natgillin/translations-raw huggingface dataset:
They contended further that a fixedterm worker was not entitled under the terms of Clause 4 of the framework agreement to the same pay and pension conditions as a comparable permanent worker.
Pe de altă parte, acestea au susținut că prevederile clauzei 4 din acordulcadru nu permiteau unui lucrător cu contract pe durată determinată să pretindă condiții de remunerare și de pensie egale cu cele ale unui lucrător permanent comparabil.
The Rights Commissioner took the view that she had jurisdiction to entertain all of the complaints, including those relating to the period between 10 July 2001 and 14 July 2003.
Rights commissioner a apreciat că avea competența de a judeca toate cererile, inclusiv pe cele care se raportau la perioada cuprinsă între 10 iulie 2001 și 14 iulie 2003.
She held that the principle of nondiscrimination referred to in Clause 4 of the framework agreement encompassed both pay and pension rights and that that clause was directly effective, unlike Clause 5.
Acesta a considerat că principiul nediscriminării prevăzut în clauza 4 din acordulcadru se referea atât la remunerație, cât și la drepturile la pensie și că această clauză, spre deosebire de clauza 5, era direct aplicabilă.
Taking the view that the complaints, other than those based on Clause 5 of the framework agreement, were well founded, and that the respondents in the main proceedings had infringed the rights of the complainants in the main proceedings under both national law and Directive 1999/70 by affording them less favourable employment conditions than those afforded to comparable permanent workers, the Rights Commissioner awarded the complainants monetary compensation ranging from EUR 2 000 to EUR 40 000, pursuant to section 14(2) of the 2003 Act.
Întrucât a apreciat că cererile, cu excepția celor care se bazau pe clauza 5 din acordulcadru, erau întemeiate și că pârâtele din acțiunea principală încălcaseră drepturile reclamanților din acțiunea principală, atât în temeiul dreptului intern, cât și în temeiul Directivei 1999/70, prin aplicarea în privința acestora a unor condiții de încadrare în muncă mai puțin favorabile decât cele aplicate în privința lucrătorilor permanenți comparabili, în temeiul articolului 14 alineatul 2 din Legea din 2003, rights commissioner a acordat reclamanților din acțiunea principală o compensație pecuniară cuprinsă între 2 000 și 40 000 de euro.
In addition she ordered the respondents in the main proceedings to apply to the complainants in the main proceedings terms and conditions of employment equivalent to those applicable to comparable permanent workers.
În plus, acesta a obligat pârâtele din acțiunea principală să acorde pentru reclamanții din acțiunea principală condiții de încadrare în muncă echivalente celor de care beneficiază acești lucrători.
She also ordered them to grant certain complainants in the main proceedings a contract of indefinite duration on terms no less favourable than those enjoyed by comparable permanent workers.
De asemenea, rights commissioner a dispus acordarea către anumiți reclamanți din acțiunea principală a unui contract pe durată nedeterminată în condiții care să nu fie mai puțin favorabile decât cele acordate lucrătorilor menționați.
The respondents in the main proceedings appealed to the Labour Court against the Rights Commissioner’s decision.
Pârâtele din acțiunea principală au declarat apel la Labour Court împotriva deciziei pronunțate de rights commissioner.
Impact crossappealed against the decision in so far as it held Clause 5 of the framework agreement not to be directly effective.
Impact a introdus un apel incident împotriva acestei decizii, în măsura în care prin aceasta clauza 5 din acordulcadru a fost declarată ca fiind lipsită de efect direct.
In the light of the arguments exchanged, the referring court is faced with a series of questions which are decisive for the resolution of the dispute in the main proceedings and which turn on the interpretation of Community law.
Având în vedere argumentele prezentate în fața sa, instanța de trimitere se confruntă cu o serie de întrebări, determinante pentru soluționarea acțiunii principale, care depind de interpretarea dreptului comunitar.
