regretă faptul că statele membre ale UE nu și-au manifestat voința de a-și defini o poziție comună cu privire la criza libiană, la Rezoluția 1973 a Consiliului de Securitate al ONU și la modalitățile de punere în aplicare a acesteia; își exprimă profunda îngrijorare cu privire la pericolul de a considera că coalițiile ad hoc bazate pe voință sau cooperare bilaterală ar putea constitui înlocuiri viabili ai PSAC, dat fiind că niciun stat european nu are capacitatea de a fi un actor cu pondere semnificativă în materie de securitate și apărare în lumea secolului al XXI-lea; reamintește că Tratatul de la Lisabona oferă posibilitatea de a încredința implementarea unei operațiuni de gestionare a crizei unui grup de state membre, însă numai în cadrul unei decizii a Consiliului care să definească obiectivele, sfera și condițiile de punere în practică, în asociere cu VP/ÎR; insistă asupra faptului că o reacție comună la evenimentele din Libia este esențială pentru a formula o nouă abordare credibilă a politicii privind vecinătatea sudică; reiterează faptul că mandatul acordat prin Rezoluția 1973 (2011) a Consiliului de Securitate al ONU de a proteja populația civilă libiană nu ar trebui să fie depășit prin utilizarea disproporționată a forței; invită VP/ÎR să ia măsuri concrete pentru a asigura o încetare rapidă a focului pentru a opri vărsarea de sânge și suferința poporului libian; îndeamnă VP/ÎR să joace un rol ferm și direct în promovarea inițiativelor politice în acest sens; consideră că este esențială cooperarea strânsă cu Consiliul național interimar de tranziție, Uniunea Africană și Liga Arabă în vederea îndreptării actualului conflict militar către soluții politice și diplomatice, inclusiv către obiectivul de a garanta demisia regimului Gaddafi; subliniază că elaborarea unei strategii pentru regiunea Sahel și pentru Cornul Africii constituie încă o oportunitate concretă de a demonstra capacitatea UE de a face față atât provocărilor în materie de securitate, cât și celor legate de dezvoltare;
Regrets the unwillingness of the EU Member States to define a common position on the Libya crisis, on UN Security Council Resolution 1973 and on the ways to implement it; expresses deep concern about the risk of considering ad hoc coalitions of the willing or bilateral cooperation as viable substitutes for CSDP, as no European State has the capacity to be a significant security and defence actor in the 21st century world; recalls that the Lisbon Treaty provides for the possibility to entrust the implementation of a crisis management operation to a group of Member States, but only within the framework of a Council decision defining the objectives, scope and conditions of their implementation, and with the association of the HR/VP; insists that a common response to the developments in Libya is essential to formulate a credible new approach for our southern neighbourhood policy; reiterates that the mandate given in UN Security Council Resolution 1973(2011) to protect Libyan civilians should not be exceeded through the disproportionate use of force; calls on the VP/HR to take concrete measures to secure an early ceasefire in order to stop the bloodshed and suffering of the Libyan people; urges the VP/HR to play a strong and direct role in fostering political initiatives in this direction; considers it crucial to work closely with the Interim Transitional National Council, the African Union and the Arab League in order to channel the current military conflict towards political and diplomatic solutions, including the objective of securing the resignation of the Gaddafi regime; underlines that the elaboration of a strategy for the Sahel region and the Horn of Africa is yet another concrete opportunity to demonstrate the ability of the EU to act both on security and development challenges;