natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Only if coercive measures have to be used by Member States (removal), then it is necessary to specify to which third country the person will be removed (see section 1.5).
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 3 punctul 4 și articolul 6 alineatul (6)
Legal basis: Return Directive — Articles 3(4) and 6(6)
Decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare.
An administrative or judicial decision or act, stating or declaring the stay of a third-country national to be illegal and imposing or stating an obligation to return.
Definiția „deciziei de returnare” se axează pe două elemente esențiale.
The definition of a ‘return decision’ focuses on two essential elements.
O decizie de returnare trebuie să conțină:
A return decision must contain:
o declarație cu privire la ilegalitatea șederii; și
a statement concerning the illegality of the stay; and
impunerea unei obligații de returnare.
the imposition of an obligation to return.
O decizie de returnare poate să conțină și alte elemente, cum ar fi o interdicție de intrare, o perioadă de plecare voluntară, desemnarea țării de returnare; atunci când țara de returnare nu este menționată, statele membre trebuie să se asigure că este respectat principiul nereturnării, în conformitate cu articolul 5 din Directiva privind returnarea.
A return decision may contain further elements, such as an entry ban, a voluntary departure period, designation of the country of return; when the country of return is not mentioned, Member States must ensure that the principle of non-refoulement is respected in accordance with Article 5 of the Return Directive.
Statele membre se bucură de o mare putere de apreciere în ceea ce privește forma [decizie sau act, judiciar(ă) sau administrativ(ă)] sub care poate fi adoptată o decizie de returnare.
Member States enjoy wide discretion concerning the form (decision or act, judicial or administrative) in which a return decision may be adopted.
Deciziile de returnare pot fi emise sub forma unui act sau a unei decizii de sine stătătoare sau împreună cu alte decizii, cum ar fi un ordin de îndepărtare sau o decizie de încetare a șederii legale (a se vedea secțiunea 12.1 de mai jos).
Return decisions can be issued in the form of a self-standing act or decision or together with other decisions, such as a removal order or a decision ending legal stay (see section 12.1 below).
Decizia de returnare stabilește ilegalitatea șederii în statul membru care emite decizia, precum și obligația de a părăsi teritoriul statelor membre ale UE și teritoriul țărilor asociate spațiului Schengen.
A return decision states the illegality of stay in the Member State which issues the decision, while stating the obligation to leave the territories of the EU Member States and Schengen Associated countries.
De asemenea, trebuie subliniat că, în conformitate cu articolul 11, deciziile de returnare pot fi însoțite de interdicții de intrare având un efect la nivelul UE (obligatorii pentru toate statele care intră sub incidența Directivei privind returnarea).
Moreover, it needs to be highlighted that in accordance with Article 11, return decisions may be accompanied by entry bans having an EU-wide effect (binding on all States bound by the Return Directive).
Definiția flexibilă a „deciziei de returnare” nu exclude adoptarea deciziei de impunere a obligației de returnare sub forma unei hotărâri judecătorești penale și în cadrul procedurilor penale – a se vedea hotărârea CJUE în cauza C-430/11, Sagor [10] (punctul 39).1.5.
The flexible definition of ‘return decision’ does not preclude the decision imposing the obligation to return from being taken in the form of a criminal judgment and in the context of criminal proceedings — see the judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor [10] (paragraph 39).1.5.
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 3 punctul 5 și articolul 8 alineatul (3)
Legal basis: Return Directive — Articles 3(5) and 8(3)
Decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care se dispune executarea obligației de returnare, mai exact transportul fizic în afara statului membru.
Administrative or judicial decision or act ordering the enforcement of the obligation to return, namely the physical transportation out of the Member State.
Ordinul de îndepărtare poate fi emis împreună cu o decizie de returnare (procedură într-o singură etapă) sau separat (procedură în două etape).
A removal order can either be issued together with a return decision (one-step procedure) or separately (two-step procedure).
Dacă decizia de returnare și ordinul de îndepărtare sunt emise împreună în cadrul unei proceduri într-o singură etapă, trebuie precizat – în cazurile în care se acordă un termen pentru plecarea voluntară – că îndepărtarea poate avea loc doar dacă nu a fost respectată obligația de returnare în termenul acordat pentru plecarea voluntară.
