natgillin/translations-raw huggingface dataset:
14 — The information about the calculation of the fee is set out in the order for reference (pp. 6 and 7).
14 — Informațiile privind calculul redevenței figurează în hotărârea de trimitere (p. 6 și 7).
12 — Footnote not relevant to the English-language version.
12 — Notă fără obiect pentru versiunea în limba română.
After the process of liberalising the sector in the European Union had begun, Decree-Law No 545 of 23 October 1996 15 transposition of Directive 97/13.
Atunci când procesul de liberalizare a domeniului a debutat în Uniunea Europeană, Decretullege nr.
ordered Italian legislation to be brought into line with Community law and became, with amendments, Law No 650 of 23 December 1996. 16
545 din 23 octombrie 1996 15a realizat conformitatea legislației italiene cu dreptul comunitar și a devenit apoi, după câteva modificări, Legea nr.
Presidential Decree No 318 further provided that the charge payable for individual licences would be used only to cover the administrative costs of issuing the licences (Article 6(20)), 19as a result of which Article 188 of the Codice postale was rendered inoperative.
În plus, potrivit articolului 6 alineatul (20) din Decretul Președintelui Republicii nr. 318, contribuția solicitată pentru licențele individuale este destinată exclusiv acoperirii costurilor administrative aferente eliberării acestora 19și, ca urmare, articolul 188 din Codul poștal a devenit caduc.
The new legislation abolished exclusive and special rights and acknowledged the right of every undertaking to provide telecommunications services and install telecommunications networks, subject to administrative authorisations.
Noua legislație a suprimat drepturile exclusive și speciale și a recunoscut posibilitatea oricărei întreprinderi de a furniza servicii și de a instala rețele de telecomunicații, sub rezerva obținerii unei autorizații administrative.
Article 4(1) and (2) of Law No 249 of 31 July 1997 17 on the designation of the Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Communications Regulatory Authority), and the establishment of rules in the telecommunications and broadcasting sector, confirmed that approach.
Articolul 4 alineatele 1 și 2 din Legea nr. 249 din 31 iulie 1997 de instituire a Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Autoritatea de garantare în domeniul telecomunicațiilor) și de reglementare a sistemelor de radioteleviziune și de telecomunicații 17a confirmat această abordare.
Presidential Decree No 318 of 19 September 1997 18made that adjustment of
318 din 19 septembrie 1997 18de transpunere a Directivei 97/13 a pus în aplicare această adaptare a dreptului italian la cerințele
However, in order to ensure a smooth transition to the new system, the validity of Article 188 of the Codice postale was extended for such time as the Autorità considered necessary (Article 21(2)).
Cu toate acestea, pentru a facilita tranziția, durata de validitate a acestui articol din Codul poștal a fost prelungită pentru o perioadă lăsată la libera apreciere a Autorità [articolul 21 alineatul (2)].
That provision was repealed by Article 20(4) of Law No 448 of 23 December 1998 introducing public finance provisions for stabilisation and development (Law on budgets for
Această normă a fost abrogată prin articolul 20 alineatul (4) din Legea nr. 448 din 23 decembrie 1998 privind dispoziții financiare pentru stabilizare și dezvoltare (Legea finanțelor pentru
Italian law to the requirements imposed by Community legislation through the
15 — Dispoziții urgente privind exercitarea activității în domeniul radioteleviziunii (Disposizioni urgenti per l’esercizio dell’attività radiotelevisiva) (GURI nr.
The order for reference was received at the Court Registry on 3 July 2006.
Această întrebare preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 3 iulie 2006.
The applicant in the main proceedings, the Italian Government and the Commission lodged written observations, and oral argument was presented by their representatives at the hearing held on 4 October 2007.
Reclamanta din acțiunea principală, guvernul italian și Comisia Comunităților Europene au prezentat observații scrise, reprezentanții acestora expunându-și oral argumentele în cadrul ședinței din 4 octombrie 2007.
III — The facts of the main proceedings and the question referred for a preliminary ruling
III — Situația de fapt din acțiunea principală și întrebarea preliminară
V — Analysis of the question referred
V — Analiza întrebării preliminare
Telecom Italia SpA, which had had an exclusive licence to provide public telecommunications services in Italy since 1964, currently holds an individual licence for activities relating to the provision of such services and paid, for 1998, a fee of EUR 385 896 593 plus interest.
