, acestea au livrat vin către DAI în perioada ianuarie-martie 1983, vinul fiind distilat în termenul prevăzut de dispozițiile articolului 4 din Regulamentul nr. 2499/82.
The 90-day period laid down by Article 9(1) of that regulation within which DAI was required to pay the Cantine expired in June 1983.
Termenul de 90 de zile în care DAI trebuia, conform articolului 9 alineatul (1) din regulamentul menționat, să efectueze plata către Cantine a expirat în luna iunie 1983.
To that end, DAI provided the security required by that provision, equal to 110% of the amount of the aid, in the form of a bond issued by Assicuratrice Edile SpA (‘Assedile’) in favour of AIMA.
În acest scop, DAI a constituit cauțiunea prevăzută la această dispoziție, egală cu 110 % din cuantumul acestui ajutor, prin intermediul unei polițe emise în favoarea AIMA de Assicuratrice Edile SpA (denumită în continuare „Assedile”).
On 10 August 1983, AIMA paid the advance requested to DAI in accordance with Article 11.
La 10 august 1983, AIMA a efectuat plata către DAI a avansului solicitat, în conformitate cu articolul 11 menționat anterior.
Due to financial difficulties, DAI failed to pay, either in full or in part, the producers, including the Cantine, who had delivered wine for distillation.
Ca urmare a unor dificultăți financiare, DAI nu a efectuat, în întregime sau în parte, după caz, plățile către producătorii care livraseră vinul destinat distilării, printre aceștia numărându-se și Cantine.
In October 1983 DAI applied for administration under Italian bankruptcy law.
În octombrie 1983, DAI a solicitat aplicarea procedurii de administrare controlată prevăzute de legislația italiană privind falimentul.
As the court to which the matter was subsequently referred, the Tribunale di Oristano (District Court, Oristano) (Italy), granted that application, DAI suspended all its payments, including those still owed to the producers who had delivered wine to it.
Întrucât instanța sesizată ulterior, și anume Tribunale di Oristano (Italia), a admis această cerere, DAI a suspendat toate plățile, inclusiv pe cele care mai trebuiau efectuate către producătorii care îi livraseră vinul.
AIMA requested DAI to reimburse the Community aid, less the sums duly paid to the abovementioned producers, on the ground that DAI had not supplied it, within the timelimit laid down in Article 9(2) of Regulation No 2499/82, with proof that
AIMA a solicitat DAI să îi restituie ajutorul comunitar, mai puțin sumele plătite în mod legal producătorilor menționați anterior, întrucât DAI nu ia furnizat, în termenul prevăzut la articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2499/82, dovada
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS it had paid the other producers the minimum buyingin price for wine within the period of 90 days after the entry into the distillery laid down in Article 9(1) thereof.
COMISIA/CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA ȘI ALȚII efectuării plății către ceilalți producători a prețului minim de achiziție a vinului în termenul de 90 de zile de la intrarea în distilerie, prevăzut la articolul 9 alineatul (1) din acest regulament.
As DAI did not reimburse that aid, AIMA applied to Assedile for payment of the security.
Întrucât DAI nu a restituit acest ajutor, AIMA a solicitat Assedile să îi plătească o sumă egală cu valoarea cauțiunii.
At the request of DAI, the Pretore di Terralba (Magistrate’s Court, Terralba) (Italy) made an interim order on 26 July 1984 prohibiting Assedile from paying the security to AIMA. It gave DAI a period of 60 days within which to bring an action on the merits of the case.
La cererea DAI, Pretore di Terralba (Italia) a dispus la 26 iulie 1984, pe calea ordonanței președințiale, ca Assedile să nu plătească valoarea cauțiunii către AIMA, acordându-i DAI un termen de 60 de zile pentru a introduce o acțiune pe fond.
In September 1984 DAI brought such an action before the Tribunale civile di Roma (Civil District Court, Rome) (Italy). It claimed inter alia that that court should declare that the producers were the intended ultimate recipients of the security provided by Assedile, to the extent of the sums still owed to them.