First, while the 2003 Act does not expressly confer jurisdiction upon it to adjudicate on a claim which requires the application of directly effective Community law, the Labour Court nevertheless has doubts as to whether, in the light of Article 10 EC, on the one hand, and the principles of equivalence and effectiveness underpinning the procedural autonomy of the Member States, on the other, it may decline jurisdiction to consider the claims in the main proceedings in so far as they are based on Direct- ive 1999/70 and the framework agreement.
În primul rând, deși Legea din 2003 nu îi acordă în mod expres competența pentru a se pronunța asupra unei cereri care vizează aplicarea directă a dreptului comunitar, ținând cont de articolul 10 CE, pe de o parte, și de principiile echivalenței și efectivității care încadrează autonomia procedurală de care beneficiază statele membre, pe de altă parte, această instanță are totuși rezerve că ar putea să se declare necompetentă cu privire la examinarea cererilor din acțiunea principală, în măsura în care acestea se întemeiază pe Directiva 1999/70 și pe acordul-cadru.
Second, on the assumption that it does have jurisdiction to apply Community law, the referring court questions whether Clauses 4 and 5 of the framework agreement — on which the claims in the main proceedings are based so far as concerns the period between 10 July 2001 and 14 July 2003 — are unconditional and sufficiently precise so as to be directly effective.
În al doilea rând, presupunând că ar fi competentă pentru a aplica dreptul comunitar, instanța de trimitere își pune întrebarea dacă clauzele 4 și 5 din acordulcadru, pe care se întemeiază cererile din acțiunea principală în ceea ce privește perioada cuprinsă între 10 iulie 2001 și 14 iulie 2003, sunt necondiționate și suficient de precise pentru a avea efect direct.
It takes the view that this is the case only in respect of Clause 4.
Instanța de trimitere este de părere că doar clauza 4 este în această situație.
Third, the referring court questions whether Clause 5 of the framework agreement may be relied upon so as to render unlawful the decision taken by one of the respondents in the main proceedings in the period immediately prior to the entry into force of the 2003 Act to retain some of the complainants in the main proceedings on contracts of up to eight years’ duration.
În al treilea rând, instanța de trimitere își pune întrebarea dacă clauza 5 din acordulcadru poate fi invocată pentru a obține constatarea nelegalității deciziei adoptate de către unul dintre ministerele pârâte din acțiunea principală în perioada imediat anterioară intrării în vigoare a Legii din 2003 de menținere, în privința anumitor reclamanți din acțiunea principală, a unor contracte pe o durată de până la opt ani.
The referring court takes the view that, notwithstanding the apparent absence of bad faith on the part of the relevant defendant and its explanation concerning tem -porary needs and the impossibility of guaranteeing permanent funding for the posts concerned, the specific effect of that decision was to deprive the complainants in the main proceedings of the opportunity to obtain a contract of indefinite duration within a reasonable time after the adoption of the 2003 Act.
Această instanță apreciază că, în pofida absenței aparente a relei-credințe a pârâtului din acțiunea principală menționat și a explicațiilor acestuia întemeiate pe nevoi temporare, precum și pe imposibilitatea de a garanta finanțarea permanentă a locurilor de muncă vizate, această decizie a avut drept rezultat concret să îi priveze pe reclamanții din acțiunea principală de posibilitatea de a obține un contract pe durată nedeterminată într-un termen rezonabil ulterior adoptării Legii din 2003.
The referring court considers that, by that decision, Ireland gained an advantage at the expense of those complainants from its own illegality in failing to transpose Directive 1999/70 on time.
Aceasta consideră că, prin intermediul deciziei menționate, Irlanda a obținut, în detrimentul reclamanților respectivi, un avantaj din nelegalitatea pe care chiar aceasta a săvârșit-o prin netranspunerea Directivei 1999/70 în termenul prevăzut.
Fourth, on the assumption that it does not have jurisdiction to apply Community law or that Clauses 4 and 5 of the framework agreement are not directly effective, the referring court questions whether its obligation to interpret national law in conformity with Community law means that it must interpret the 2003 Act as having retrospective effect to 10 July 2001.
