natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The referring court also seeks to ascertain whether Article 24 of the Regulation must be interpreted as meaning that the court of the Member State in which the child is wrongfully retained is obliged to recognise the decision requiring the child’s return issued by the court of the Member State of origin if that court failed to observe the procedures laid down in the Regulation.
Instanța națională urmărește deopotrivă să afle dacă articolul 24 din regulament trebuie interpretat în sensul că instanța din statul membru în care a avut loc reținerea ilicită a copilului trebuie să recunoască hotărârea judecătorească prin care se dispune înapoierea copilului pronunțată de instanța din statul membru de origine, dacă aceasta din urmă nu a respectat procedura stabilită prin regulamentul menționat.
Article 11(8) of the Regulation states that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Articolul 11 alineatul (8) din regulament prevede că „[f]ără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980, orice hotărâre ulterioară prin care se dispune înapoierea copilului, pronunțată de o instanță competentă în temeiul prezentului regulament, este executorie în conformitate cu capitolul III secțiunea 4, în vederea asigurării înapoierii copilului”.
According to some of the observations submitted to the Court, the effect of that provision is that a certificate can be issued pursuant to Article 42 of the Regulation only if a judgment of nonreturn has been issued beforehand pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.
Potrivit unora dintre observațiile prezentate Curții, ca efect al prevederii menționate, un certificat nu poate fi eliberat în temeiul articolului 42 din regulament decât atunci când o hotărâre de neînapoiere a fost pronunțată în prealabil potrivit articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980.
It would follow, in the main proceedings, that the fact that the Lietuvos apeliacinis teismas ordered the return of the child, by its decision of 15 March 2007, would have prevented the courts of the Member State of origin from issuing a certificate pursuant to Article 42, as the Amtsgericht Oranienburg did by its decision of 20 June 2007, which was upheld by the decision of 20 February 2008 of the Brandenburgisches Oberlandesgericht.
De aici ar rezulta, în acțiunea principală, că faptul că Lietuvos apeliacinis teismas a dispus înapoierea copilului, prin Decizia din 15 martie 2007, ar fi constituit o împrejurare dirimantă pentru instanțele din statul membru de origine în a elibera un certificat pe baza prevederilor articolului 42, astfel cum a procedat Amtsgericht Oranienburg prin Hotărârea din 20 iunie 2007, confirmată prin Decizia din 20 februarie 2008 a Brandenburgisches Oberlandesgericht.
The interpretation that a certificate cannot be issued pursuant to Article 42 of the Regulation unless a judgment of nonreturn has been issued beforehand must be adopted.
Trebuie reținută interpretarea potrivit căreia nu se poate elibera un certificat în temeiul articolului 42 din regulament dacă în prealabil nu sa pronunțat o hotărâre de neînapoiere.
That is the interpretation which follows from the Regulation as a whole and, in particular, from Article 11(8) thereof.
Întradevăr, aceasta este interpretarea care rezultă din regulament, privit în ansamblu, și în special de la articolul 11 alineatul (8) din acesta.
Having provided that a judgment given in a Member State is to be recognised in the other Member States without any special procedure being required, the Regulation organises the recognition and declaration of enforceability of judgments in two parts (Articles 21(1) and (3), 11(8), 40(1) and 42(1)).
După ce prevede că hotărârile pronunțate întrun stat membru sunt recunoscute în alte state membre, fără a fi necesar să se recurgă la vreo procedură, regulamentul stabilește căile de recunoaștere și declarare a forței executorii a hotărârilor, structurate în două componente [articolul 21 alineatele (1) și (3), articolul 11 alineatul (8), articolul 40 alineatul (1) și articolul 42 alineatul (1)].
According to the first part, the adoption of a decision of recognition and the declaration of enforceability may be requested in accordance with the procedures provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Potrivit primei componente, adoptarea unei hotărâri de recunoaștere și declararea forței executorii pot fi solicitate potrivit procedurilor prevăzute în capitolul III secțiunea 2 din regulament.
By the second part, the enforceability of certain judgments concerning rights of access or requiring the return of the child is subject to the provisions of Section 4 of that chapter.
Potrivit celei de a doua componente, forța executorie a anumitor hotărâri privind dreptul de vizită sau prin care se dispune înapoierea copilului este supusă dispozițiilor secțiunii 4 din același capitol.