În luna septembrie 1984, DAI a introdus o astfel de acțiune în fața Tribunale civile di Roma (Italia), solicitând în principal ca instanța să constate că producătorii erau destinatarii finali ai cauțiunii constituite prin intermediul Assedile, în limita sumelor care mai trebuiau să le fie plătite.
It maintained that that security was intended to guarantee payment of the minimum buyingin price to producers in proportion to the amount of production delivered in the event of the distiller failing to meet its obligations.
DAI a susținut că această cauțiune avea rolul de a garanta plata către producători a prețului minim de achiziție, proporțional cu valoarea produselor livrate, în cazul în care distilatorul nu își execută obligațiile.
It proposed that questions concerning the interpretation of the relevant Community regulations should be referred to the Court of Justice for a preliminary ruling.
DAI a sugerat să fie sesizată Curtea prin intermediul unor întrebări preliminare privind interpretarea regulamentelor comunitare aplicabile.
The Cantine, another wine cooperative and a consortium of wine cooperatives intervened in the proceedings in support of the form of order sought by DAI.
Cantine, o altă cooperativă viticolă și un consorțiu de cooperative viticole au intervenit în cadrul procedurii, raliindu-se poziției DAI.
They contended that the sums to which the security provided by Assedile related were due to them in proportion to the amount of wine delivered and they therefore sought a ruling from the Tribunale civile di Roma requiring Assedile to pay them the outstanding amounts of the debts owed to them by DAI, and, in the alternative, a ruling requiring AIMA to pay them those sums.
Intervenienții au susținut că sumele care făceau obiectul cauțiunii constituite prin intermediul Assedile le reveneau proporțional cu valoarea cantităților de vin livrate și au solicitat, prin urmare, ca Tribunale civile di Roma să declare că Assedile era obligată să le plătească valoarea creanțelor acestora împotriva DAI care nu fuseseră încă onorate și, în subsidiar, că AIMA era obligată să le plătească aceste sume.
Meanwhile, by judgment of 27 February 1986, the Tribunale di Oristano declared DAI insolvent.
Între timp, prin Hotărârea din 27 februarie 1986, Tribunale di Oristano a declarat intrarea DAI în faliment.
In its judgment of 27 January 1989, the Tribunale civile di Roma held essentially that the claims put forward by the cooperatives intervening in support of DAI were unfounded, stating in particular that Regulation No 2499/82 was easy to interpret,
În Hotărârea din 27 ianuarie 1989, Tribunale civile di Roma a hotărât, în esență, că pretențiile cooperativelor care au intervenit în susținerea DAI erau neîntemeiate, constatând, printre altele, că Regulamentul nr. 2499/89, precum și clauzele
Having ruled out any alleged right of those cooperatives to receive the amount of the security provided by Assedile, the Tribunale civile di Roma held that DAI’s insolvency proceedings constituted the appropriate framework within which the cooperatives could obtain payment of their debts.
După ce a stabilit inexistența oricărui drept, invocat de aceste cooperative, de a primi valoarea cauțiunii constituite prin intermediul Assedile, Tribunale civile di Roma a considerat că procedura de faliment a DAI constituia cadrul corespunzător în care cooperativele menționate puteau obține plata creanțelor lor.
On 27 September 1989 the Cantine, with the exception of Cantina sociale del Vermentino Soc. Coop. arl Monti-Sassari, appealed against that judgment to the Corte d’appello di Roma (Court of Appeal, Rome) (Italy).
La 27 septembrie 1989, Cantine, cu excepția Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, au declarat apel împotriva acestei hotărâri în fața Corte d’appello di Roma (Italia).
By judgment of 19 November 1991 that court held that the appeal was inadmissible on the grounds that the applicants had notified lodgement of the appeal, not to DAI’s official receiver, but to DAI itself, which was then in insolvency, and that they had not subsequently effected proper notification within the timelimit imposed on them.
Prin Hotărârea din 19 noiembrie 1991, aceasta din urmă a stabilit că cererea era inadmisibilă, pentru motivul că apelantele nu transmiseseră actul de sesizare a instanței de apel administratorului judiciar al DAI, ci însăși DAI, aflată în acel moment în stare de faliment, și că acestea nu repetaseră în mod corect notificarea în termenul care le fusese acordat.