În al patrulea rând, presupunând că nu ar fi competentă pentru a aplica dreptul comunitar sau că clauzele 4 și 5 din acordulcadru ar fi lipsite de efect direct, instanța de trimitere se întreabă dacă obligația de interpretare conformă care este în sarcina sa implică faptul că aceasta trebuie să interpreteze Legea din 2003 în sensul că aceasta se aplică retroactiv la 10 iulie 2001.
The referring court notes that, while Irish law generally precludes the retrospective application of legislation, there is nothing in section 6 of the 2003 Act to prevent it from being applied retrospectively.
Această instanță arată că, deși dreptul irlandez exclude, în principiu, aplicarea retroactivă a legilor, articolul 6 din Legea din 2003 nu cuprinde nicio indicație care să se opună aplicării sale retroactive.
The referring court goes on to state that, while the interpretative obligation is indeed limited by the principles of legal certainty and nonretroactivity and cannot, of itself and irrespective of national legislation implementing Directive 1999/70, determine or aggravate the liability in criminal law resulting from an infringement of Community law, the question nevertheless arises in the present case as to whether that obligation means that domestic law can be applied retrospectively so as to impose civil liability on a Member State, in its capacity as an employer, for acts or omissions contrary to the provisions of a dir -ective which occurred at a time when that directive ought to have been transposed by the Member State in question.
Instanța adaugă că, deși, în mod cert, obligația de interpretare conformă este limitată de principiile securității juridice și neretroactivității și nu poate, prin ea însăși și independent de o lege națională de punere în aplicare a Directivei 1999/70, să creeze sau să agraveze răspunderea penală ce rezultă din încălcarea dreptului comunitar, cu toate acestea, se pune întrebarea dacă, în cauză, această obligație înseamnă că dreptul intern poate fi aplicat în mod retroactiv pentru a permite angajarea răspunderii civile a unui stat membru, în calitatea sa de angajator, ca urmare a actelor sau a omisiunilor contrare dispozițiilor unei directive și care sau petrecut într-o perioadă când această directivă ar fi trebuit să fie transpusă de statul membru respectiv.
Fifth, the referring court questions whether employment conditions within the meaning of Clause 4 of the framework agreement encompass conditions relating to pay and pension rights.
În al cincilea rând, instanța de trimitere se întreabă dacă, în sensul clauzei 4 din acordulcadru, condițiile de încadrare în muncă includ condițiile de remunerare și drepturile la pensie.
It refers to the broad meaning of ‘pay’ in the context of Article 141 EC in relation to the principle of gender equality, and considers that if the clause in question were to be construed as being inapplicable to pay it would deprive fixedterm workers of protection against discrimination with regard to a number of essential matters covered by pay, which would be contrary to the objective of the framework agreement.
Prin trimiterea la accepțiunea largă a conceptului de remunerație în contextul articolului 141 CE privind principiul egalității între sexe, instanța de trimitere consideră că o interpretare care exclude remunerațiile din domeniul de aplicare al clauzei vizate ar avea drept efect să priveze lucrătorii pe durată determinată de protecție împotriva discriminărilor în ceea ce privește o serie de aspecte esențiale ce intră în sfera remunerației, fapt care ar fi contrar obiectivului urmărit de acordul-cadru.
Furthermore it takes the view that, having regard to Article 136 EC and the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the European Council’s meeting in Strasbourg on 9 December 1989 (in particular Article 7 of the Charter) — in conjunction with which Article 137 EC must be read —, Article 137(5) EC, which excludes pay from the scope of Article 137 EC, must be interpreted as being intended solely to preclude the European Community from having legislative competence to fix a Community minimum wage and that it does not therefore prevent the term ‘working conditions’ within the meaning of Article 137(1) EC from encompassing pay and pension matters.
Pe de altă parte, aceasta apreciază că, având în vedere articolul 136 CE și Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată cu ocazia întrunirii Consiliului European desfășurate la Strasbourg la 9 decembrie 1989 (în special punctul 7), cu care trebuie coroborat articolul 137 CE alineatul (5) al acestui din urmă articol, care exclude remunerațiile din domeniul de aplicare al acestui articol, trebuie interpretat în sensul că vizează doar să nege o competență legislativă Comunității Europene pentru stabilirea unui salariu minim comunitar și că nu se opune, așadar, includerii elementelor de remunerație și de pensie în noțiunea „condiții de muncă” în sensul articolului 137 alineatul (1) CE.
