natgillin/translations-raw huggingface dataset:
În conformitate cu cazul Francovich
Under the Francovich case law
· dispoziţia încălcată trebuie să fie menită să acorde drepturi indivizilor;
· the rule of law infringed must be intended to confer rights on individuals;
· încălcarea trebuie să fie suficient de gravă;
· the breach must be sufficiently serious;
· trebuie să existe o legătură cauzală directă între încălcarea obligaţiei ce revine statului şi prejudiciul suferit de partea vătămată.
· there must be a direct causal link between the breach of the obligation resting on the State and the damage sustained by the injured party.
A se vedea paginile 98-100. , prima condiţie este îndeplinită în mod automat atunci când statul membru nu adoptă introducerea măsurilor.
See pages 98 to 100. , the first condition is automatically met where a Member State fails to adopt implementing measures.
Atunci când statul membru promulgă introducerea măsurilor, dar acestea nu includ cerinţele directivei, încălcarea nu este chiar gravă.
Where a Member State enacts implementing measures but they fall short of the requirements of the Directive, the breach is not necessarily serious.
Pentru a stabili dacă transpunerea incorectă rezultă într-o încălcare gravă, trebuie ţinut cont de toate circumstanţele cazului.
In order to determine whether the incorrect transposition amounts to a serious breach, all the circumstances of the case must be taken into account.
Factorii importanţi în stabilirea depăşirii sau nedepăşirii pragului de gravitate a încălcării sunt enumeraţi de CEJ în cazul Brassserie .
The factors being material in determining whether the infringement passes the threshold of seriousness are listed by the ECJ in the Brasserie case.
Aceştia sunt: claritatea regulii încălcate; măsura libertăţii de a dispune lăsată autorităţilor naţionale; dacă încălcarea şi prejudiciul cauzat au fost intenţionate sau involuntare; dacă orice eroare judiciară a fost scuzabilă sau nu; dacă poziţia adoptată de o instituţie comunitară ar fi putut contribui la omisiune; adoptarea sau menţinerea măsurilor sau practicilor ce contravin legislaţiei comunitare.
These are: the clarity of the rule breached; the measure of discretion left to the national authorities; whether the infringement and the damage caused was intentional or involuntary; whether any error of law was excusable or inexcusable; whether the position taken by a Community institution may have contributed towards the omission; the adoption or retention of national measures or practices contrary to Community law.
În decizia sa în cazul C-278/05 ( „Robins” ) din 25 ianuarie 2007, CEJ a reamintit că acea condiţie care impune o încălcare suficient de gravă a legislaţiei comunitare implică o desconsiderare manifestă şi gravă de către statul membru a limitelor impuse libertăţii sale de a dispune, factorii care trebuie luaţi în consideraţie în legătură cu acest lucru fiind, printre alţii, gradul de claritate şi exactitate a regulii încălcate şi măsura libertăţii de a dispune permisă autorităţilor naţionale de acea regulă.
In its judgment on case C-278/05 (" Robins ") of 25 January 2007, the ECJ recalled that the condition requiring a sufficiently serious breach of Community law implies manifest and grave disregard by the Member State for the limits set on its discretion, the factors to be taken into consideration in this connection being, inter alia, the degree of clarity and precision of the rule infringed and the measure of discretion left by that rule to the national authorities.
Curtea sugerează, la alineatul 81, că un raport al Comisiei, care să indice faptul că aceasta a fost satisfăcută de introducerea legislaţiei relevante de către Regatul Unit, poate fi un factor care să arate că încălcarea nu este manifestă sau suficient de gravă.
The Court suggests, in paragraph 81, that a Commission report indicating that it was satisfied with the implementation of the relevant legislation by the United Kingdom, may be a factor indicating that the breach is not sufficiently grave or manifest.
Cu toate acestea, chiar dacă poziţia adoptată de instituţiile comunitare este un factor relevant, pot apărea dubii dacă statul membru care încalcă legislaţia comunitară ar avea dreptul să beneficieze de declaraţiile echivoce sau prudente ale uneia dintre instituţiile comunitare, în special atunci când se consideră că respectivul concept de introducere a legislaţiei comunitare este unul dinamic, care poate evolua în decursul timpului.
However, even though the position taken by the Community institutions is a relevant factor, doubts could be raised as to whether a Member State in breach of Community law should be entitled to benefit from equivocal or cautious pronouncements by one of the Community institutions, especially when one considers that the concept of implementation of Community law is a dynamic one, which may evolve in the course of time.