In the meantime, on 16 January 1990, Assedile paid the sums owing to AIMA.
Între timp, la 16 ianuarie 1990, Assedile a plătit sumele datorate către AIMA.
By judgment of 28 November 1994, the Corte suprema di cassazione (Supreme Court of Cassation) (Italy) dismissed the appeal brought by the Cantine, with the exception of Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, against the judgment of the Corte d’appello di Roma.
Prin Hotărârea din 28 noiembrie 1994, Corte suprema di cassazione (Italia) a respins recursul formulat de Cantine, cu excepția celui introdus de Cantina sociale del Vermentino Soc. coop. arl Monti-Sassari, împotriva hotărârii pronunțate de Corte d’appello di Roma.
The Cantine duly registered their claims among DAI’s liabilities in the context of the insolvency proceedings that had been brought against it and, at the conclusion of those proceedings in 2000, took part in the distribution of assets as preferential creditors.
Cantine au efectuat în mod corespunzător înscrierea creanțelor lor împotriva DAI în tabelul de creanțe în cadrul procedurii de faliment referitoare la aceasta din urmă și, la finalizarea acestei proceduri, în anul 2000, au participat în calitate de creditori privilegiați la distribuirea sumelor realizate.
Under that distribution they obtained payment of 39% of the acknowledged debts owed to them by DAI.
În cadrul acestei distribuiri, Cantine au obținut plata sumelor corespunzătoare creanțelor admise față de DAI în proporție de 39 % din valoarea acestora.
By letter of 22 January 1996 the Cantine called on AIMA to honour the debts owed to them by DAI, contending that AIMA had benefited from unjust enrichment through receipt of the security provided by Assedile.
Prin scrisoarea din 22 ianuarie 1996, Cantine au solicitat AIMA să onoreze creanțele acestora față de DAI, susținând că AIMA se îmbogățise în mod nelegitim prin perceperea cauțiunii constituite prin intermediul Assedile.
AIMA rejected that complaint, pointing out that it was entitled to the security and that the producers had no right
AIMA a respins această contestație, arătând că era îndreptățită să beneficieze de această cauțiune
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS to bring a direct action against it for payment of the debts owed to them by DAI.
COMISIA/CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA ȘI ALȚII și că producătorii nu aveau nicio acțiune directă împotriva sa pentru valorificarea creanțelor lor față de DAI.
On 16 February 1996, the Cantine brought an action before the Tribunale civile di Cagliari (Civil District Court, Cagliari) (Italy), against AIMA on the ground of unjust enrichment, which was, however, subsequently stayed in order to enable the parties to reach an amicable agreement.
La 16 februarie 1996, Cantine au introdus în fața Tribunale civile di Cagliari (Italia) o acțiune împotriva AIMA întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză, această procedură fiind însă suspendată ulterior în vederea ajungerii pe cale amiabilă la un acord între părți.
On 13 November 1996 the Cantine lodged a complaint with the Commission in which they alleged that AIMA had infringed Community legislation, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission, inter alia, to call on AIMA and the Italian Republic to pay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/1983 wine year.
La 13 noiembrie 1996, Cantine au adresat o plângere Comisiei, în care invocau pretinsa încălcare de către AIMA a legislației comunitare, în special a Regulamentului nr. 2499/82, și cereau în special Comisiei să solicite AIMA și Republicii Italiene să le ramburseze sumele pe care nu le primiseră cu titlu de ajutoare comunitare pentru anul vinicol 1982-1983.
By letter of 25 June 1997, the Commission indicated to the Cantine that Assedile had paid the amount of security provided by it, plus interest, to AIMA on 16 January 1990.
Prin scrisoarea din 25 iunie 1997, Comisia a comunicat Cantine că Assedile plătise către AIMA, la 16 ianuarie 1990, valoarea cauțiunii constituite prin intermediul său, plus dobânzile aferente.
Subsequently, by letter of 8 December 1997, it informed them of the fact that AIMA had redeemed that security in February 1991 and had entered that amount into the accounts of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in the course of the 1991 financial year.
Ulterior, prin scrisoarea din 8 decembrie 1997, Comisia a informat Cantine că AIMA încasase valoarea acestei cauțiuni în februarie 1991 și o contabilizase în favoarea Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) în cadrul exercițiului financiar 1991.