In the light of these various unresolved issues, the Labour Court decided to stay the proceedings and to put the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Având în vedere aceste diferite întrebări, Labour Court a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
‘(1) In deciding a case at first instance under a provision of domestic law or in determining an appeal against such a decision, are the Rights Commissioners and the Labour Court required by any principle of Community law (in particular the principles of equivalence and effectiveness) to apply a directly effective provision of … Directive 1999/70 … in circumstances where:
„1) Atunci când judecă un litigiu în primă instanță în temeiul unei dispoziții de drept intern sau atunci când se pronunță asupra apelului declarat împotriva unei astfel de decizii, [r]ights [c]ommissioners și Labour Court sunt obligați, în temeiul unui principiu de drept comunitar (în special principiile echivalenței și efectivității) să aplice o dispoziție direct aplicabilă a Directivei 1999/70 […] în împrejurări în care:
— the Rights Commissioner and the Labour Court have not been given express jurisdiction to do so under the domestic law of the Member State including the provisions of domestic law transposing the Directive,
— [r]ights [c]ommissioner și Labour Court nu au primit în mod expres competență în acest sens în temeiul dreptului intern al statului membru vizat, inclusiv în temeiul dispozițiilor de drept intern care transpun directiva;
— Individuals can pursue alternative claims arising out of a failure by their employer to apply the Directive to their individual circumstances before the High Court and
— particularii pot sesiza High Court cu alte cereri care rezultă din faptul că angajatorul acestora nu a aplicat directiva la situația lor particulară și atunci când
— Individuals can pursue alternative claims before an ordinary court of competent jurisdiction against the Member State seeking damages for loss suffered by them arising from the Member State’s failure to transpose the Directive on time?
— particularii pot sesiza instanțele ordinare competente cu alte cereri împotriva statului membru vizat în vederea obținerii reparării prejudiciului pe care aceștia l-au suferit prin faptul că acest stat nu a transpus directiva în termenele prevăzute?
(a) Is Clause 4(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: a) Clauza 4 [punctul] 1 din acordulcadru […] este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de către particulari în fața instanțelor lor naționale?
(b) Is Clause 5(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
b) Clauza 5 [punctul] 1 din acordulcadru […] este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată de către particulari în fața instanțelor lor naționale?
(3) Having regard to the Court’s answers to Question 1 and Question 2(b), does Clause 5(1) of the framework agreement … preclude a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a fixedterm contract of employment for up to eight years in the period after the said Directive should have been transposed and before the transposing legislation was enacted in domestic law where:
3) Având în vedere răspunsurile Curții la prima și la a doua întrebare litera b), clauza 5 [punctul] 1 din acordulcadru […] interzice unui stat membru, care acționează în calitate de angajator, să reînnoiască un contract de muncă pe durată determinată pe o durată de până la opt ani în timpul perioadei ulterioare datei la care directiva menționată ar fi trebuit să fie transpusă și anterioară adoptării legislației de transpunere, atunci când:
— on all previous occasions the contract had been renewed for shorter periods, and the employer requires the services of the employee for the extended period,
— contractul fusese întotdeauna reînnoit până la acel moment pe durate mai scurte, iar angajatorul are nevoie de serviciile salariatului pentru o perioadă care depășește durata de prelungire obișnuită;
— the renewal for the extended period has the effect of circumventing the application to an individual of the full benefit of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law, and
— reînnoirea contractului pe această durată mai lungă are drept efect să împiedice un particular să beneficieze pe deplin de aplicarea clauzei 5 din acordulcadru la momentul transpunerii sale în dreptul intern și
— there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal?
— nu există motive obiective externe statutului salariatului în calitate de lucrător pe durată determinată de natură să justifice o astfel de reînnoire?