In those cases in which return decision and removal order are issued together in a one-step procedure, it must be made clear — in those cases in which a period for voluntary departure is granted — that removal will only take place if the obligation to return within the period for voluntary departure has not been complied with.
Având în vedere obligația statelor membre de a respecta întotdeauna principiul nereturnării, îndepărtarea (transportul fizic în afara statului membru) nu poate avea loc către o destinație nespecificată, ci numai către o țară de returnare specificată.
In view of the obligation of Member States to always respect the principle of non-refoulement, removal (physical transportation out of the Member State) cannot happen to an unspecified destination, but only to a specified country of return.
Persoana care face obiectul procedurii de returnare trebuie să fie informată cu privire la destinația operațiunii de îndepărtare în prealabil, astfel încât aceasta să poată face cunoscute orice motive pentru care consideră că îndepărtarea către destinația propusă ar reprezenta o încălcare a principiului nereturnării și să își poată exercita dreptul la o cale de atac.
The returnee must be made aware of the destination of the removal operation in advance so that he or she can express any reasons for believing that removal to the proposed destination would be in breach of the principle of non-refoulement and is able to make use of the right to an appeal.
Comisia recomandă menționarea țării de returnare în decizia de îndepărtare separată (procedură în două etape) sau, în cazul nerespectării obligației de returnare, menționarea țării în care va fi îndepărtată persoana în decizia combinată de returnare și de îndepărtare (procedură într-o singură etapă) ori informarea resortisantului unei țări terțe prin altă decizie sau act.
The Commission recommends to mention the country of return in the separate removal decision (two-step procedure), or to mention the country to which the person will be removed in the case of non-compliance with the obligation to return in the combined return and removal decision (one-step procedure), or to inform the third-country national through another decision or act.
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 3 punctul 7, considerentul 6
Legal basis: Return Directive — Article 3(7), recital 6
Existența unor motive într-un caz particular care se bazează pe criterii obiective, definite prin legislație, care justifică presupunerea că un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unei proceduri de returnare se poate sustrage acesteia.
The existence of reasons in an individual case which are based on objective criteria defined by law to believe that a third-country national who is the subject of return procedures may abscond.
Existența (sau absența) „riscului sustragerii” este un element decisiv pentru a stabili dacă se acordă sau nu un termen pentru plecarea voluntară, precum și pentru a decide asupra necesității luării în custodie publică.
The existence (or absence) of a ‘risk of absconding’ is a decisive element for determining whether a period for voluntary departure shall be granted or not, as well as for deciding on the need of detention.
Statele membre trebuie să își bazeze evaluarea privind existența riscului de sustragere pe criterii obiective stabilite în legislația națională.
Member States must base their assessment on whether there is a risk of absconding on objective criteria fixed in national legislation.
Hotărârea CJUE în cauza C-528/15, Al Chodor [11], referitoare la definiția noțiunii de risc de sustragere de la articolul 2 litera (n) [12] din Regulamentul Dublin, al cărui text este în esență identic cu definiția de la articolul 3 alineatul (7) din Directiva privind returnarea, confirmă indirect acest lucru.
The ECJ judgment in Case C-528/15, Al Chodor [11], related to the definition of ‘risk of absconding’ in Article 2(n) [12] of the Dublin Regulation, which text is in essence identical to the definition of Article 3(7) of the Return Directive, indirectly confirms this.
În hotărârea respectivă, CJUE a stabilit că astfel de criterii obiective trebuie să fie menționate în mod clar în dispoziții obligatorii cu aplicabilitate generală și că o jurisprudență națională consacrată care confirmă o practică administrativă constantă nu este suficientă.
In this judgment, the ECJ established that such objective criteria must be clearly set in binding provisions of general application and that settled national case-law confirming a consistent administrative practice cannot suffice.
De asemenea, CJUE a concluzionat că dacă aceste criterii nu sunt stabilite prin dispoziții obligatorii din punct de vedere juridic, cu aplicabilitate generală, luarea în custodie publică trebuie declarată ilegală.