Telecom Italia SpA (denumită în continuare „Telecom Italia”), concesionar exclusiv din 1964 al serviciilor de telecomunicații de utilitate publică, este actualmente titulara unei licențe individuale pentru exercitarea activității inerente acestor servicii și a plătit, pentru anul 1998, o taxă de 385 896 593 de euro, majorată cu dobânzi.
A — Delimitation of the dispute
A — Delimitarea problematicii
The Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio frequently seeks preliminary rulings but, at the moment of truth, it is sparing with words and has submitted to the Court a question with more substance than its wording suggests.
Deși Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio are obiceiul să adreseze Curții întrebări preliminare, totuși, la ora adevărului, se arată a fi avar cu cuvintele și adresează Curții o întrebare care are mai multă substanță decât sugerează modul său de redactare.
In order to secure the reimbursement of that sum, Telecom Italia brought an action before the Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, which, by order of 10 May 2006 and on the basis of the judgment in Albacom and Infostrada, asked the Court of Justice for a ruling ‘on the interpretation and scope’ of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, and, in particular, on whether Article 20(3) of Law No 448 of 1998 is consistent with those provisions.
Pentru a obține restituirea acestei sume, reclamanta a sesizat Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio care, prin Hotărârea din 10 mai 2006, întemeindu-se pe Hotărârea Albacom și Infostrada, a solicitat Curții să se pronunțe „cu privire la interpretarea și domeniul de aplicare” ale articolelor 11, 22 și 25 din Directiva 97/13 și, în special, cu privire la compatibilitatea acestora cu articolul 20 alineatul (3) din Legea nr. 448 din 1998.
The referring court is so restrained that, without being more specific, it merely asks
Demonstrând o mare sobrietate, acesta se limitează să întrebe, fără alte precizări, care
Article 11 thereof, is a premise to such a question.
TELECOM ITALIA aceasta, constituie o chestiune prealabilă unei astfel de întrebări.
That task is for the national court and the Court of Justice must restrict itself to providing that court with the relevant guidelines for interpreting Community law, which it has already done in the judgments in Albacom and Infostrada, ISIS Multimedia and Firma 02, Nuova Società di Telecomunicazioni, and i-21 Germany and Arcor.
Revine instanței naționale să efectueze această analiză, Curtea trebuind să se limiteze la ai furniza regulile relevante de interpretare ale dreptului comunitar, ceea ce a și făcut deja în Hotărârile Albacom și Infostrada, ISIS Multimedia și Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni și i-21Germany și Arcor.
the Court to rule on the interpretation and scope of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, with a view to comparing those provisions with Article 20(3) of Italian Law No 448 of 1998.
sunt interpretarea și domeniul de aplicare ale articolelor 11, 22 și 25 din Directiva 97/13 pentru a le confrunta cu articolul 20 alineatul (3) din legea italiană nr. 448 din 1998.
That conciseness, rather than precision, obscures the real reasons for the reference and hinders a proper understanding of the question.
Această concizie, mai degrabă decât rigoare, ascunde adevăratele motivele ale trimiterii și complică buna înțelegere a întrebării.
In fact, the focus of the question is Article 22 of the directive, while the undeniably useful function of the other two articles is to delimit that provision.
De fapt, întrebarea preliminară menționată se concentrează asupra articolului 22 din directiva sus-menționată, celelalte articole având funcția, deloc inutilă, de al delimita.
The object of the main proceedings is to determine whether, in accordance with Article 22 of Directive 97/13, a fee which is contrary to Article 11 of that directive may continue to be levied until 31 December 1998, in other words beyond the timelimit set by Article 25 for the transposition of the directive (31 December 1997). 21
Întradevăr, acțiunea principală impune să se răspundă la întrebarea dacă, în temeiul articolului 22 din Directiva 97/13, o obligație de plată contrară articolului 11 din directiva menționată poate să rămână în vigoare până la 31 decembrie 1998, și anume după data limită de transpunere a Directivei 97/13, prevăzută la articolul 25 (adică 31 decembrie 1997) 21.
An analysis of the conflict between the fee paid by Telecom Italia (and the national measures which provide for that fee) and the scheme of Directive 97/13, and in particular
Analiza contradicției dintre taxa plătită de Telecom Italia (precum și dintre normele naționale în temeiul cărora este aplicată această taxă) și sistemul prevăzut de Directiva 97/13, în special la articolul 11 din
21 — That date is consistent with the aim of the Community legislature to complete the liberalisation of the telecommunications market by 1 January 1998, as set out in Article 2 of Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p.