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Prin scrisoarea din 23 ianuarie 1998, primită de Comisie la 5 februarie 1998, Cantine au solicitat ca această instituție să le plătească suma care corespundea valorii creanțelor acestora față de DAI, deoarece cauțiunea încasată de AIMA fusese restituită FEOGA.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.
Cantine au susținut că din obiectivul Regulamentului nr. 2499/82, care urmărea să favorizeze producătorii de vin, rezultă că aceștia trebuiau considerați ca fiind adevărații și singurii destinatari ai ajutorului prevăzut de acest regulament.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Dir -ectorate-General for Agriculture, which reached the Cantine on 14 August 1998, the Commission rejected that request.
Comisia a respins această solicitare prin scrisoarea din 31 iulie 1998, semnată de directorul general al Direcției Generale Agricultură din cadrul Comisiei și primită de Cantine la 14 august 1998.
It maintained that, in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller in order to enable it to offset the high buyingin price of the wine.
Comisia a susținut că, în speță, de acest ajutor beneficia în primul rând distilatorul, pentru a putea compensa prețul ridicat de achiziție a vinului.
The security was provided by Assedile for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
Cauțiunea fusese constituită, prin intermediul Assedile, în favoarea AIMA și producătorii nu ar putea pretinde niciun drept cu privire la valoarea acesteia.
In that letter, the Commission also pointed out that the approval by AIMA of the contracts entered into between the Cantine and DAI did not alter the private-law nature of those contracts, with the result that the Commission’s alleged obligations towards the applicants were of a noncontractual nature.
Pe de altă parte, în aceeași scrisoare, Comisia a subliniat că aprobarea de către AIMA a contractelor încheiate între Cantine și DAI nu schimba natura privată a acestor contracte, astfel încât pretinsele obligații ale Comisiei față de Cantine ar fi de natură extracontractuală.
Consequently, any action against the Community was henceforth timebarred, under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the amount of the security provided by Assedile was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Prin urmare, orice acțiune împotriva Comunității Europene ar fi în prezent prescrisă, în conformitate cu articolul 46 din Statutul Curții de Justiție, întrucât valoarea cauțiunii constituite prin intermediul Assedile a fost plătită AIMA la 16 ianuarie 1990, fiind restituită FEOGA în cursul exercițiului financiar 1991.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 12 October 1998, the Cantine brought an action seeking, first, annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), second, a declaration that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid to the Cantine which should have been paid to them by DAI was an unlawful failure to act contrary to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) and, third, an order that the Commission pay to the Cantine, on the ground of unjust enrichment and/or pursuant to Article 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC), compensation equivalent to the outstanding amounts owed to them by DAI.
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 12 octombrie 1998, Cantine au formulat o acțiune având ca obiect, în primul rând, anularea scrisorii Comisiei din 31 iulie 1998 în temeiul articolul 173 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 230 CE), în al doilea rând, constatarea abținerii de a acționa a instituției menționate, contrară articolului 175 din Tratatul CE (devenit articolul 232 CE), care constă în faptul că aceasta sa abținut de la adoptarea unei decizii privind acordarea în favoarea Cantine a ajutorului comunitar care ar fi trebuit să le fie plătit de către DAI și, în al treilea rând, obligarea Comisiei, ca urmare a îmbogățirii fără justă cauză și/sau în temeiul articolului 178 din Tratatul CE (devenit articolul 235 CE), să le plătească despăgubiri în valoare egală cu sumele neplătite ale creanțelor pe care le aveau împotriva DAI.
The Commission contended that the action should be dismissed as being inadmissible and, in the alternative, as unfounded.
Comisia a solicitat respingerea acțiunii ca inadmisibilă și, în subsidiar, ca nefondată.
By the judgment under appeal, the Court of First Instance, in paragraphs 80 and 83 thereof respectively, dismissed as inadmissible the Cantines’ requests for annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 and for a declaration that the Commission had unlawfully failed to act.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins, la punctul 80 și, respectiv, la punctul 83 din aceasta, ca inadmisibile cererile formulate de Cantine având ca obiect anularea scrisorii Comisiei din 31 iulie 1998 și constatarea abținerii de a acționa a instituției.