The ECJ also concluded that, in the absence of such criteria in legally binding provisions of general application, detention must be declared unlawful.
Pentru stabilirea criteriilor, statele membre se bucură de o mare putere de apreciere, însă ar trebui să le ia în considerare în mod corespunzător pe următoarele, ca indiciu că un resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală se poate sustrage procedurii:
While Member States enjoy a wide discretion in determining such criteria, they should take into due account the following ones as an indication that an illegally staying third-country national may abscond:
lipsa documentelor;
lack of documentation,
lipsa reședinței, a unui domiciliu stabil sau a unei adrese fiabile;
lack of residence, fixed abode or reliable address,
neprezentarea persoanei în cauză la autoritățile competente;
failing to report to relevant authorities,
exprimarea explicită a intenției de a nu se conforma măsurilor legate de returnare (de exemplu, decizia de returnare sau măsuri de prevenire a sustragerii);
explicit expression of intent of non-compliance with return-related measures (for instance return decision, measures for preventing absconding),
existența unor condamnări pentru o infracțiune, inclusiv o infracțiune gravă comisă în alt stat membru [13];anchete sau acțiuni penale în curs;
existence of conviction for a criminal offence, including for a serious criminal offence in another Member State [13],ongoing criminal investigations and proceedings,
nerespectarea unei decizii de returnare, inclusiv a obligației de returnare în termenul pentru plecarea voluntară;
non-compliance with a return decision, including with an obligation to return within the period for voluntary departure,
comportamentul anterior (și anume, evadarea);
prior conduct (i.e. escaping),
lipsa resurselor financiare;
lack of financial resources,
persoana în cauză face obiectul unei decizii de returnare emise într-un alt stat membru;
being subject of a return decision issued by another Member State,
nerespectarea obligației de a pleca în alt stat membru care a acordat un permis de ședere valabil sau o altă autorizație care conferă un drept de ședere;
non-compliance with the requirement to go to the territory of another Member State that granted a valid residence permit or other authorisation offering a right to stay,
intrarea ilegală pe teritoriul statelor membre ale UE și al țărilor asociate spațiului Schengen.
illegal entry into the territory of the EU Member States and of the Schengen Associated countries.
Legislația națională poate stabili alte criterii obiective pentru a stabili existența unui risc de sustragere.
National legislation may establish other objective criteria to determine the existence of a risk of absconding.
În conformitate cu principiile generale ale dreptului Uniunii și, în special, cu principiul proporționalității, toate deciziile luate în temeiul Directivei privind returnarea trebuie să fie adoptate pe baza evaluării individuale a fiecărui caz.
According to general principles of Union law, in particular the principle of proportionality, all decisions taken under the Return Directive must be adopted on the basis of an individual assessment of each case.
Lista de criterii de mai sus trebuie avută în vedere în toate etapele procedurii de returnare, ca element al evaluării globale a fiecărei situații individuale, dar nu poate fi singurul temei pentru a presupune în mod automat existența un risc de sustragere, deoarece frecvent temeiul pentru a stabili existența unui astfel de risc va fi constituit de o combinație a mai multora dintre criteriile menționate.
The above list of criteria should be taken into account at any stage during the return procedure as an element in the overall assessment of each individual situation, but it cannot be the sole basis for assuming automatically a risk of absconding, as frequently it will be a combination of several of the above-listed criteria that will provide a basis for concluding the existence of such a risk.
Trebuie evitate concluziile automate, de exemplu că intrarea ilegală sau lipsa documentelor înseamnă că există un risc de sustragere.
Any automatic conclusion, such as that illegal entry or lack of documents mean the existence of a risk of absconding, must be avoided.
Evaluarea individuală trebuie să țină seama de toți factorii relevanți, inclusiv vârsta, starea de sănătate și situația socială a persoanelor în cauză, care ar putea influența în mod direct riscul ca resortisantul țării terțe să se sustragă, iar în anumite cazuri ar putea conduce la concluzia că nu există niciun risc de sustragere, chiar dacă sunt îndeplinite unul sau mai multe dintre criteriile stabilite în dreptul intern.