21 — Această dată este logică în lumina voinței legiuitorului comunitar de a liberaliza piața telecomunicațiilor la 1 ianuarie 1998, voință exprimată la articolul 2 din Directiva 90/388/CEE a Comisiei din 28 iunie 1990 privind concurența pe piețele de servicii de telecomunicații (JO L 192, p.
10), in the version of Commission Directive 96/19/EC of 13 March 1996 (OJ 1996 L 74, p. 13).
10), modificată prin Directiva 96/19/CE a Comisiei din 13 martie 1996 (JO L 74, p. 13).
Recital 1 in the preamble to Directive 97/13 reflects that objective, to which the Court (judgment in Albacom and Infostrada, paragraph 35) and I myself (Opinion in Nuova Società di Telecomunicazioni, points 45 and 46) have also drawn attention.
Considerentul (1) al Directivei 97/13 constituie ecoul acestui angajament, ceea ce Curtea (Hotărârea Albacom și Infostrada, punctul 35) și noi înșine (Concluziile prezentate în cauza Nuova società di telecomunicazioni, punctele 45 și 46) am subliniat.
In any event, it is easy to predict the outcome since, pursuant to the caselaw cited, pecuniary charges which, in accordance with Article 11 of the directive, are imposed on undertakings holding individual telecommunications licences are intended to cover the administrative costs incurred in the issue and enforcement of those licences, unless they concern scarce resources, in which case a fee may be charged to ensure the optimal use of such resources.
În orice caz, răspunsul este ușor de găsit, dat fiind că, potrivit acestei jurisprudențe, obligațiile pecuniare ce revin întreprinderilor titulare de licențe individuale de telecomunicații, în temeiul articolului 11 în discuție, sunt destinate să acopere costurile administrative aferente eliberării și executării lor, cu excepția cazului în care se referă la resurse rare, caz în care este admisă o taxă care să asigure utilizarea optimă a acestora.
In line with that approach, the following do not comply with that scheme: a fee calculated by taking into account the forecast of the general costs, over a period of 30 years, of the body which issues the licences (i-21 Germany and Arcor); charges which are based on the turnover of the licence holders (Albacom and Infostrada); and an additional charge levied in respect of the private use of the public telecommunications network allocated to the licence holder, fixed in accordance with criteria other than those laid down in Article 11 (Nuova Società di Telecomunicazioni).
În conformitate cu această teză, taxa calculată în funcție de prognoza pe o perioadă de 30 de ani a cheltuielilor ordinare ale organismului care eliberează licențele (Hotărârea i-21 Germany și Arcor), redevențele care sunt calculate în funcție de cifra de afaceri a titularilor (Hotărârea Albacom și Infostrada) și cerința unei contribuții suplimentare pentru utilizarea privată a rețelei publice de telecomunicații care le-a fost încredințată, stabilită potrivit unor criterii neprevăzute la articolul 11 sus-menționat (Hotărârea Nuova società di telecomunicazioni) nu sunt conforme cu acest sistem.
OPINION OF MR RUIZ-JARABO — CASE C-296/06
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL RUIZ-JARABO — CAUZA C-296/06 sub regimul armonizat pentru a proteja valorile care aparțin întregii comunități de drept, și anume stabilitatea și continuitatea relațiilor juridice.
It is certain (at least in the minds of the referring court and the parties to these preliminary-ruling proceedings) that the same outcome is warranted by the charge levied on Telecom Italia for its licence in 1998, the amount of which was proportional to the gross revenue from its activity.
Nu este nicio îndoială (cel puțin pentru instanța de trimitere și pentru părțile la acest incident preliminar) că aceeași soartă trebuie să fie rezervată contribuției solicitate din partea Telecom Italia pentru licența pe durata exercițiului 1998, a cărei valoare este calculată în funcție de veniturile brute rezultate din activitatea sa.
To that end, Article 22(2) entrusts the Member States with deciding whether to extend the validity of the authorisations 23 affected by the new arrangements.
Totuși, această voință de a proteja trecutul 24nu este nelimitată. De la bun
However, once that finding has been made, the question arises whether, notwithstanding that the fee is contrary to Directive 97/13, it was appropriate to extend that fee for one year pursuant to Article 22, the wording of which is anticipated in recitals 26 and 27 in the preamble to the directive.
