natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The present order for reference asks whether that interpretation should also apply in a situation, such as that in the dispute in the main proceedings, where the sales of goods concluded with the customers established in the geographical sector entrusted to the relevant commercial agent were concluded not only without any action by that agent but also without any action, direct or indirect, on the part of the principal.
Prezenta trimitere preliminară privește problema dacă această interpretare trebuie să prevaleze și în ipoteza în care, precum în acțiunea principală, vânzările de mărfuri încheiate cu clienți stabiliți în zona geografică încredințată agentului comercial respectiv au fost încheiate nu numai fără intervenția acestui agent, ci și fără intervenția directă sau indirectă a comitentului.
In that regard, it must be acknowledged that, as the heirs of Mr Chevassus-Marche have pointed out, Article 7(2) of Directive 86/653 merely refers to any ‘transactions concluded during the period covered by the agency contract’, without any other requirement than that those transactions have been entered into with a customer belonging to a geographical area or a group of customers for whom the commercial agent is responsible.
În această privință, trebuie constatat că, așa cum au susținut moștenitorii domnului Chevassus-Marche, articolul 7 alineatul (2) din directivă are în vedere numai „tranzacțiile încheiate în termenul prevăzut în contractul de agenție”, fără altă precizare în afara celei privind încheierea acesteia cu un client care aparține unei zone geografice sau unui grup de clienți care este încredințat agentului comercial.
There is no more an express requirement for action on the part of the principal than there is for action on the part of the commercial agent.
Intervenția comitentului nu este cerută în mod expres, în plus față de intervenția agentului comercial.
However, Article 7(2) of Directive 86/653 must be read together with Article 10 of that directive, which specifies the conditions to which the commercial agent’s right to commission is subject.
Cu toate acestea, articolul 7 alineatul (2) din directivă trebuie coroborat cu articolul 10 din directivă, care prevede condițiile la care este supus dreptul agentului comercial la comision.
Article 10 of that directive establishes the circumstances which give rise to that right.
Articolul 10 din directivă stabilește evenimentele care dau naștere la acest drept.
Article 10(1) distinguishes three alternative circumstances which are capable — each
În această privință, alineatul (1) evidențiază trei împrejurări alternative susceptibile,
The right is thus acquired as soon as and to the extent that the principal has executed the transaction or should have executed it, according to his agreement with the third party, or as soon as or to the extent that the third party has executed the transaction.
Acesta devine exigibil de îndată ce și în măsura în care comitentul a executat tranzacția sau ar fi trebuit să o execute potrivit înțelegerii cu terțul respectiv sau de îndată ce și în măsura în care terțul respectiv a executat tranzacția.
Article 10(2) of Directive 86/653 states that the commission becomes due, at the latest, when that third party has executed his part of the transaction or should have done so if the principal had executed his part of the transaction.
Articolul 10 alineatul (2) din directivă precizează că acest comision devine exigibil cel mai târziu atunci când terțul respectiv și-a executat partea sa din tranzacție sau ar fi trebuit să o facă, în cazul în care comitentul și-a executat partea sa din tranzacție.
It follows from the combination of those two paragraphs of Article 10 of Directive 86/653 that the commercial agent’s right to commission arises either when the principal has or should have carried out his obligation, or when the third party to the agency contract, that is the customer, has or should have carried out his obligation.
Din analiza combinată a celor două alineate ale articolului 10 din directivă reiese că dreptul agentului comercial la comision se naște fie atunci când comitentul și-a executat sau ar fi trebuit să își execute obligația, fie atunci când terțul față de contractul de agenție, și anume clientul, și-a executat sau ar fi trebuit să își execute propria obligație.
In each instance, the presence of the principal in the transactions for which the commercial agent can claim commission is indispensable.
În orice împrejurare, este indispensabilă prezența comitentului în cadrul tranzacțiilor în temeiul cărora agentul comercial poate solicita comisionul.