(4) If the answer to Question 1 or Question 2 is in the negative, are the Rights Commissioner and the Labour Court required by any provision of Community law (and in particular the obligation to interpret domestic law in light of the wording and purpose of a Directive so as to produce the result pursued by the Directive) to interpret provisions of domestic law enacted for the purpose of transposing Directive 1999/70 … as having retrospective effect to the date on which the said Directive should have been transposed where:
4) În cazul unui răspuns negativ la prima sau la a doua întrebare, [r]ights [c]ommissioner și Labour Court au obligația, în temeiul unei dispoziții de drept comunitar (și în special al obligației de a interpreta dreptul intern în lumina textului și a finalității unei directive, astfel încât să obțină rezultatul vizat de aceasta), de a interpreta dispozițiile de drept intern adoptate în vederea transpunerii Directivei 1999/70 […] în sensul ca acestea să se aplice retroactiv datei la care directiva menționată ar fi trebuit să fie transpusă, atunci când:
(5) If the answer to Question l or Question 4 is in the affirmative, do the “employment conditions” to which Clause 4 of the framework agreement … refers include conditions of an employment contract relating to remuneration and pensions?’
5) În cazul unui răspuns afirmativ la prima sau la a patra întrebare, «condițiile de încadrare în muncă» la care face referire clauza 4 din acordulcadru […] cuprind condițiile unui contract de muncă privind remunerațiile și pensiile?”
By its first question, the referring court seeks, in essence, to establish whether, notwithstanding the absence of any express provision to that effect in the relevant national law, a national court or tribunal, such as the Labour Court or a Rights Commissioner, which is called upon to decide a case concerning an infringement of the legislation transposing Directive 1999/70 is required by Community law to hold that it also has jurisdiction to hear and determine claims based directly on that dir -ective itself, where such claims relate to a period after the deadline for transposing the directive concerned, but before the date of entry into force of the transposing legislation giving it jurisdiction to hear and determine claims based on that legislation.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în pofida absenței în dreptul național aplicabil a unei dispoziții exprese în acest sens, o instanță națională precum ea însăși sau un rights commissioner, care trebuie să soluționeze un litigiu întemeiat pe o încălcare a legii de transpunere a Directivei 1999/70, este obligată, în temeiul dreptului comunitar, să se declare competentă și pentru a se pronunța asupra pretențiilor întemeiate în mod direct pe însăși această directivă, atunci când acestea se raportează la o perioadă ulterioară datei expirării termenului de transpunere a directivei menționate, dar anterioară datei de intrare în vigoare a legii de transpunere care ia acordat competența pentru a judeca cererile întemeiate pe această lege.
The referring court explains in that regard that the parties can bring the Member State concerned before the ordinary courts, either in its capacity as an employer or in order to obtain damages for loss arising from a failure to transpose Directive 1999/70 within the prescribed period.
În această privință, instanța de trimitere precizează că persoanele interesate pot chema în judecată statul membru vizat la instanțele naționale fie în calitate de angajator, fie în vederea obținerii reparării prejudiciului rezultat din netranspunerea Directivei 1999/70 în termenul prevăzut.
As a preliminary point, it should be noted, as it was by Ireland at the hearing, that neither Directive 1999/70 nor the framework agreement designates the national courts having jurisdiction to ensure that they are applied, nor do they define the detailed procedural rules governing judicial actions for safeguarding their application.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat, astfel cum a procedat Irlanda în cursul ședinței, că nici Directiva 1999/70, nici acordulcadru nu desemnează instanțele naționale competente pentru a garanta aplicarea acestora, și nici nu definesc modalitățile procedurale privind acțiunile în justiție, destinate să asigure această aplicare.
On the contrary, Clause 8(5) of the framework agreement refers to national law, collective agreements and practice as regards the prevention and settlement of disputes and grievances arising from the application of that agreement.
Dimpotrivă, clauza 8 punctul 5 din acordulcadru face trimitere la legislație, la convențiile colective și la practica națională în ceea ce privește prevenirea și soluționarea litigiilor, precum și plângerile care rezultă din aplicarea acestuia.