Such individual assessment must take into account all relevant factors, including the age and the health and social conditions of the persons concerned that may be directly affecting the risk that the third-country national may abscond, and may in certain cases lead to the conclusion that there is no risk of absconding even though one or more of the criteria fixed in national law are fulfilled.
În plus față de criteriile menționate mai sus, care pot indica existența unui risc de sustragere, și fără a aduce prejudicii drepturilor resortisanților țărilor terțe să fie ascultați și să aibă acces la o cale de atac eficientă, legislația națională poate, de asemenea, stabili că anumite circumstanțe obiective reprezintă o prezumție relativă (juris tantum) că există un risc de sustragere (mai exact, resortisantul țării terțe va trebui să demonstreze că, în ciuda existenței circumstanțelor respective, nu există acest risc), de exemplu:
In addition to the criteria mentioned above that may indicate the existence of a risk of absconding, and without prejudice to the rights of third-country nationals concerned to be heard and to an effective remedy, national legislation may also qualify certain objective circumstances as constituting a rebuttable presumption that there is a risk of absconding (i.e. the third-country national should rebut that, notwithstanding the existence of the circumstances below, such risk does not exist), such as:
refuzul de a coopera în cadrul procesului de identificare, prezentarea de acte de identitate false sau falsificate, distrugerea sau eliminarea într-un alt mod a actelor existente, refuzul de a permite prelevarea amprentelor digitale;
refusing to cooperate in the identification process, using false or forged identity documents, destroying or otherwise disposing of existing documents, or refusing to provide fingerprints;
împotrivirea violentă sau frauduloasă la operațiunea de returnare;
opposing violently or fraudulently the return operation;
nerespectarea unei măsuri de prevenire a sustragerii (a se vedea secțiunea 6.2);
not complying with a measure aimed at preventing absconding (see section 6.2),
nerespectarea unei interdicții de intrare existente;
not complying with an existing entry ban,
o deplasare secundară neautorizată într-un alt stat membru.
engaging in unauthorised secondary movement to another Member State.
Comisia recomandă stabilirea unor astfel de prezumții relative în legislația națională.
The Commission recommends providing for such rebuttable presumptions in national legislation.
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 3 punctul 8
Legal basis: Return Directive — Article 3(8)
Îndeplinirea obligației de returnare în termenul prevăzut în acest scop în decizia de returnare.
Compliance with the obligation to return within the time-limit fixed for that purpose in the return decision.
Plecarea voluntară în contextul acquis-ului Uniunii în materie de returnare se referă la respectarea voluntară a unei obligații de returnare către o țară terță.
Voluntary departure in the context of the Union return acquis refers to the voluntary compliance with an obligation to return to a third country.
Noțiunea de plecare voluntară nu acoperă cazurile în care resortisanți ai unor țări terțe care se află într-o situație de ședere legală decid să se întoarcă în țara lor de origine pe baza propriei decizii.
The term ‘voluntary departure’ does not cover cases in which legally staying third-country nationals decide to go back to their home country based on their own decision.
O astfel de reîntoarcere „cu adevărat” voluntară (scenariul 1 din imaginea de mai jos) nu intră în domeniul de aplicare al Directivei privind returnarea, întrucât se referă la resortisanți ai unor țări terțe aflați în situație de ședere legală.
Such ‘truly’ voluntary return (scenario 1 in the below picture) falls outside the scope of the Return Directive, because it concerns legally staying third-country nationals.
Plecarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală care nu au fost încă identificați sau reținuți (de exemplu, persoanele care depășesc termenul legal de ședere) poate fi considerată ca încadrându-se în definiția „plecării voluntare”.
The departure of illegally staying third-country nationals who have not been detected or apprehended yet (for instance, overstayers) can be considered as covered by the definition of ‘voluntary departure’.
Persoanele respective au deja obligația „abstractă” de returnare în temeiul Directivei privind returnarea și pot primi o decizie de returnare, precum și o interdicție de intrare odată ce autoritățile află despre șederea lor ilegală (cel mai târziu în momentul verificărilor de ieșire – a se vedea secțiunile 5.1 și 11.3).