That second part ties in very closely with the provisions of the 1980 Hague Convention and seeks, provided that certain conditions are satisfied, the immediate return of the child.
Această ultimă componentă se suprapune strict pe dispozițiile Convenției de la Haga din 1980 și are ca scop înapoierea imediată a copilului, cu îndeplinirea anumitor condiții.
Although intrinsically connected with other matters governed by the Regulation, in particular rights of custody, the enforceability of a judgment requiring the return of a child following a judgment of nonreturn enjoys procedural autonomy, so as not to delay the return of a child who has been wrongfully removed to or retained in a Member State other than that in which that child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Deși legată indisociabil de alte materii guvernate de regulament, în special încredințarea, forța executorie a unei hotărâri prin care se dispune înapoierea unui copil, ulterioară unei hotărâri de neînapoiere, se bucură de autonomie procedurală, pentru a nu întârzia înapoierea copilului care a fost deplasat sau reținut ilicit întrun alt stat membru decât cel în care acesta își avea reședința obișnuită imediat anterior deplasării sale sau reținerii sale ilicite.
The procedural autonomy of the provisions in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation and the priority given to the jurisdiction of the court of origin, in the context of Section 4 of Chapter III of the Regulation, are reflected in Articles 43 and 44 of the
Autonomia procedurală a dispozițiilor articolului 11 alineatul (8) și ale articolelor 40 și 42 din regulament, precum și prioritatea acordată competenței instanței de origine în cadrul capitolului III secțiunea 4 din regulament se regăsesc la articolele 43
Regulation, which provide that the law of the Member State of origin is to be applicable to any rectification of the certificate, that no appeal is to lie against the issuing of a certificate and that that certificate is to take effect only within the limits of the enforceability of the judgment.
HOTĂRÂREA DIN 11.7.2008 — CAUZA C-195/08 PPU și 44, ale căror dispoziții precizează că în cazul oricărei rectificări a certificatului se aplică dreptul statului membru de origine, că eliberarea unui certificat nu este supusă niciunei căi de atac și că certificatul nu își produce efectele decât în limitele caracterului executoriu al hotărârii judecătorești.
The reservation expressed in Article 21(3) of the Regulation by the use of the terms ‘[w]ithout prejudice to Section 4’, which is the subject of the fourth question put by the referring court, is intended to make it clear that the option afforded by that provision to any interested party to apply for a decision that the judgment issued in a Member State be or not be recognised does not preclude the possibility, where the conditions are satisfied, of recourse to the rules provided for in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation in the event of return of a child following a judgment of nonreturn, since those rules take precedence over those provided for in Sections 1 and 2 of Chapter III.
Rezerva prevăzută la articolul 21 alineatul (3) din regulament, prin mențiunea „fără a aduce atingere secțiunii 4”, care face obiectul celei de a patra întrebări adresate de instanța de trimitere, are drept finalitate să precizeze că dreptul acordat prin intermediul acestei dispoziții oricărei părți interesate de a solicita pronunțarea unei hotărâri de recunoaștere sau de refuz al recunoașterii unei hotărâri pronunțate întrun stat membru nu exclude posibilitatea ca, dacă sunt îndeplinite condițiile necesare, să se recurgă la regimul prevăzut la articolul 11 alineatul (8) și la articolele 40 și 42, în cazul înapoierii unui copil ulterioare pronunțării unei hotărâri de neînapoiere, acest regim aplicându-se cu prioritate față de regimul prevăzut în capitolul III secțiunile 1 și 2.
It should be noted that the procedure provided for in the event of return of a child following a judgment of nonreturn takes over and reinforces the provisions of Art -icles 12 and 13 of the 1980 Hague Convention.
Este necesar să se evidențieze că procedura prevăzută pentru cazul înapoierii unui copil ulterioare pronunțării unei hotărâri de neînapoiere preia și consolidează dispozițiile articolelor 12 și 13 din Convenția de la Haga din 1980.
In particular, the period for adjudicating on an application for nonreturn is very short.
În special, termenul înăuntrul căruia instanța se pronunță asupra unei cereri prin care se solicită neînapoierea este unul foarte scurt.
Moreover, a final decision requiring return may be adopted by a court having jurisdiction under the Regulation.