That interpretation of Article 10 of Directive 86/653 is supported by the wording of Article 11(1) of that directive, according to which the commercial agent’s right to commission can be extinguished only if and to the extent that it is established that the contract between the third party and the principal will not be executed, and that fact is due to a reason for which the principal is not to blame.
Această interpretare a articolului 10 din directivă este confirmată de modul de redactare a articolului 11 alineatul (1) din directivă, conform căruia dreptul agentului comercial la comision se poate stinge numai dacă și în măsura în care sa stabilit că nu va fi executat contractul dintre client și comitent și acest fapt este rezultatul unei cauze pentru care comitentul nu este vinovat.
That sole ground for extinguishment, which requires the combination of two sets of circumstances in which express reference is made to the principal, emphasises the importance of his role for the existence of the right to commission.
Această cauză unică de stingere, care necesită îmbinarea celor două împrejurări în care se face trimitere expresă la comitent, subliniază importanța rolului său cu privire la existența dreptului la comision.
It therefore follows from Articles 7(2), 10(1) and (2), and 11(1) of Directive 86/653, read in conjunction with each other, that the commercial agent can claim commission on the basis of a transaction only to the extent that the principal acted, directly or indirectly, in the conclusion of that transaction.
Astfel, din interpretarea articolului 7 alineatul (2) coroborat cu articolul 10 alineatele (1) și (2) și cu articolul 11 alineatul (1) din directivă rezultă că agentul comercial nu poate solicita comisionul în temeiul unei tranzacții decât în măsura în care comitentul a intervenit, direct sau indirect, în încheierea acestei tranzacții.
Having regard to the foregoing considerations, the reply to the question referred must be that the first indent of Article 7(2) of Directive 86/653 must be interpreted as meaning that a commercial agent entrusted with a specific geographical area does not have the right to a commission for transactions concluded by customers belonging to that area with a third party without any action, direct or indirect, on the part of the principal.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea formulată că articolul 7 alineatul (2) prima liniuță din directivă trebuie interpretat în sensul că, în lipsa intervenției directe sau indirecte a comitentului, agentul comercial căruia i se încredințează o anumită zonă geografică nu are dreptul la comisionul pentru tranzacțiile încheiate cu un terț de către clienți care aparțin zonei respective.
On those grounds, the Court (First Chamber) hereby rules:
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
The first indent of Article 7(2) of Directive 86/653/EEC of 18 December 1986 on the coordination of the laws of the Member States relating to selfemployed commercial agents must be interpreted as meaning that a commercial agent entrusted with a specific geographical area does not have the right to a commission for transactions concluded by customers belonging to that area with a third party without any action, direct or indirect, on the part of the principal.
Articolul 7 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți trebuie interpretat în sensul că, în lipsa intervenției directe sau indirecte a comitentului, agentul comercial căruia i se încredințează o anumită zonă geografică nu are dreptul la comision pentru tranzacțiile încheiate cu un terț de către clienți care aparțin zonei respective.
Case C-105/07
Cauza C-105/07
(Freedom of establishment — Free movement of capital — Tax legislation — Corporation tax — Interest paid by a subsidiary on funds lent by the parent company established in another Member State — Reclassification of the interest as taxable dividends — No such reclassification where interest payments are made to a resident company)
„Libertatea de stabilire — Libera circulație a capitalurilor — Legislație fiscală — Impozit pe profit — Dobânzi plătite de o filială drept remunerație pentru fondurile împrumutate de societatea-mamă stabilită într-un alt stat membru — Recalificare a dobânzilor drept dividende impozabile — Lipsa recalificării în cazul dobânzilor plătite unei societăți rezidente”
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment (Art. 43 EC)
Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire (art. 43 CE)
SUMMARY — CASE C-105/07
SUMAR — CAUZA C-105/07
Freedom of movement for persons — Freedom of establishment — Tax legislation — Corporation tax
Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Legislație fiscală — Impozit pe profit
Member State are reclassified as dividends and are, on that basis, taxable, where, at the beginning of the taxable period, the total of the interest-bearing loans is higher than the paid-up capital plus taxed reserves, whereas, in the same circumstances, where those interest payments are made to a director which is a company established in the same Member State, those payments are not reclassified as dividends and are, on that basis, not taxable.
