natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Financial resources, public opinion and political culture are also important factors, and it can be shown that countries having certain common features adopt similar drug policies (Kouvonen et al., 2006).
Økonomiske ressurser, folkeopinionen og politisk kultur er også viktige faktorer, og det kan dokumenteres at land som har en del fellestrekk, også vedtar en narkotikapolitikk med mange likhetstegn (Kouvonen et al., 2006).
Having in the EU a diversity of national drug strategies with common objectives can be viewed as a strength because it allows comparative analysis of different types of approach.
Det at EU har så mange forskjellige narkotikastrategier men felles målsettinger, kan betraktes som en styrke, for det gjør det mulig å foreta sammenlignende analyser av de ulike tilnærmingene.
The evaluation of national drug strategies and action plans is therefore important not only for assessing the efforts at national level but also for improving the overall understanding of the effectiveness of drug strategies.
Evalueringen av nasjonale narkotikastrategier og handlingsplaner er derfor viktig,
In summary, progress reviews on the implementation of national drug strategies and action plans are becoming standard in Europe.
Framdriftsrapporter for gjennomføringen av nasjonale narkotikastrategier og handlingsplaner blir altså standard i Europa.
The next step, which is developing outcome and impact evaluations, is still in its early stages, and the future impact assessment of the EU drug action plan 2005–08, for which the European Commission has commissioned a study aimed at designing a methodology, could become an example.
Neste steg, som er utfallsstudier og konsekvensvurderinger, er fremdeles i sin spede begynnelse, og den framtidige konsekvensvurderingen av EUs handlingsplan 2005–08, Europakommisjonen har bestilt en studie for å utvikle metodikken for dette, kan bli et eksempel til etterfølgelse. Det foregår også en del aktivitet når det
See the 2006 selected issue ‘European drug policies: extended beyond illicit drugs?’.See Chapter 2.
Se utvalgt aspekt for 2006 ”Narkotikapolitikken i Europa: begrenset til illegale rusmidler?”. Se kapittel 2.
Annual report 2007: the state of the drugs problem in Europe
Årsrapport for 2007: Narkotikasituasjonen i Europa de fleste landene narkotika-samordningsorganer og/eller narkotikakoordinatorer.
Drug policy indexes countries (e.g. Finland, Portugal), coordination at regional or local level is directly supervised by the national coordination bodies.
I andre land (f.eks. Finland, Portugal) fører de nasjonale samordningsorganene direkte tilsyn med samordningen på regionalt eller lokalt plan.
Comparative analysis of drug coordination mechanisms in the EU is made difficult by the diversity of existing systems.
Sammenlignende analyser av samordningsmekanismene i EU vanskeliggjøres av mangfoldet i systemer.
However, a study commissioned by the EMCDDA has shown that it is possible to assess coordination systems by focusing on their ‘implementation quality’, a concept for studying their capacity to produce coordination outcomes (Kenis, 2006).
En studie bestilt av EONN viser imidlertid at samordningssystemene kan evalueres ved å fokusere på deres “implementeringskvalitet”, et begrep for å studere systemenes evne til å produsere samordningsresultater (Kenis, 2006).
This approach will be further developed to enable it to be used in the evaluation of national drug coordination systems.
Metoden vil bli ytterligere utviklet slik at den kan brukes til å evaluere de nasjonale samordningssystemene på narkotikafeltet.
The United Kingdom’s drug harm index (DHI) is designed to capture the social costs of harms generated by the problematic use of any illegal drug.
Storbritannias narkotika-skadeindeks (”drug harm index” – DHI) er utformet for å fange opp de samfunnsmessige kostnadene av skader som skyldes problematisk bruk av illegale rusmidler.
It covers four types of harms: health impacts, community harms, domestic drug-related crime and commercial drug-related crime.
Den dekker fire typer skader: helseskader, samfunnsskader, narkotikarelatert vold i nære relasjoner og narkotikarelaterte vinningsforbrytelser.
However, it is not intended to be a full summary of the country’s drug situation, as the indicators are limited to those for which robust data already exist, and the outcome figures and trends are being used as a baseline against which to assess future progress (MacDonald et al., 2005).
Indeksen er ikke ment å gi en full oversikt over narkotikasituasjonen i landet, ettersom indikatorene er begrenset til hva det allerede foreligger sikre data for, og tallene og trendene brukes som ”baseline” som framtidig utvikling måles mot (MacDonald et al., 2005).