De altfel, o hotărâre definitivă prin care se dispune înapoierea poate fi adoptată de către o instanță competentă în temeiul regulamentului.
Lastly, the procedure culminates in the certification of the decision which gives it special enforceability, the conditions for granting that certificate and the effects thereof being expressly set out in the Regulation.
În sfârșit, procedura se finalizează prin certificarea hotărârii care conferă acesteia o forță executorie specială, condițiile de acordare și efectele produse de certificat fiind expres prevăzute în regulament.
Thus, as regards the conditions for granting a certificate, Article 42(2) of the Regulation provides that the judge of origin who delivered the judgment referred to in Article 40(1)(b) of the Regulation is to issue the certificate only if:
Astfel, în ceea ce privește condițiile de acordare, din articolul 42 alineatul (2) din regulament rezultă că instanța de origine care a pronunțat hotărârea menționată la articolul 40 alineatul (1) litera (b) din același regulament nu eliberează certificatul decât în cazul în care:
‘(a) the child was given an opportunity to be heard, unless a hearing was considered inappropriate having regard to his or her age or degree of maturity;
„(a) copilul a avut posibilitatea de a fi ascultat, cu excepția cazului în care aceasta a fost considerată necorespunzătoare în conformitate cu vârsta sau gradul său de maturitate;
(c) the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.’
(c) instanța judecătorească a pronunțat hotărârea ținând seama de motivele și mijloacele de probă care au stat la baza hotărârii pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980.”
As regards the effects of certification, once the certificate has been issued, the judgment requiring the return of a child referred to in Article 40(1)(b) is to be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition.
Cât privește efectele certificării, de îndată ce se eliberează certificatul, hotărârea de înapoiere a copilului menționată la articolul 40 alineatul (1) litera (b) este recunoscută și se bucură de forță executorie întrun alt stat membru, fără a fi nevoie să se facă vreo declarație de recunoaștere a forței executorii și fără a exista posibilitatea de a se opune recunoașterii sale.
It should be recalled that those rules apply only in the event of return of a child following a judgment ordering nonreturn referred to in Article 11(8) of the Regulation.
Este necesar a se aminti că acest regim nu se aplică decât în caz de înapoiere a unui copil ulterioară unei hotărâri prin care se dispune neînapoierea menționată la articolul 11 alineatul (8) din regulament.
Article 11(8) of the Regulation supports that view, stating that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
În acest sens se înscriu și prevederile articolului 11 alineatul (8) din regulament, potrivit căruia „[f]ără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980, orice hotărâre ulte -rioară prin care se dispune înapoierea copilului, pronunțată de o instanță competentă în temeiul prezentului regulament, este executorie în conformitate cu capitolul III secțiunea 4, în vederea asigurării înapoierii copilului”.
Although the expression ‘[n]otwithstanding a judgment of non-return’ is somewhat ambiguous, its link with the words ‘any subsequent judgment’ indicates a chronological relationship between a decision, namely that of nonreturn, and the subsequent decision, such wording leaving no room for any doubt as regards the prior nature of the first decision.
Chiar dacă expresia „[f]ără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere” conține o oarecare ambiguitate, adăugarea termenilor „orice hotărâre ulterioară” indică o un raport cronologic între o hotărâre, mai precis cea de neînapoiere, și hotărârea ulterioară, o astfel de redactare nelăsând loc niciunei îndoieli cu privire la caracterul prealabil al primei hotărâri.
Recital 17 in the preamble to the Regulation confirms that interpretation, stating that a nonreturn decision ‘could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention’.
Considerentul (17) din regulament confirmă această interpretare, precizând că o hotărâre de neînapoiere „ar trebui să poată fi înlocuită cu o hotărâre ulterioară a instanței din statul membru al reședinței obișnuite a copilului înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite”.
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
Rezultă deopotrivă din articolul 42 alineatul (2) litera (c) din regulament, care impune instanței să ia în considerare motivele și elementele de probă pe baza cărora sa pronunțat hotărârea în aplicarea articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, că această instanță nu poate decide decât după ce a fost adoptată în prealabil o hotărâre de neînapoiere în statul membru de executare.
It follows from this that Article 40(1)(b) of the Regulation is a provision which applies only where a nonreturn decision has been taken beforehand in the Member State of enforcement.