stat membru sunt recalificate drept dividende și, în acest temei, sunt impozabile atunci când, la începutul perioadei impozabile, valoarea totală a sumelor plătite în avans, producătoare de dobânzi, excedează valorii capitalului vărsat majorat cu rezervele taxate, în timp ce, în aceleași împrejurări, atunci când aceste dobânzi sunt plătite unui administrator care este o societate stabilită în același stat membru, acestea nu sunt recalificate drept dividende și, în acest temei, nu sunt impozabile.
The mere fact that a resident company is granted a loan by a related company which is established in another Member State cannot be the basis of a general presumption of abusive practices and justify a measure which compromises the exercise of a fundamental freedom guaranteed by the Treaty.
Simplul fapt că unei societăți rezidente i se acordă un împrumut de către o societate afiliată stabilită într-un alt stat membru nu poate să constituie temeiul unei prezumții generale de practici abuzive și să justifice o măsură care aduce atingere exercitării unei libertăți fundamentale garantate de tratat.
Conversely, a national measure restricting freedom of establishment may be justified on the ground of prevention of abusive practices where it specifically targets wholly artificial arrangements which do not reflect economic reality and are designed to circumvent the legislation of the Member State concerned and, in particular, to escape the tax normally due on the profits generated by activities carried out on national territory.
În schimb, o măsură națională care limitează libertatea de stabilire poate fi justificată prin motive legate de lupta împotriva practicilor abuzive atunci când aceasta urmărește în mod specific aranjamentele pur artificiale, lipsite de realitate economică, al căror scop este eludarea impozitului datorat în mod normal pentru profiturile generate de activități desfășurate pe teritoriul național.
(see paras 26-28)
(a se vedea punctele 26-28)
Articles 43 EC and 48 EC preclude national legislation under which interest payments made by a company resident in a Member State to a director which is a company established in another
Articolele 43 CE și 48 CE se opun unei legislații naționale în temeiul căreia dobânzile plătite de o societate rezidentă într-un stat membru unui administrator care este o societate stabilită într-un alt
Such a difference in treatment between resident companies according to the place of establishment of the company which, as director, has granted them a loan constitutes an obstacle to the freedom of establishment if it makes it less attractive for companies established in other Member States to exercise that freedom and they may, in consequence, refrain from managing a company in the Member State which enacts that measure, or even refrain from acquiring, creating or maintaining a subsidiary in that Member State.
Astfel, o asemenea diferență de tratament între societățile rezidente în funcție de locul de stabilire a societății care, în calitate de administrator, le-a acordat un împrumut constituie o restricție privind libertatea de stabilire, din moment ce aceasta face mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți de către societățile stabilite în alte state membre, care, în consecință, ar putea să renunțe la gestionarea unei societăți în statul membru care adoptă această măsură și chiar să renunțe la achiziționarea, la crearea sau la menținerea unei filiale în statul membru respectiv
LAMMERS & VAN CLEEFF as they exceed such a limit, it cannot be ruled out that that reclassification will also apply to interest paid on loans granted on an arm’s length basis. (see paras 23, 32-34, operative part)
Deși dobânzile plătite societăților nerezidente sunt recalificate drept dividende atunci când depășesc o astfel de limită, nu este exclus ca această recalificare să se aplice și în
If interest payments made to nonresident companies are reclassified as dividends as soon
(a se vedea punctele 23 și 32-34 și dispozitivul)
In Case C-105/07,
17 ianuarie 2008 *
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgium), made by decision of 17 January 2007, received at the Court on 22 February 2007, in the proceedings
În cauza C-105/07, având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgia), prin Decizia din 17 ianuarie 2007, primită de Curte la 22 februarie 2007, în procedura
THE COURT (Fourth Chamber), composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, G. Arestis (Rapporteur), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský and T. von Danwitz, Judges,
CURTEA (Camera a patra), compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul G. Arestis (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii J. Malenovský și T. von Danwitz, judecători,
* Language of the case: Dutch.