Totuși, dincolo de această constatare, suntem nevoiți să ne întrebăm dacă, în pofida neconformității sale cu Directiva 97/13, nu ar trebui ca durata de validitate a taxei să fie prelungită cu un an, în temeiul articolului 22, al cărui conținut este menționat chiar în considerentele (26) și (27) ale directivei.
B — The aim of Article 22 of Directive 97/13 requiring national legislatures to bring such authorisations into line with the provisions of the Directive before 1 January 1999, a timelimit which is repeated in the first subparagraph of Article 22(3), pursuant to which any obligations in such authorisations which have not been brought into line by that date are rendered inoperative.
22 din în care îi obligă pe legiuitorii naționali să adapteze aceste autorizații la condițiile directivei înainte de 1 ianuarie 1999, dată care este reiterată la alineatul (3) primul paragraf și începând cu care obligațiile care decurg din aceste autorizații, pentru care nu se va fi realizat conformitatea, vor fi fără efect.
However, Article 22 refers also to substantive restric-
Sunt prevăzute și alte constrângeri materiale;
23 — Article 2(1)(a) of Directive 97/13 defines authorisations as ‘any permission setting out rights and obligations specific to the telecommunications sector and allowing undertakings to provide telecommunications services and, where applicable, to establish and/or operate telecommunications networks for the provision of such services, in the form of a “general authorisation” or “individual licence” …’.
23 — Conform articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 97/13 prin autorizație se înțelege „o permisiune care definește drepturile și obligațiile specifice domeniului telecomunicațiilor și care permite întreprinderilor să furnizeze servicii de telecomunicații și, dacă este cazul, autorizează realizarea și/sau exploatarea de rețele de telecomunicații necesare pentru furnizarea acestor servicii, sub forma unei «autorizații generale» sau a unei «licențe individuale» […]”. [traducere neoficială]
The heading of that article (‘Authorisations existing at the date of entry into force of this Directive’), read in conjunction with the beginning of Recital 26, 22provides the
Titlul acestui articol („Autorizațiile existente la data intrării în vigoare a prezentei directive”) coroborat cu începutul considerentului (26) 22lasă să transpară un prim indiciu al faptului că acesta are ca obiect protejarea vechilor concesiuni încă în vigoare
24 — That yearning for times past reminds me of the sentence with which Thomas Mann opens his monumental tetralogy Joseph and His Brothers: ‘Deep is the well of the past.
24 — Această sete pentru vremurile trecute ne face să ne gândim la fraza lui Thomas Mann care deschide tetralogia sa Iosif și frații săi: „Profundă este fântâna trecutului.
22 — ‘… this Directive applies to both existing and future authorisations; … certain licences have been granted for periods which go beyond 1 January 1999 …’
22 — „[…] prezenta directivă se aplică atât autorizațiilor existente, cât și celor viitoare; […] anumite licențe au fost acordate pentru perioade care depășesc data de 1 ianuarie 1999 […]”. [traducere neoficială]
25 — Which may be deferred pursuant to the second subparagraph of Article 22(3).
25 — Care poate fi amânată în temeiul articolului 22 alineatul (3) al doilea paragraf.
TELECOM ITALIA tions and paragraph 2 is particularly informative in that regard in that it precludes the extension of terms which confer special or exclusive rights and those which would affect third parties.
TELECOM ITALIA chiar și alineatul (2) este foarte clar în această privință atunci când împiedică menținerea condițiilor care conferă drepturi speciale sau exclusive precum cele care aduc prejudicii terților.
although it was possible to extend for one year existing authorisations which were contrary to the directive, provided that those authorisations did not grant exclusive rights or prejudice the legal rights of third parties, in which case 31 December 1998 was the absolute time-limit.
31 decembrie 1997, cu toate acestea, vechile autorizații putând fi prelungite pentru o perioadă de un an, chiar dacă erau contrare acestei directive, din moment ce nu confereau niciun drept exclusiv, și nici nu aduceau atingere patrimoniului juridic al terților, caz în care data de 31 decembrie 1998 constituia limita absolută.
That view is confirmed by Recital 26 in the preamble to the directive, which states that ‘clauses in such authorisations contrary to Community law, in particular those conferring on the licensees special or exclusive rights, are … inoperative from the date indicated in the relevant Community measures; … regarding other rights which do not affect the interests of other undertakings …, Member States could extend their validity in order to avoid claims for compensation’.