The UNODC’s illicit drug index (IDI) combines three dimensions of the drug phenomenon: drug production, drug trafficking and drug abuse.
UNODCs narkotikaindeks (”illicit drug index” – IDI) kombinerer tre dimensjoner ved narkotikafenomenet: narkotikaproduksjon, narkotikahandel og narkotikamisbruk.
The outcome is an overall score, based on a ‘harm/risk factor per capita’, which should reflect the magnitude of all drug problems which arise in a given country (UNODC, 2005).
Resultatet er en generell skåre basert på ”skade-/risikofaktor pr. innbygger”, som skal speile omfanget av alle narkotikaproblemer som oppstår i et land (UNODC, 2005).
The conceptualisation of both instruments has involved interesting methodological developments and has allowed a first insight into the use of overall indexes to evaluate drug strategies and monitor overall drug situations.
Konseptualiseringen av de to instrumentene har medført en interessant metodologisk utvikling og gitt et første innblikk i bruken av generelle indekser for å evaluere narkotikastrategier og kartlegge generelle narkotikasituasjoner.
A first observation is that such instruments can be useful for a longitudinal follow-up of the national situation but that, to understand what is really going on, the result should be contextualised with the analysis of individual indicators within the indexes.
En første observasjon er at slike instrumenter kan være nyttige i en longitudinell oppfølging av situasjonen nasjonalt, men for å forstå hva som faktisk skjer, bør resultatet kontekstualiseres og individuelle indikatorer i indeksene analyseres.
The use of an overall index for inter-country comparison could be more difficult given the limitations of existing data sets and the absence of contextual variables (e.g. geographical situation) from the analysis.
Det kan være vanskeligere å bruke en generell indeks for å gjøre sammenligninger mellom land på grunn av begrensningene i eksisterende datasett og mangelen på kontekstuelle variabler (f.eks. geografisk situasjon) i analysen.
The high variability is partly explained by the different sizes of the Member States and partly by differences between countries in the types of expenditure reported and the completeness of the data.
De store forskjellene skyldes dels at medlemsstatene er av svært ulik størrelse, dels ulik praksis når det gjelder hvilke utgiftstyper som rapporteres og hvor fullstendige dataene er.
Most countries reported only expenditures incurred in connection with the implementation of national drug policy programmes, and did not detail other expenditures in the field of supply and demand reduction.
De fleste landene rapporterer bare utgifter som er påløpt i forbindelse med gjennomføringen av nasjonale narkotikapolitiske programmer, og ikke utgifter som er påløpt i forbindelse med tilbuds- og etterspørselsreduksjon.
Furthermore, not all the main areas of State spending on the drug phenomenon were always included, with only 15 out of 23 countries providing detailed information on expenditure on ‘health and social care’ activities (treatment, harm reduction, health research, educational, prevention and social activities) and only 14 countries reporting on ‘law enforcement’ expenditure (police, army, law courts, prisons, customs and finance guard activities).
Videre oppgir de ikke alltid alle de største utgiftsområdene som er relevante for narkotikaproblematikken – f.eks. har bare 15 av 23 land lagt fram detaljert informasjon om utgifter til aktiviteter innen ”helse og sosial” (behandling, skadereduksjon, helseforskning, utdanning, forebygging og sosiale aktiviteter), og bare 14 land rapporterte om utgifter til ”rettshåndhevelse” (politi, hær, domstoler, kriminalomsorg, tollvesen og økokrim).
Information about expenditure in other areas (e.g. administration, coordination, monitoring and international cooperation) was even more scarce (seven countries), as was information on regional and municipal budgets (six countries).
Informasjon om utgifter på andre områder (f.eks. administrasjon, samordning, kartlegging og internasjonalt samarbeid) var enda sjeldnere (syv land). Det samme gjaldt informasjon om regionale og kommunale budsjetter (seks land).
While formal drug coordination mechanisms now exist in almost all EU Member States and Norway, there is considerable diversity in the existing systems, reflecting differences in the political structures between countries.
Selv om nesten alle medlemsstatene i EU samt Norge nå har formelle samordningsmekanismer på narkotikafeltet, er det store variasjoner i systemene, og variasjonene gjenspeiler ulikhetene i de politiske strukturene i landene.
Nevertheless, some general features can be described.
Det finnes likevel en del fellestrekk.
Most countries have drug coordination mechanisms at both national level and regional or local level.
De fleste land har både nasjonale og regionale eller lokale samordningsmekanismer.
At the national level, there is usually an interministerial committee on drugs, which is often supplemented by a national drug coordination agency and/or a national drug coordinator who is responsible for the day-to-day coordination activities.
På nasjonalt plan vil det ofte være snakk om en interdepartemental narkotikakomité, gjerne supplert av et nasjonalt narkotika-samordningsorgan og/eller en nasjonal narkotikakoordinator som er ansvarlig for den daglige samordningen.
Six countries provided detailed information of expenditure associated with tackling drugs (Table 1).
Seks land la fram detaljerte opplysninger om utgifter til bekjempelse av narkotika (tabell 1).
In these countries, drug-related public expenditure represented between 0.11 % and 0.96 % of the total general government expenditure in the year (median 0.32%) or between 0.05 % and 0.46 % of the national gross domestic product (GDP) (median 0.15%).
Her utgjorde narkotikarelaterte offentlige utgifter mellom 0,11 % og 0,96 % av de totale offentlige utgiftene i året (middelverdi 0,32 %); eller mellom 0,05 % og 0,46 % av bruttonasjonalprodukt (BNP) (middelverdi 0,15 %).
‘Law enforcement’ activities accounted for 24–77% of the total expenditure, while the remainder was spent on ‘health and social care’ activities.
Aktiviteter som klassifiseres som ”rettshåndhevelse”,
Overall figures on drug-related public expenditures in 2005 in the EU Member States and Norway were identified by the corresponding national focal points.
Tall for narkotikarelaterte offentlige utgifter i 2005 i medlemsstatene i EU samt Norge er oppgitt av de nasjonale kontaktpunktene.
Studies on the costs of drug use can be an important source of information for the development and management of drug policies.
Studier av kostnadene ved narkotikabruk kan være en viktig kilde til informasjon i forbindelse med utviklingen og gjennomføringen av narkotikapolitikken.
The term ‘public expenditure’ refers to the value of goods and services bought by the government of the State (i.e. central, regional, local) in order to execute each of its functions (i.e. healthcare, justice, public order, education, social services).
Begrepet “offentlige utgifter” viser til verdien av varer og tjenester det offentlige (dvs. sentralt, regionalt og lokalt) kjøper for å ivareta sine funksjoner (dvs. helsevern, domstoler, politi, utdanning og sosiale tjenester).
The analysis of a State’s public expenditure provides useful information regarding the ability of its government to spend effectively and efficiently. ciently.
Analysen av en stats offentlige utgifter gir nyttig informasjon om hvorvidt regjeringen bruker sine midler på en effektiv måte.
Drug-related costs can be divided into two major categories: direct and indirect.
Narkotikarelaterte kostnader kan deles inn i to hovedkategorier: indirekte og direkte kostnader.
Direct costs are those for which payments are made, and typically include expenditure in the areas of prevention, treatment, harm reduction and law enforcement.
Direkte kostnader er kostnader knyttet til utbetalinger og omfatter typisk utgifter til forebygging, behandling, skadereduksjon og rettshåndhevelse.
Indirect costs are the value of productive services not performed because of drug use, and typically consist of lost productivity due to drug-related morbidity and mortality.
Indirekte kostnader er verdien av produktive tjenester som ikke blir levert på grunn av narkotikabruk. De omfatter typisk tapt produksjon grunnet narkotikarelatert sykelighet og dødelighet.
Drug-related costs may also include the intangible costs of pain and suffering, usually in the form of quality of life measures, but this category of costs is often omitted because of the difficulty in accurately quantifying it in monetary terms.
Narkotikarelaterte kostnader kan også omfatte de immaterielle kostnadene som lidelse medfører, vanligvis i form av tiltak for økt livskvalitet, men denne kostnadskategorien utelates ofte fordi den vanskelig lar seg tallfeste.
A cost study may be conducted from several different perspectives, each of which might include different costs, for example costs to society as a whole, the government, the healthcare system, third-party payers, and drug users and their families.