It also rejected, in paragraph 84 of that judgment, the request that the Court find against the Commission on the basis of unjust enrichment.
Tribunalul a respins de asemenea, la punctul 84 din hotărârea menționată, cererea având ca obiect obligarea Comisiei la plata sumelor solicitate în temeiul îmbogățirii fără justă cauză.
On the other hand, the Court of First Instance found, in paragraph 150 of the judgment under appeal, that the claim for compensation under Article 235 EC was admissible and held, in paragraph 1 of the operative part of the judgment, that ‘[t]he Commission is required to make good the damage sustained by the [Cantine] following the bankruptcy of [DAI], as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation [No 2499/82], payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.’
Tribunalul a stabilit în schimb, la punctul 150 din hotărârea atacată, că cererea de despăgubiri formulată în temeiul articolului 235 CE era admisibilă și a declarat, la punctul 1) din dispozitivul acestei hotărâri, că „Comisia este obligată să repare prejudiciul suferit de [Cantine], în urma falimentului [DAI], din cauza lipsei unui mecanism în măsură să garanteze, în cadrul sistemului instituit prin articolul 9 din Regulamentul [nr. 2499/82], plata către producătorii vizați a ajutorului comunitar prevăzut de acest regulament”.
In particular, with regard to the admissibility of the claim under Article 235 EC, the Court of First Instance, in the context of the plea raised by the Commission alleging that the proceedings against the Community for noncontractual liability were timebarred, first stated, in paragraph 129 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down by Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not begin to run before all the requirements governing the obligation to make good the damage had been satisfied, namely the existence of unlawful conduct on the part of the Community institutions, the fact of the damage alleged and the existence of a causal link between that conduct and the damage claimed.
În special în ceea ce privește admisibilitatea cererii formulate în temeiul articolului 235 CE, Tribunalul a amintit mai întâi, la punctul 129 din hotărârea atacată, referitor la motivul invocat de Comisie cu privire la prescrierea acțiunii în răspundere extracontractuală a Comunității, că termenul de prescripție prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție nu poate începe să curgă înainte de a fi îndeplinite toate condițiile de care depinde nașterea obligației de despăgubire, și anume existența unui comportament ilegal al instituțiilor comunitare, a prejudiciului invocat și a unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat.
The Court of First Instance then stated, in paragraph 130 of the judgment under appeal, that in cases in which the Community’s liability stemmed from a legislative measure, as in this instance, the limitation period could not begin to run before the injurious effects of the measure had been produced and hence before the time at which the persons concerned had suffered certain damage.
Tribunalul a precizat în continuare, la punctul 130 din hotărârea menționată, că, întrun caz precum cel în speță în care răspunderea Comunității decurge dintr-un act normativ, termenul de prescripție nu poate începe să curgă înainte ca efectele prejudiciabile ale acestui act să se fi produs și, așadar, înaintea momentului în care persoanele vizate au suferit un prejudiciu cert.
The Court of First Instance then held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that, in the case under examination, the limitation period had begun to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid had been suffered for certain by the Cantine.
Prin urmare, Tribunalul a hotărât, la punctul 131 din hotărârea atacată, că, în speță, termenul de prescripție începuse să curgă din momentul în care Cantine suferiseră în mod cert prejudiciul rezultat din lipsa totală sau parțială a plății ajutorului comunitar.
It observed, in paragraph 132 thereof, that it was not disputed in the case that the last deliveries of wine by the Cantine took place in March 1983 and that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine under Article 9(1) of Regulation No 2499/82 not later than 90 days after the entry of the wine into the distillery, that is to say, not later than the end of June 1983.
La punctul 132 din această hotărâre, Tribunalul a stabilit că, în speță, era cert că ultimele livrări de vin fuseseră efectuate de către Cantine în luna martie 1983 și că prețul minim de achiziție a vinului ar fi trebuit să le fie plătit de către DAI, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2499/82, în cel mult 90 de zile de la intrarea vinului în distilerie, adică cel mai târziu la sfârșitul lunii iunie 1983.