* Limba de procedură: olandeza.
— NV Lammers & Van Cleeff, by D. Merckx, advocaat, — the Commission of the European Communities, by R. Lyal and A. Weimar, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
LAMMERS & VAN CLEEFF avocat general: doamna J. Kokott, grefier: domnul R. Grass, având în vedere procedura scrisă, luând în considerare observațiile prezentate: — pentru Lammers & Van Cleeff NV, de D. Merckx, advocaat; — pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și A. Weimar, în calitate de agenți, având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general, pronunță prezenta
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Articles 12 EC, 43 EC, 46 EC, 48 EC, 56 EC and 58 EC.
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 12 CE, 43 CE, 46 CE, 48 CE, 56 CE și 58 CE.
The reference has been made in the context of proceedings between NV Lammers & Van Cleeff, the company seat of which is in Belgium (‘the Belgian subsidiary’), and the Belgische Staat (Belgian State) concerning payment of corporation tax for the assessment years 1996 and 1997. Legal context
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Lammers & Van Cleeff NV, cu sediul social în Belgia (denumită în continuare „filiala belgiană”), pe de o parte, și Belgische Staat (statul belgian), pe de altă parte, în legătură cu calculul impozitului pe profit corespunzător anilor fiscali 1996 și 1997. Cadrul juridic
Article 18(1), point 3, of the Income Tax Code 1992, consolidated by the Royal Decree of 10 April 1992 (Belgisch Staatsblad of 30 July 1992, p.
Articolul 18 alineatul 1 punctul 3 din Codul privind impozitul pe venit din 1992 (code des impôts sur les revenus de 1992), coordonat prin Decretul regal din 10 aprilie 1992 (Moniteur belge din 30 iulie 1992, p.
17120), in the version in force at the time of the facts in the main proceedings (‘the ITC 1992’), provided:
17120), în versiunea aplicabilă litigiului din acțiunea principală (denumit în continuare „CIR 1992”), prevedea:
‘Dividends shall include:
„Dividendele cuprind:
3. interest on loans where one of the following limits is exceeded and to the extent of that excess:
3º dobânzile aferente sumelor plătite în avans atunci când este depășită una dintre următoarele limite și în măsura acestui excedent:
— either the limit set out in Article 55,
— fie limita stabilită la articolul 55,
LAMMERS & VAN CLEEFF — or the total of the interest-bearing loans is higher than the paid-up capital plus taxed reserves at the beginning of the taxable period.’
LAMMERS & VAN CLEEFF — fie, atunci când valoarea totală a sumelor plătite în avans, producătoare de dobânzi, excedează valorii capitalului vărsat majorat cu rezervele taxate, la începutul perioadei impozabile.”
Article 18(2) of the ITC 1992 provided:
Articolul 18 alineatul 2 din CIR 1992 prevedea:
‘Loan includes any claim, whether or not represented by securities, of a director of a capital company against that company, or of a partner of a partnership against that partnership, and any claim, against those firms, of his spouse or of his children if the director, partner or his spouse are legally entitled to the income of the children, except for:
„Este considerată sumă plătită în avans orice creanță, constatată sau nu prin titluri, deținută de un administrator al unei societăți de capitaluri asupra acestei societăți sau de un asociat dintr-o societate de persoane asupra acestei societăți, precum și orice creanță deținută de soțul sau de copiii săi asupra acestor societăți atunci când administratorul, asociatul sau soțul acestuia are uzufructul legal al veniturilor acestuia, cu excepția:
1. bonds issued by a public call for savings;
1º obligațiunilor emise prin subscripție publică;
3. claims of directors and partners which are companies referred to in Article 179.’
3º creanțelor deținute de administratori sau de asociați care au calitatea de societate avută în vedere la articolul 179.”