În legătură cu ELAS, aşa cum s-a stabilit în Părţile II şi III ale acestui raport, nu transpunerea incorectă a fost principala nerespectare de către Regatul Unit, ci neaplicarea şi neimpunerea de către administraţie a prevederilor directivei.
In relation to ELAS, the main failure of the UK, as established in Parts II and III of this report, was not incorrect transposition but failure by the administration to apply and enforce the provisions of the Directive.
ES 3 precizează clar că o asemenea nerespectare este considerată o încălcare a legislaţiei comunitare şi este tratată în consecinţă.
ES 3 makes it clear that such failure is considered to be a breach of Community law and is therefore treated accordingly.
Factorii folosiţi pentru stabilirea gravităţii încălcării sunt aceiaşi cu cei menţionaţi la alineatul de mai sus în legătură cu transpunerea incorectă.
The factors used in determining whether the breach is serious are the same as the ones mentioned in the above paragraph in relation to incorrect transposition.
ES 3 spune că ar fi dificil să se stabilească că încălcarea regulilor comunitare de către autorităţile britanice, în legătură cu ELAS, a fost gravă.
ES 3 states, that it would be difficult to establish that the breach of Community rules by the UK authorities in relation to ELAS was serious.
Doar „faptul că autorităţile nu au examinat şi supravegheat acordul de reasigurare încheiat de Equitable în 1999 ”, care a fost în special criticat de Lordul PENROSE
Only the " authorities' failure to examine and monitor the reinsurance agreement entered into by Equitable in 1999 ", which was particularly criticized both by Lord PENROSE
WE 16. precum şi în raportul Baird
WE 16. and in the Baird report
WE 17. poate fi considerat o nerespectare a supravegherii care „poate reprezenta o încălcare gravă în sensul din Francovich " (ES 3
WE 17. may be considered to be a supervisory failure that " might be taken to constitute a serious breach for the purposes of Francovich " (ES 3
Pagina 108. ).
Page 108. ).
O părere similară o are, în WE 71, societatea de avocaţi care a analizat pentru ELAS esenţa posibilelor cereri de despăgubire îndreptate împotriva autorităţilor de reglementare: „Noi considerăm că există o potenţială acuzaţie discutabilă din partea asiguraţilor referitoare la încălcarea celei de-a treia directive privind asigurarea de viaţă, în ceea ce priveşte o chestiune limitată, şi anume valoarea excesivă discutabilă atribuită tratatului de reasigurare în provizioanele tehnice ale societăţii” (WE 71).
A similar view is taken in WE 71 by the law firm who considered for ELAS the merits of possible claims against the regulators: " We consider there is a potentially arguable claim on the part of the policyholders for breach of the Third Life Directive, in respect of one limited issue, namely the arguably excessive value ascribed to the reinsurance treaty in the Society's technical provisions " (WE 71).
Atunci când statul membru nu transpune o directivă în legislaţia naţională, sau o autoritate administrativă nu o aplică în practică, trebuie îndeplinită şi a doua condiţie pentru răspundere menţionată mai sus.
Where a Member State fails to transpose a Directive into national law, or an administrative authority fails to apply it in practice, the second condition for liability mentioned above must also be met.
Aşadar, răspunderea apare numai atunci când rezultatul prevăzut de directivă implică acordarea de drepturi indivizilor şi este posibilă identificarea conţinutului acelor drepturi pe baza prevederilor directivei.
Hence, liability arises only where the result prescribed by the Directive entails the grant of rights to individuals and it is possible to identify the content of those rights on the basis of the provisions of the Directive.
Dacă această condiţie este sau nu îndeplinită este o chestiune de interpretare a legislaţiei comunitare şi, în consecinţă, intră în atribuţiile exclusive ale CEJ, conform ES 3.
Whether this condition is fulfilled is a matter of interpretation of Community law and therefore falls within the exclusive remit of the ECJ, according to ES 3.
În hotărârea sa din 12 octombrie 2004, CEJ a clarificat câteva chestiuni legate de răspunderea autorităţilor de supraveghere din sectorul bancar, în conformitate cu directivele comunitare de armonizare privind legislaţia bancară.
In its judgment of 12 October 2004, the ECJ clarified some issues pertaining to the liability of supervisory authorities in the banking sector under the EU harmonisation directives on banking law.
Curtea a susţinut în principal că, deşi directivele
The Court held essentially that, although the Directives
Directiva 94/19/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 30 mai 1994 privind schemele de garantare a depozitelor, Prima Directivă a Consiliului 77/780/CEE din 12 decembrie 1977 privind coordonarea legilor, regulamentelor şi dispoziţiilor administrative referitoare la iniţierea şi derularea activităţii instituţiilor de credit (JO 1977 L 322, p.