Considerentul (26) al Directivei 97/13 confirmă această teză, în sensul că anulează efectul „autorizațiilor care sunt contrare dreptului comunitar, în special al acelora care le conferă titularilor drepturi speciale sau exclusive, [care] sunt […] inoperante începând cu data indicată în măsurile comunitare relevante; […] pentru celelalte drepturi care nu aduc atingere intereselor altor întreprinderi […], statele membre ar putea să le proroge validitatea pentru a evita cereri de despăgubire”. [traducere neoficială]
Article 22(2) refers to the ‘terms’ of authorisations already in existence, which could be extended unless they gave ‘special or exclusive rights’, in which case they had to be terminated on 31 December 1997.
Întradevăr, articolul 22 alineatul (2) din Directiva 97/13 face aluzie la „condițiile” aplicabile vechilor autorizații a căror valabilitate ar putea fi prorogată, cu excepția celor care conferă „drepturi speciale sau exclusive”, care expiră la 31 decembrie 1997.
Article 22(3) refers to ‘obligations’ in such authorisations, which could remain in force until 31 December 1998.
Alineatul (3) al acestui articol are în vedere „obligații” referitoare la autorizațiile menționate, care puteau să rămână în vigoare până la 31 decembrie 1998.
Those ‘obligations’ are a subgroup of the ‘terms’, a concept which is capable of including rights and obligations.
Aceste „obligații” reprezintă o subdiviziune a condițiilor menționate, noțiune care poate să includă drepturi și obligații.
Since Article 22(3) begins with the phrase ‘[w]ithout prejudice to the provisions of paragraph 2’, it is not appropriate to extend until 31 December 1998 ‘obligations’ linked to ‘special or exclusive rights’.
În măsura în care alineatul (3) începe cu fraza „[f]ără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (2)” se impune să nu se proroge „obligații” în legătură cu „drepturi speciale sau exclusive” până la 31 decembrie 1998.
That systematic approach to the wording of Article 22 undermines the argument put forward at the hearing in these preliminary ruling proceedings by the representative of the Italian Government, who proposed that the two provisions be interpreted independently of one another, as though they were watertight compartments.
Această abordare sistematică a textului articolului 22 înlătură teza referitoare la întrebarea preliminară pe care reprezentantul guvernului italian a expus-o în cadrul ședinței, teză care propunea o interpretare separată a celor două dispoziții, ca și cum ar fi fost vorba de compartimente etanșe.
Accordingly, the Member States were obliged to bring their rules into line with Directive 97/13 before 31 December 1997,
În consecință, revenea statelor membre obligația de a-și adapta ordinea juridică în conformitate cu Directiva 97/13 înainte de
Therefore, as the representative of Telecom Italia has suggested, it is clear that the legislature wished to set a longer timelimit for bringing into line with Community law concessions and authorisations which, since they did not jeopardise the objectives of harmonisation in the Community, were not detrimental to freedom of competition.
În consecință, este clar că, astfel cum sugerează reprezentantul Telecom Italia, legiuitorul a dorit să acorde un răgaz mai lung pentru a permite adaptarea concesiunilor și a autorizațiilor inofensive pentru jocul liberei concurențe, deoarece acestea nu pun în pericol obiectivele armonizării comunitare.
In other words, Article 22 prohibits the extension, after 31 December 1997, of the provision of telecommunications services by a single undertaking or by a number of undertakings with special rights, and that prohibition automatically affects the fees paid in those circumstances.
C — Cu privire la prețul vechii concesiuni întreprinderi care dețin drepturi speciale și interdicția menționată are în mod necesar repercusiuni asupra contraprestațiilor plătite în aceste împrejurări.
An examination of the fee paid by Telecom Italia, of which it claims reimbursement in the main proceedings, is the next step in the analysis since, if it were concluded that it created special or exclusive rights or that its continuation prejudiced the interests of third parties, the fee should not have continued to be imposed during 1998.
Analiza taxei plătite de Telecom Italia, a cărei rambursare este solicitată în acțiunea principală, reprezintă pasul următor al examinării, deoarece, dacă sa considerat că aceasta creează drepturi exclusive sau speciale ori că menținerea sa aduce atingere intereselor terților, atunci nu ar putea să rămână aplicabilă în anul 1998.