These persons are already under an ‘abstract’ obligation to return under the Return Directive and may receive a return decision as well as an entry ban once the authorities obtain knowledge of their illegal stay (at the latest upon exit check — see sections 5.1 and 11.3).
Prin urmare, Directiva privind returnarea se referă doar la scenariile 2 și 3 de mai jos:
The Return Directive therefore covers only scenarios 2 and 3 below:
RETURNARE VOLUNTARĂ: returnarea voluntară a resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere legală
2 + 3 = ‘Return’ (within the meaning of Article 3(3) Return Directive)
PLECARE VOLUNTARĂ: îndeplinirea voluntară a unei obligații de returnare a resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală
REMOVAL: enforced compliance with an obligation to return of illegally staying third-country nationals
ÎNDEPĂRTARE: executarea forțată a unei obligații de returnare a resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală
VOLUNTARY DEPARTURE: voluntary compliance with an obligation to return of illegally staying third-country nationals
2 + 3 = „returnare” [în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva privind returnarea]
VOLUNTARY RETURN: voluntary return of legally staying third-country nationals
Trecerea de pe teritoriul național al unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) (a se vedea secțiunea 5.4 de mai jos) nu poate fi considerată drept plecare voluntară.
Going from the national territory of one Member State to the territory of another Member State in accordance with Article 6(2) (see below section 5.4) cannot be considered as voluntary departure.
Definiția plecării voluntare implică întotdeauna plecarea către o țară terță.
The definition of voluntary departure always requires departure to a third country.
Regulile specifice privind tranzitul pe cale terestră al teritoriului altor state membre în contextul plecării voluntare sunt prezentate în secțiunea 6.4 de mai jos.
Specific rules on transit by land through territories of other Member States in the context of voluntary departure are set out in section 6.4 below.
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 3 punctul 9
Legal basis: Return Directive — Article 3(9)
Minori, minori neînsoțiți, persoane cu handicap, persoane în vârstă, femei gravide, părinți singuri cu copii minori și persoane care au fost supuse torturii, violului și altor forme grave de violență psihică, fizică sau sexuală.
The need to pay specific attention to the situation of vulnerable persons and their specific needs in the return context is, however, not limited to the categories of vulnerable persons expressly enumerated in Article 3(9).
Prin urmare, Comisia consideră că statele membre ar trebui să acorde atenție nevoilor persoanelor vulnerabile în toate etapele procedurii de returnare, în contextul evaluării circumstanțelor individuale ale fiecărui caz.
The Commission recommends that Member States should also pay attention to other special situations of vulnerability, such as those mentioned in the asylum acquis — being a victim of human trafficking or of female genital mutilation, being a person with serious illness or with mental disorders.
Temeiul juridic: Directiva privind returnarea – articolul 2 și articolul 4 alineatul (4)
The need to pay specific attention to the situation of vulnerable persons should not be limited to the situations expressly referred to by the Return Directive (during the period for voluntary departure, during postponed return and during detention).
Domeniul de aplicare al Directivei privind returnarea este amplu și acoperă orice resortisant al unei țări terțe care se află în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru.
The Commission therefore recommends that Member States should pay attention to the needs of vulnerable persons at all stages of the return procedure, as part of the assessment of the individual circumstances of each case.
În prezent, Directiva privind returnarea este obligatorie pentru următoarele state membre:
Legal basis: Return Directive — Articles 2 and 4(4)
toate statele membre ale UE, exceptând Regatul Unit și Irlanda;
The scope of the Return Directive is broad and covers any third-country national staying illegally on the territory of a Member State.
Elveția, Norvegia, Islanda și Liechtenstein.
The following Member States are currently bound by the Return Directive:
Statele membre pot decide să nu aplice directiva în cazul anumitor categorii de resortisanți ai țărilor terțe:
all EU Member States, except UK and Ireland,
„cazurile înregistrate la frontieră”, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva privind returnarea (a se vedea secțiunea 2.1); și
Switzerland, Norway, Iceland and Liechtenstein.
„cauzele de drept penal”, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva privind returnarea (a se vedea secțiunea 2.2).