Directive 94/19/EC of the European Parliament and of the Council of 30 May 1994 on deposit-guarantee schemes, First Council Directive 77/780/EEC of 12 December 1977 on the coordination of the laws, regulations and administrative provisions relating to the taking up and pursuit of the business of credit institutions (OJ 1977 L 322, p.
30); Directiva Consiliului 89/299/CEE din 17 aprilie 1989 privind fondurile proprii ale instituţiilor de credit (JO 1989 L 124, p.
30); Council Directive 89/299/EEC of 17 April 1989 on the own funds of credit institutions (OJ 1989 L 124, p.
16); A Doua Directivă a Consiliului 89/646/CEE din 15 decembrie 1989 privind coordonarea legilor, regulamentelor şi dispoziţiilor administrative referitoare la iniţierea şi derularea activităţii instituţiilor de credit şi de modificare a Directivei 77/780 (JO 1989 L 386, p.
16); Second Council Directive 89/646/EEC of 15 December 1989 on the coordination of laws, regulations and administrative provisions relating to the taking up and pursuit of the business of credit institutions and amending Directive 77/780 (OJ 1989 L 386, p.
Acestea au fost modificate şi codificate, în prezent, în Directiva 2000/12/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 20 martie 2000 privind iniţierea şi derularea activităţii instituţiilor de credit (JO 2000 L 126, p.
These have now been amended and codified in Directive 2000/12/EC of the European Parliament and of the Council of 20 March 2000 relating to the taking up and pursuit of the business of credit institutions (OJ 2000 L 126, p.
1). impun autorităţilor naţionale o serie de obligaţii de supraveghere, „nici Directiva 94/19 privind schemele de garantare a depozitelor, nici alte directive de armonizare bancară ... nu conferă drepturi depunătorilor împotriva autorităţilor de supraveghere, în cazul în care depozitele lor nu sunt disponibile ca urmare a supravegherii defectuoase” (ES 3
1). impose on the national authorities a number of supervisory obligations, " neither Directive 94/19 on deposit guarantee schemes nor any other banking harmonisation directives ... confer rights on depositors against supervisory authorities in the event that their deposits are unavailable as a result of defective supervision "(ES 3
Pagina 101. ).
Page 101. ).
Mai mult, se susţine că „ o regulă de drept naţional, care stipulează că o autoritate de supraveghere trebuie îşi să îndeplinească atribuţiile numai în interesul public şi care împiedică indivizii să solicite compensaţii pentru daune rezultate din supravegherea defectuoasă, este compatibilă cu directivele comunitare privind legislaţia bancară” (ES 3
It furthermore held that " a rule of national law which provides that a supervisory authority must fulfil its functions only in the public interest and which precludes individuals from claiming compensation for damage resulting from defective supervision is compatible with the EU banking law Directives " (ES 3
Pagina 105. ).
Page 105. ).
Cu toate acestea, ES 3 arată că acest raţionament „nu exclude posibilitatea ca CEJ să poată obţine drepturi individuale pe baza altor prevederi, mai precise, ale directivelor: Drepturile implicite pot ... rezulta ... din specificarea, în dispoziţiile comunitare, a obligaţiilor de supraveghere şi monitorizare ale autorităţilor naţionale competente şi a sferei de interese pe care sunt menite să le deservească” (ES 3
However, ES 3 points out that this judgement " does not preclude the possibility that the ECJ may derive individual rights on the basis of other, more specific, provisions of Directives: Implied rights may ... arise ... by specifying in Community provisions the supervisory and monitoring obligations of national competent authorities and the range of interests they are designed to benefit " (ES 3
Deoarece se pare că cerinţelor de supraveghere prevăzute de a treia directivă privind asigurarea de viaţă le lipseşte, totuşi, această precizie, ar fi mai mult decât dificil pentru asiguraţii ELAS lezaţi să stabilească a doua condiţie de răspundere conform Francovich .
Since the supervisory requirements laid down in the Third Life Directive appear to lack this specificity, however, it would be more than difficult for aggrieved ELAS policyholders to establish the second condition for liability under Francovich .
O altă hotărâre recentă într-o acţiune intentată de subscriptorii la Lloyd’s împotriva guvernului britanic arată în aceeaşi direcţie (a se vedea WE-FILE 24 şi WE-FILE 25).
Another recent judgment in a case brought by underwriting names at Lloyd’s against the UK Government points into the same direction (see WE-FILE 24 and WE-FILE 25).
Acestea au pretins daune de la guvernul Majestăţii Sale pentru pierderi suferite de subscriptori drept consecinţă a neintroducerii de către guvern a Directivei 73/239/EEC privind asigurările
They claimed against Her Majesty's Government damages for losses incurred by the Names 'in consequence' of the Government's failure to implement Insurance Directive 73/239/EEC
Directiva Consiliului 73/239/CEE din 24 iulie 1973 privind coordonarea legilor, regulamentelor şi dispoziţiilor administrative referitoare la iniţierea şi exercitarea activităţii de asigurare directă, alta decât asigurarea de viaţă, (JO din 16 august 1973, L228/3-19) .
Council Directive 73/239/EEC of July 24, 1973, on the coordination of laws, regulations and administrative provisions relating to the taking-up and pursuit of the business of direct insurance other than life assurance, (OJ August 16, 1973, L228/3-19). .
Reclamanţii au susţinut că, prin neintroducerea Directivei privind asigurările în legislaţia internă britanică, ei nu au profitat de rezultatele prevăzute de directivă referitoare la, printre altele, «condiţiile la care se supunea autorizarea întreprinderilor de asigurări la Lloyd’s, precum şi monitorizarea acestora; clasele de activităţi pe care au fost autorizate să le ofere aceste întreprinderi; cerinţele referitoare la rezervele tehnice şi marja de solvabilitate a acestor întreprinderi, precum şi verificarea acestor cerinţe».
The claimants argued that, in failing to implement the Insurance Directive into domestic UK law, they had not had the benefit of the results prescribed by the Directive relating to, amongst other things, 'the conditions to which the authorisation of insurance undertakings at Lloyd's was to be subject, and monitoring of the same; the classes of business such undertakings are permitted to write; requirements as to the technical reserves and solvency margin of such undertakings; and the verification of such requirements'.
Curtea Supremă a Regatului Unit (UK High Court) a descoperit că drepturile pe care reclamanţii susţineau că le-au fost acordate prin directivă echivalau, de fapt, cu o pretenţie la dreptul de introducere a Directivei privind asigurările.
The UK High Court found that the rights which the claimants argued that they were granted by the Directive in fact amounted to a claim to the right to implementation of the Insurance Directive.
Spre deosebire de această chestiune, Francovich şi Brasserie du Pecheur au presupus că directiva ar fi trebuit dar nu fusese transpusă în legislaţia naţională şi au solicitat să se poată identifica un drept, care ar fi trebuit neapărat acordat reclamantului pentru a ajunge la rezultatele impuse de directivă.
In contrast to this matter, Francovich and Brasserie du Pecheur assumed that the Directive should have been but had not been transposed into national law and required that a right could be identified which should necessarily have been granted to the claimant to achieve the results required by the Directive.
Conform hotărârii, scopul Directivei privind asigurările nu era acela de a proteja pe cei care erau autorizaţi în modul în care susţin subscriptorii, deşi asigurătorilor li se pot acorda diferite drepturi, cum ar fi dreptul de a se înfiinţa, ci acela de a proteja pe cei cărora le furnizează serviciile sau produsele lor.
According to the judgment, the purpose of the Insurance Directive was not to protect those who were regulated in the manner claimed by the names, although different rights might be granted to insurers, such as the right to establish, but to protect those to whom they supplied their services or products.
Cu privire la natura prevederilor relevante, scopul Directivei privind asigurările era acela de a facilita dezvoltarea unei pieţe libere pentru furnizarea asigurărilor directe şi, în acel context, de a armoniza dispoziţiile naţionale de supraveghere existente.
Having regard to the nature of the relevant provisions, the purpose of the Insurance Directive was to facilitate the development of an open market in the provision of direct insurance and, in that context, to harmonize existing national supervisory provisions.
Curtea Supremă a concluzionat că acele scopuri nu aveau nicio legătură cu reclamaţia pe care subscriptorii Lloyd’s au încercat să o introducă şi, în consecinţă, a respins cererea.
The High Court concluded that those purposes had nothing to do with the complaint that the Lloyd's names sought to pursue and therefore rejected the claim.
În final, conform Francovich , trebuie să existe o legătură cauzală directă între încălcarea obligaţiei ce revine statului şi prejudiciul suferit de partea vătămată.
Finally, under Francovich, there must be a direct causal link between the breach of the obligation resting on the State and the damage sustained by the injured party.
Conform ES 3, „cel mai mare obstacol [pentru ca acţiunea în despăgubiri bazată pe Francovich să aibă succes] ar fi acela de a stabili cauzalitatea cu orice pierdere suferită de anumiţi asiguraţi şi calcularea despăgubirilor” (ES 3
According to ES 3, " the greatest obstacle [for action in damages based on Francovich to succeed] would be to determine causation with any loss suffered by specific policyholders and the calculation of damages " (ES 3
Acţiunea în despăgubiri în conformitate cu articolele 235 şi 288 alineatul (2) din TCE
Action for damages under Articles 235 and 288(2) ECT
Articolul 288 alineatul (2) TCE
Article 288(2) ECT
Articolul 235: „Curtea de Justiţie are competenţă în soluţionarea litigiilor referitoare la compensaţiile pentru daune, prevăzute la alineatul doi al articolului 288.” prevede faptul că, în cazul răspunderii necontractuale, în conformitate cu principiile generale comune legislaţiilor statelor membre, Comunitatea va repara orice prejudiciu cauzat de instituţiile sale sau de funcţionarii săi în exerciţiul funcţiilor lor.
Art. 235: “The Court of Justice shall have jurisdiction in disputes relating to compensation for damage provided for in the second paragraph of Article 288.” provides that in the case of non-contractual liability, the Community shall, in accordance with the general principles common to the laws of the Member States, make good any damage caused by its institutions or by its servants in the performance of their duties.
Atunci când cetăţenii, firmele sau statele membre suportă prejudicii datorate unei greşeli comise de personalul Comunităţii Europene, se poate introduce acţiune în despăgubiri la tribunalul de primă instanţă (indivizii şi firmele) sau la Curtea de Justiţie (statele membre).
Where citizens, firms or Member States sustain damage by reason of fault committed by European Community staff, legal action for damages may be filed at the Court of First Instance (individuals and firms) or at the Court of Justice (Member States).
Această răspundere nu este specificată şi a fost la latitudinea Curţii să interpreteze sfera sa.
This liability is not specified and it has been a matter for the Court to interpret its ambit.
În consecinţă, următoarele condiţii trebuie să fie satisfăcute înainte de a se putea acorda despăgubiri:
Accordingly, the following conditions must be satisfied before an award of damages can be made:
· Existenţa uni act ilegal care emană de la o instituţie comunitară sau de la un funcţionar al acesteia în exerciţiul funcţiei sale;
· There must be an unlawful act by a Community institution or by a member of its staff in the exercise of his functions;
· Existenţa uni prejudiciu real suferit;
· Actual harm must have been suffered;
· Existenţa unei legături cauzale între actul instituţiei comunitare şi prejudiciul suferit.
· There must be a causal link between the act of the Community Institution and the damage sustained.
Comunitatea nu poate fi trasă la răspundere decât dacă instituţia în cauză a desconsiderat în mod manifest şi grav limitele exerciţiului puterilor sale.
The Community cannot incur liability unless the institution concerned has manifestly and gravely disregarded the limits to the exercise of its powers.
A se vedea cazurile conexate C-104/89 şi C-37/90 şi cazul C-352/98).
See joined Cases C-104/89 and C-37/90 and Case C-352/98).
Descoperirea unei erori pe care, în situaţii similare, o autoritate administrativă, care acţionează cu grija şi diligenţa obişnuită, nu ar fi comis-o, va confirma concluzia conform căreia conduita instituţiei comunitare a fost ilegală astfel încât a atras răspunderea Comunităţii.
A finding of an error which, in analogous circumstances, an administrative authority exercising ordinary care and diligence would not have committed will support the conclusion that the conduct of the Community institution was unlawful in such a way as to render the Community liable.
A se vedea cazul T-178/98.
See Case T-178/98.
Asiguraţii ELAS lezaţi puteau intenta o acţiune în despăgubiri, în conformitate cu articolul 288, pe baza argumentului că această Comisie nu şi-a îndeplinit în mod adecvat funcţiile şi sarcinile conferite ei prin Tratat cu privire la monitorizarea aplicării legislaţiei comunitare (adică a treia directivă privind asigurarea de viaţă în Regatul Unit).
Aggrieved ELAS policyholders could lodge an action for damages under Article 288 based on the argument that the Commission failed to properly fulfil the functions and duties conferred to it by the Treaty in relation to monitoring the application of the EL law (i.e. the Third Life Directive in the UK).
Cu toate acestea, o asemenea acţiune pare să reprezinte doar o posibilitate teoretică, deoarece comisia nu a descoperit nicio dovadă concludentă pe parcursul acestei anchete că acesta ar fi fost cazul (a se vedea partea II a Raportului).
However, such action appears to constitute only a theoretical possibility, since the committee has found no conclusive evidence during this inquiry that that was the case (see part II of the Report).