Din cele de mai sus reiese că articolul 40 alineatul (1) litera (b) din regulament reprezintă o prevedere care nu se aplică decât atunci când a fost pronunțată o hotărâre prealabilă de neînapoiere în statul membru de executare.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
Cu toate acestea, nu ar putea fi admise consecințele deduse din această interpretare în cadrul observațiilor amintite la punctul 58 din prezenta hotărâre.
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Întradevăr, articolul 11 alineatul (3) din regulament impune cerința ca instanțele sesizate cu o cerere de înapoiere să acționeze cu celeritate, utilizând procedurile cele mai rapide prevăzute în dreptul intern.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
Al doilea paragraf al aceleiași prevederi indică, în plus, că, fără a aduce atingere acestui obiectiv privind urgența, instanța judecătorească pronunță hotărârea, cu excepția cazului în care acest fapt se dovedește imposibil din cauza unor împrejurări excepționale, în cel mult șase săptămâni de la sesizarea sa.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Mai exact, alineatul (6) al articolului 11 prevede că, în cazul în care o instanță judecătorească a pronunțat o hotărâre de neînapoiere, aceasta trebuie să transmită de îndată, fie direct, fie prin intermediul autorității sale centrale, o copie a hotărârii judecătorești de neînapoiere și a documentelor pertinente, în special un proces-verbal al ședințelor, instanței competente sau autorității centrale din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau reținerii sale ilicite.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Caracterul urgent al acestor demersuri este evidențiat de asemenea în ultima teză a aceluiași alineat, care prevede că instanța de origine „trebuie să primească toate documentele menționate în termen de o lună de la data hotărârii de neînapoiere”.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Aceste prevederi au ca scop nu numai să asigure înapoierea de îndată a copilului în statul membru în care își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite, ci, de asemenea, să permită instanței de origine să evalueze motivele și elementele de probă pe baza cărora a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Instanța de origine este obligată să verifice în special dacă sunt îndeplinite condițiile enunțate la punctul 67 din prezenta hotărâre.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
Dat fiind că, în definitiv, efectuarea acestei aprecieri este de competența instanței de origine, în aplicarea articolului 10 și a articolului 40 alineatul (1) litera (b) din regulament, incidentele de procedură survenite ori care au intervenit din nou în statul membru de executare după adoptarea unei hotărâri de neînapoiere nu sunt determinante și pot fi considerate lipsite de efect în ceea ce privește punerea în aplicare a regulamentului.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
În caz contrar, ar exista riscul ca regulamentul să fie privat de efectul său util, deoarece obiectivul înapoierii imediate a copilului ar rămâne condiționat de epuizarea căilor procedurale admise de dreptul intern al statului membru în care este reținut ilicit copilul.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Acest risc este cu atât mai demn de luat în seamă cu cât, în ceea ce privește copiii de vârste mici, timpul biologic nu poate fi măsurat potrivit criteriilor clasice, dată fiind structura intelectuală și psihologică a unor asemenea copii și rapiditatea evoluției acesteia.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Trebuie adăugat că această interpretare a regulamentului este conformă cu exigențele și finalitatea acestuia și este totodată unica interpretare ce asigură în cel mai bun mod eficiența dreptului comunitar.
Moreover, it is backed up by two elements.
De altfel, în susținerea acestei interpretări se adaugă două elemente.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Primul dintre acestea este întemeiat pe termenii „orice hotărâre ulterioară prin care se dispune înapoierea copilului” de la articolul 11 alineatul (8) din regulament, formulare ce exprimă ideea că, de îndată ce a fost pronunțată hotărârea de neînapoiere, instanța de origine se poate vedea obligată să adopte una sau mai multe hotărâri pentru obținerea înapoierii copilului, inclusiv în caz de dificultăți procedurale sau de fapt.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Al doilea element este de ordin sistemic și se fundamentează pe aceea că, spre deosebire de procedura prevăzută la articolele 33-35 din regulament pentru cererea de declarare a forței executorii, instanța de origine poate declara executorii hotărârile pronunțate potrivit capitolului III secțiunea 4 din regulament (dreptul de vizită și înapoierea copilului) indiferent de existența oricărei căi de atac, fie în statul membru de origine, fie în statul de executare.