Article 179 of the ITC 1992 was worded as follows:
Articolul 179 din CIR 1992 avea următorul cuprins:
‘Resident companies and, from 1 January 1995, the communal savings banks referred to in Article 124 of the New Communal Law shall be subject to corporation tax.’
„Sunt supuse impozitului pe profit societățile rezidente, precum și, începând cu 1 ianuarie 1995, casele comunale de economii avute în vedere la articolul 124 din noua lege comunală.”
Article 55 of the ITC 1992 provides inter alia that interest on bonds, loans, claims, deposits and other financial instruments equivalent to loans is to be treated as professional expenses only to the extent to which it does not exceed an amount corresponding to the market rate having regard to the particular factors specific to the assessment of the risk connected with the transaction and, in particular, the financial situation of the debtor and the duration of the loan.
Articolul 55 din CIR 1992 prevede în special că dobânzile aferente obligațiunilor, împrumuturilor, creanțelor, depozitelor și altor titluri de împrumut sunt luate în considerare cu titlu de cheltuieli profesionale numai în măsura în care nu depășesc valoarea corespunzătoare ratei practicate pe piață, ținând cont de particularitățile aprecierii riscului inerent operațiunii și în special de situația financiară a debitorului și de durata împrumutului.
The main proceedings and the question referred
Acțiunea principală și întrebarea preliminară
The Belgian subsidiary was established on 25 July 1991.
Filiala belgiană a fost înființată la 25 iulie 1991.
On that date, and in accordance with the applicable statutory provisions, three directors were appointed, namely the two shareholders of the Belgian subsidiary and the parent company BV Lammers & Van Cleeff, established in the Netherlands. 8
La această dată, în conformitate cu dispozițiile legale în vigoare, au fost numiți trei administratori, mai precis doi acționari ai filialei belgiene și societatea-mamă Lammers & Van Cleeff BV, stabilită în Țările de Jos. 8
Pursuant to a claim of the parent company BV Lammers & Van Cleeff against the Belgian subsidiary, the subsidiary paid interest to it. In accordance with the second indent of Article 18(1), point 3, of the ITC 1992, that interest was considered by the Belgian tax authorities in part to be dividends and was assessed as such. 9
În temeiul unei creanțe a societății-mamă Lammers & Van Cleeff BV asupra filialei belgiene, aceasta din urmă ia plătit dobânzi. În conformitate cu articolul 18 alineatul 1 punctul 3 a doua liniuță din CIR 1992, aceste dobânzi au fost parțial considerate de administrația fiscală belgiană drept dividende și au fost impozitate ca atare. 9
The Belgian subsidiary then lodged objections against the assessments at issue before the Director of Direct Taxation, Antwerp II.
Ulterior, filiala belgiană a formulat reclamații împotriva impozitărilor în cauză în fața directorului impozitelor directe Antwerpen II.
By decision of 17 June 2002 the latter upheld the disputed assessments.
Prin Decizia din 17 iunie 2002, acesta din urmă a menținut impozitările în litigiu. La 16 septembrie 2002, filiala belgiană a formulat o acțiune în fața rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen, prin care solicita anularea deciziei menționate.
In its order for reference, the rechtbank states that it follows from Article 18(2), point 3, of the ITC 1992 that interest payments are not reclassified as dividends and thus are not taxable if made to a director which is a Belgian company, whereas those interest payments are reclassified as dividends, and thus taxable, if made to a director which is a foreign company.
În decizia de trimitere, această instanță subliniază că din articolul 18 alineatul 2 punctul 3 din CIR 1992 rezultă că dobânzile nu sunt recalificate drept dividende și, prin urmare, nu sunt impozabile atunci când sunt plătite unui administrator societate belgiană, în timp ce aceste dobânzi sunt totuși recalificate drept dividende și sunt, prin urmare, impozabile atunci când sunt plătite unui administrator societate străină.
In those circumstances, the rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
În aceste condiții, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: