natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For the reasons already set out in recitals 204 to 211 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission also considers that the EHCR’s judgment in the Campoloro case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to injury.
Din motivele deja prezentate la considerentele 204-211 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră, în plus, că soluția dată de CEDO în cauza Campoloro menționată anterior demonstrează că angajarea răspunderii statului francez, în acest caz, constituie o garanție implicită pentru pasivul autorităților publice și nu este legată de nicio condiție privind prejudiciul.
The Commission notes more specifically that the ECHR rejected the arguments of the French authorities which attempted to base their case [94] on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality, and accepted the contrary arguments of the applicants [95].
Comisia notează, mai precis, că CEDO a respins argumentele autorităților franceze care au încercat să își întemeieze argumentația [94], pe de o parte, pe lipsa factorului generator imputabil statului, iar, pe de altă parte, pe lipsa garanției de stat în favoarea autorităților publice care dețin personalitate juridică, și a reținut argumentele contrare ale reclamanților [95].
The ECHR found that there had been a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights (‘the Convention’), and added that the judgments had to be implemented and that a State authority could not use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision.
Comisia observă că CEDO a constatat, în final, o încălcare a articolului 6 alineatul (1) din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (în continuare „Convenția”), în special pe motiv că: „Este necesară, așadar, executarea acestor hotărâri, Curtea atrăgând atenția că nicio autoritate a statului nu poate invoca lipsa resurselor pentru a nu onora o obligație care îi revine în urma unei hotărâri judecătorești […]”.
The ECHR also found that there had been a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the Convention, the applicants having suffered interference with their property rights on account of a huge and special burden due to the non-payment of the sums which they should have received [96].
De asemenea, CEDO a constatat o încălcare a articolului 1 din Protocolul nr. 1 al Convenției, reclamanții suferind o ingerință în dreptul lor de proprietate, ca urmare a unui prejudiciu special și exorbitant legat de neachitarea sumelor care le erau datorate [96].
In the light of the above, the ECHR charged the whole of the debtor communes’ debt to the State [97].
Având în vedere cele de mai sus, CEDO a pus în sarcina statului totalitatea datoriilor comunelor debitoare [97].
The Commission considers that this judgment has three important implications:
Comisia consideră că din această jurisprudență rezultă trei elemente importante:
Subject to the applicants obtaining a court judgment recognising their claim, the liability of the State functions as an implied guarantee [98], in so far as the French State is required to pay the whole of the debt of the public body [99] and no distinction is made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State (the ECHR did not at any time seek to identify an act or omission imputable to the State, and looked no further than the debtor’s insolvent status).
sub rezerva obținerii de către reclamanți a unei hotărâri în justiție care să le recunoască creanța, răspunderea statului este asumată ca garanție [98] implicită, în măsura în care, pe de o parte, statul francez este condamnat la plata tuturor datoriilor persoanei publice [99] și în care, pe de altă parte, nu se face distincție între datoriile care puteau rezulta din situația de insolvabilitate a colectivității publice debitoare și cele care puteau rezulta din posibilele omisiuni imputabile statului (CEDO neurmărind în niciun moment un factor generator imputabil statului și făcând referire doar la situația de insolvabilitate a debitorului);
This liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
această răspundere acoperă datoriile autorităților publice care dispun, totuși, de personalitate juridică.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable, but this argument was rejected by the ECHR.
Existența unei personalități juridice și a unui patrimoniu propriu a fost în mod expres invocată de guvernul francez pentru a se opune angajării răspunderii statului francez, însă acest argument a fost respins de CEDO;
The scope of the State guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
sfera de aplicare a garanției de stat se extinde la autoritățile publice care aparțin statului.
The guarantee is therefore intrinsically connected with the debtor’s public-law legal form.
Garanția este, deci, direct legată de statutul de drept public al debitorului.
Moreover, the Commission notes that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established line of case-law, notably in the judgments in the cases Artico v Italy [100] and Bourdov v Russia [101].
Pe de altă parte, Comisia constată că soluția pronunțată de CEDO în cauza Campoloro menționată anterior nu este izolată și decurge, din contră, dintr-o tendință jurisprudențială marcantă, în special în deciziile Artico/Italia [100] și Bourdov/Rusia [101].
For the reasons already set out in recitals 212 to 220 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the observations made by the French authorities are not of a nature to invalidate this reasoning.
Din motivele prezentate deja la considerentele 212-220 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că observațiile formulate de autoritățile franceze nu sunt de natură să infirme această demonstrație.
As it argued in the postal case, in recital 222 of decision C 56/2007, and in the opening decision, the Commission concludes that, as French law currently stands, a creditor of IFP who has not obtained the payment of his claim by recourse to the procedures introduced by the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law, where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Ca urmare a celor de mai sus, după exemplul concluziei formulate în cauza serviciilor poștale la considerentul 222 din Decizia C 56/2007 menționată anterior și în decizia de inițiere, Comisia constată, ca urmare a celor de mai sus, că în forma actuală a dreptului francez, un creditor al instituției publice IFP care nu a obținut achitarea creanței sale prin aplicarea procedurilor prevăzute în Legea din 16 iulie 1980 poate primi întreaga sumă reprezentând creanța neonorată, invocând răspunderea statului în ultimă instanță, contrar a ceea ce se produce în cadrul unei proceduri de lichidare de drept comun conform căreia despăgubirea creditorului se limitează la valoarea activelor disponibile.
In consequence of the above, the Commission considers that the State’s liability is treated as a guarantee, it is not the subject of any limitation by French legislation, and is intrinsically linked to the public-law legal form possessed by the debtor body.
Ca urmare a celor de mai sus, Comisia consideră că răspunderea statului este tratată ca o garanție, că nu face obiectul unei limitări în legislația franceză și că este în mod intrinsec legată de statutul de drept public al organismului debitor.
Furthermore, for the reasons already set out in recitals 223 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission takes note of the French proposal to include a clause in all IFP contracts involving claims so as to limit any risk of triggering the State’s strict liability based on IFP’s insolvency alone.
Pe de altă parte, din motivele prezentate deja la considerentele 223-226 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia ia notă de propunerea franceză vizând înscrierea unei clauze în toate contractele instituției publice IFP care implică o creanță, astfel încât să limiteze riscul de angajare a răspunderii obiective a statului întemeiată doar pe insolvabilitatea instituției publice IFP.
It considers that such a legal framework would remain fragile and that there are doubts about its durability, because the plea of accepted risk is a rule established by case-law, which could always evolve.
Aceasta consideră, totuși, că un astfel de cadru juridic ar rămâne fragil și că asupra durabilității sale ar plana rezerve, în măsura în care excepția pentru riscul asumat este o regulă stabilită de jurisprudență care ar poate fi oricând modificată.
The Commission considers, however, that such a proposal is inherently inadequate as it does not cover all eventualities: it would not mean that the State guarantee could never come into play for any type of liability (in particular non-contractual liability and criminal liability).
Comisia apreciază, totuși, că o astfel de propunere este, în sine, insuficientă, întrucât nu acoperă toate ipotezele: aceasta nu permite excluderea posibilității ca garanția de stat să ia orice formă de răspundere (în special răspunderile extracontractuale și penale).
Moreover, it is impossible to make it contractually clear to its debtors that the State will not be liable for IFP’s debts, as IFP may find itself indebted towards a third party through a variety of judicial mechanisms, in particular if it were to absorb another entity holding claims by initially unidentifiable third parties [102].
Pe de altă parte, nu se poate estima în prealabil, contractual, că statul nu va fi răspunzător pentru datoriile instituției publice IFP față de debitorii săi, în măsura în care instituția publică IFP, de exemplu, poate să se găsească debitor față de un terț prin diferite mecanisme juridice, în special în cazul absorbției unei alte entități [102] care ar deține creanțe deținute de terți care nu pot fi identificați de la bun început.
Ultimately, as regards the individual claims held by third parties, the Commission considers that only a text of general scope applicable in any situation and to any type of third party, indicating that the State is not the guarantor of IFP, would be enough to eliminate the unlimited guarantee.
În definitiv, în ceea ce privește creanțele individuale deținute de terți, Comisia consideră că doar o legislație de referință generală, care să prevadă că statul nu este garantul instituției publice IFP, care ar fi aplicabilă în orice situație și oricărui tip de terț, ar putea „elimina” garanția nelimitată.
In addition, even if the French proposals were to make it quite impossible for a creditor of IFP to hold the State liable for paying its claim (something which in the Commission’s view has not been shown), such proposals would not enable it to be clearly established what would happen in the event of IFP becoming insolvent [103].
În plus, chiar dacă propunerile autorităților franceze ar bloca orice posibilitate a unui creditor al instituției publice IFP de a angaja răspunderea statului pentru a obține rambursarea creanței sale (ipoteză care, în opinia Comisiei, nu se verifică), aceste propuneri nu ar permite stabilirea în mod clar a ceea ce s-ar întâmpla în caz de insolvabilitate [103] a instituției publice IFP.
Fourthly, even if he were to fail obtain satisfaction, the creditor of a publicly owned establishment could invoke legal effects arising from a legitimate mistake he made at the time the claim arose, when he believed that the claim would always be honoured.
În al patrulea rând, chiar dacă nu i se dă câștig de cauză, creditorul unei instituții publice ar putea invoca drepturile la eroarea legitimă pe care a comis-o în momentul formării creanței, bazându-se pe faptul că aceasta va fi, totuși, onorată.
For the reasons already set out in recitals 227, 228 (first to third indents) and 229 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission believes that the theory of appearance [104] provides confirmation that the creditors of IFP would be justified in believing, on the basis of a body of consistent evidence, that such a guarantee does indeed exist (even assuming, quod non, that the fact that IFP has the legal form of an EPIC is not of a nature to confer on it, in law, an unlimited guarantee given by the French State).
Din motivele prezentate deja la considerentele 227, 228 (paragrafele 1-3) și 229 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că teoria aparenței [104] permite confirmarea faptului că creditorii instituției publice IFP ar fi îndreptățiți să creadă, pe baza unui set de dovezi consecvente, că o astfel de garanție există într-adevăr (chiar presupunând, quod non, că statutul de IPIC al instituției publice IFP nu îi poate conferi, de drept, o garanție nelimitată din partea statului francez).
The main relevant indices in relation to the theory of appearance derive firstly from the fact that a variety of legislative instruments (Law of 16 July 1980 and the measures implementing it) or official (budgetary) documents lead the creditor to believe that the State would take over EPICs’ debts in the event of their having a shortage of funds or that it would assume liability for those debts; secondly from the fact that the lack of clarification by the French authorities of the legal situation following the Campoloro case and of the initial proceedings undertaken by the Commission on the legal form of EPICs also increases creditors’ confidence that such a guarantee does in fact exist; and finally from the fact that the lack of any clear indication as to the effects of a situation in which an EPIC is in default also militates in favour of this view.
Principalele indicii relevante în ceea ce privește teoria aparenței țin, pe de o parte, de faptul că diferite legi (Legea din 1980 și normele de aplicare a acesteia) sau documente oficiale (documente bugetare) permit creditorului să creadă că statul își va asuma datoriile IPIC în caz de insuficiență de fonduri sau că acesta își va asuma răspunderea, pe de altă parte, de faptul că neaducerea unor clarificări de către autoritățile franceze cu privire la starea de drept în materie la încheierea cauzei Campoloro și a primelor proceduri inițiate de Comisie în ceea ce privește statutul IPIC alimentează, de asemenea, încrederea creditorilor în existența unei astfel de garanții și, în cele din urmă, de faptul că lipsa unor indicații clare privind efectele unei situații de încetare a plăților de către un IPIC constituie încă un argument în acest sens.
In the present case, the Commission wishes to add that prior to 7 July 2006, any creditors of the publicly owned establishment IFP were in a contractual relationship with a trade body within the meaning of Law No 43-612 of 17 November 1943 on the management of trade interests, a body which was a legal person governed by private law, and which they had no reason to think could be covered by a State guarantee of any kind.
În speță, Comisia ține să adauge că înainte de 7 iulie 2006, potențialii creditori ai instituției publice IFP se aflau într-o relație contractuală cu o instituție profesională în sensul actului de lege nr. 43-612 din 17 noiembrie 1943 privind gestionarea intereselor profesionale, o persoană juridică de drept privat, despre care nu aveau niciun motiv să creadă că poate fi acoperită de o garanție de stat, de orice tip ar fi fost aceasta.
Consequently, the theory of appearance can in any event be applied only with regard to claims arising after the change of status of the publicly owned establishment IFP.
Prin urmare, aplicarea teoriei aparenței nu poate fi, în acest caz, relevantă decât în ceea ce privește creanțele formate ulterior schimbării de statut a instituției publice IFP.
Following the conclusions of its expert in the postal case, the Commission has arrived at the view that, as regards claims arising after 7 July 2006, even if, in the scenario championed by the French authorities, it was in error that a creditor came to consider that the State was required to guarantee the debts of publicly owned establishments and of IFP in particular, his error would be legitimate given the above-mentioned factors, and the law could impart effects to it.
În concordanță cu concluziile expertului său în cauza serviciilor poștale, Comisia constată că, în ceea ce privește creanțele formate după 7 iulie 2006, chiar dacă, în ipoteza susținută de autoritățile franceze, nu ar fi corect ca un creditor să poată considera că statul este obligat să garanteze datoriile instituțiilor publice și, în speță, ale instituției publice IFP, eroarea acestuia ar fi justificată, având în vedere elementele arătate anterior, iar justiția i-ar putea da dreptate.
If, exceptionally, the creditor did not succeed in obtaining the payment of his claim, he could nevertheless rest assured that there was no likelihood of the claim being cancelled.
Dacă, în mod excepțional, creditorul nu reușește să obțină lichidarea creanței sale, el poate fi totuși sigur că aceasta nu va dispărea.
Guarantee of the continued existence of IFP and/or of its obligations
Garantarea menținerii existenței instituției publice IFP și/sau a obligațiilor acesteia
For the reasons already set out in recitals 230 to 250 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that even if, within a reasonable period and after the use of the procedures described in the previous section, the creditor of an EPIC does not succeed in obtaining the payment of his claim, he will be secure in the knowledge that the claim will not be cancelled, in contrast to the situation of a creditor of a company constituted under private law in liquidation, who has no guarantee that his claim will have to be met.
Din motivele prezentate deja la considerentele 230-250 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, la care aceasta face trimitere mutatis mutandis, Comisia consideră că, chiar dacă creditorul unui IPIC nu reușește să obțină, într-un termen rezonabil și după aplicarea procedurilor descrise în secțiunea precedentă, lichidarea creanței sale, el este asigurat că aceasta nu va dispărea, spre deosebire de situația în care se află creditorul unei entități de drept privat în lichidare, care nu dispune de nicio asigurare în privința lichidării creanței sale.
The Commission stresses that there is no public authority-motivated winding up/closing down of publicly owned establishments in which the rights and obligations of the establishments are also cancelled: in the event of publicly owned establishments being closed down by decision of a public authority – and despite the fact that no legislation expressly provides for this – experience and certain basic principles of administrative law tend to show that the rights and obligations of publicly owned establishments that are closed down as such are always taken over by another body and, failing that, by the State.
Comisia subliniază că nu există nicio lichidare-desființare a instituției publice prin voința autorității publice însoțită de dispariția drepturilor și obligațiilor acesteia: de fapt, în cazul desființării, prin decizie a autorității publice, cu toate că legislația nu prevede acest lucru în mod expres, practica și unele principii fundamentale de drept administrativ tind să demonstreze că drepturile și obligațiile instituțiilor publice care se desființează sunt întotdeauna preluate de o altă entitate, iar în lipsa acesteia, de către stat.
In other words, the debts of publicly owned establishments are always transferred to another legal person, which cannot refuse them, so that each creditor can therefore be certain that the right arising from his claim may be invoked against another body and that his claim will not, therefore, be cancelled.
Cu alte cuvinte, datoriile instituțiilor publice sunt întotdeauna transferate unei alte persoane juridice care nu le poate refuza, astfel încât fiecare creditor are certitudinea că drepturile pe care le are în legătură cu creanța sa vor putea fi invocate împotriva unui alt organism și că această creanță nu va dispărea.
The Commission refers to the detail of the analysis presented in recitals 233 to 250 of decision C 56/2007, based on the study carried out by its expert in the postal case on organic developments affecting publicly owned establishments, which identifies three reasons why publicly owned establishments may be closed [105]: the case of publicly owned establishments which have reached the ends of their lives, the case of publicly owned establishments being closed because the tasks assigned to them no longer need to be carried out, and the case, most frequently encountered, that the tasks assigned to them have been transferred elsewhere, necessarily implying a transfer of the rights and obligations.
Comisia face trimitere la detaliile analizei prezentate la considerentele 233-250 din Decizia C 56/2007 menționată anterior, care se bazează pe studiul realizat de expertul său în cauza serviciilor poștale cu privire la evoluțiile organice care afectează instituțiile publice și care disting trei cauze de desființare a instituțiilor publice [105]: cazul instituțiilor publice al căror mandat a expirat, cazul desființării instituțiilor publice prin dispariția misiunii lor și cazul, cel mai des întâlnit, de transfer al misiunii, care implică în mod necesar un transfer al drepturilor și obligațiilor.
On the basis of this expert report, it can be considered firstly that although there is no overall judicial scheme for organising the closing down of publicly owned establishments, experience shows that the legislation always provides for transferring the rights and obligations of the establishment that is to be closed either to the State or to the body that is to take over its task [106].
Pe baza acestei expertize, este posibil să se considere în primul rând că, în lipsa unui regim juridic general pentru reglementarea desființării instituțiilor publice, practica demonstrează că legislația prevede întotdeauna un transfer al drepturilor și obligațiilor instituției desființate către stat sau către o entitate care îi preia misiunea [106].
Secondly, there is generally a transfer of ‘rights and obligations’ (with the term ‘obligations’ undoubtedly referring to debts), sometimes a transfer of ‘assets’ [107] (a formulation that would also include debts).
În al doilea rând, este vorba, în general, de un transfer de „drepturi și obligații” (termenul obligații însemnând în mod sigur datorii), uneori de un transfer de „patrimoniu” [107] (formulare care include și datoriile).
The only example found of the pure and simple closing down of a publicly owned establishment involved, in any case, the transfer of the ‘debts’ themselves to other entities governed by public law [108].
Singurul exemplu identificat de dispariție pură și simplă a unei instituții publice ar include, în orice situație, transferul „datoriilor” către alte entități de drept public [108].
Thirdly, even when the task disappears, the publicly owned establishment’s rights and obligations are, in practice, taken over by another body.
În al treilea rând, chiar și atunci când dispare misiunea, în practică, drepturile și obligațiile instituției publice sunt preluate de un alt organism.