En kostnadsstudie kan gjennomføres fra flere ulike perspektiver, som hver kan omfatte ulike kostnader, for eksempel kostnader for samfunnet som helhet, for staten, helsevesenet og tredjeparter i tillegg til narkotikabrukerne selv og deres familier.
The estimation of drug-related public expenditure is a different exercise from that of estimating social costs.
Å beregne narkotikarelaterte offentlige utgifter er ikke det samme som å beregne sosiale kostnader.
Public expenditure represents only a proportion of social costs, mainly in the form of direct costs; indirect costs are explicitly excluded, as there are costs from private stakeholders (e.g. private health insurance companies).
Offentlige utgifter utgjør bare en del av de sosiale kostnadene, hovedsakelig i form av direkte kostnader. Indirekte kostnader holdes utenfor, da dette er kostnader private må bære (f.eks. private helseforsikringsselskaper).
Direct public expenditures explicitly labelled as ‘drug-related’ can be initially traced back by exhaustively reviewing official financial reporting documents (e.g. budgets or year-end reports).
Direkte offentlige utgifter som eksplisitt betegnes som “narkotikarelaterte”, kan beregnes ved å foreta en grundig gjennomgang av offentlige regnskapsdokumenter (f.eks. budsjetter eller årsrapporter).
Estimations are complicated when drug-related expenditures are not labelled as such but embedded in programmes with broader goals (e.g. overall police operations budget).
Det kompliserer beregningen at narkotikarelatere utgifter ikke alltid er merket, men integrert i programmer med bredere målsettinger (f.eks. hele driftsbudsjettet til politiet).
In this case, direct non-labelled drug-related expenses must be calculated through modelling approaches.
I dette tilfellet må direkte, ikke-spesifiserte narkotikarelaterte utgifter beregnes med modelleringsmetoder.
Drug-related social costs are the total of all the costs to society, direct and indirect, caused by drug use.
Narkotikarelaterte sosiale kostnader er alle kostnadene som bruken av narkotika direkte og indirekte påfører samfunnet.
The output, expressed inmonetary terms, is an estimate of the total burden that drug use places on society (Single et al., 2001).
Resultatet uttrykkes i penger og gir et anslag over hvor mye bruken av narkotika til sammen koster samfunnet (Single et al., 2001).
Determining the social cost of drug use has several benefits.
Å fastslå omfanget av de samfunnsmessige kostnadene ved narkotikabruk har flere fordeler.
First, it reveals how much society is spending on drug-related issues and, implicitly, the amount that would be saved if drug use were completely abolished.
Først og fremst avslører det hvor mye samfunnet bruker på narkotikarelaterte spørsmål og indirekte hvor mye samfunnet ville spart dersom narkotikabruk ble fullstendig avskaffet.
Second, it identifies the different components of cost and thesize of the contribution of each sector in society.
For det andre identifiserer det de ulike kostnadskomponentene og størrelsen på bidraget fra hver samfunnssektor.
Such informationcan help to determine funding prioritiesby highlighting areas where inefficiencies may exist and savings can be made.
Denne typen informasjon kan være nyttig
The primary aim of social cost calculations is to weigh the burden that drug problems pose on society against the cost to society of addressing these problems (including possible indirect effects).
Hovedformålet med å beregne sosiale kostnader er å vurdere byrden narkotikaproblemene representerer for samfunnet, opp mot det det koster samfunnet å ta tak i disse problemene (herunder mulige indirekte effekter).
Ultimately, this leads to the question of effectiveness and efficiency: do governments spend their money wisely on the right problems?
Dette fører uavlatelig til spørsmålet om effektivitet: Bruker regjeringene pengene på de rette problemene?
However, some authors (Reuter, 2006) have proposed that, for policy purposes, public expenditures are more relevant than social costs.
Enkelte forfattere (Reuter, 2006) mener imidlertid at for politikkformål er offentlige utgifter mer relevante enn sosiale kostnader.
The drugs budget helps to describe what policies a government is using to reduce drug use and related problems, which is the first step towards deciding whether the level and content of such policies is adequate.
Narkotikabudsjettet bidrar til å beskrive hvilken politikk en regjering fører for å redusere narkotikabruk og relaterte problemer, og det er det første skrittet mot å avgjøre hvorvidt nivået og innholdet i politikken er adekvat.
and Norway. Based on the data supplied by these six countries, the total drug-related public expenditure by European countries is calculated to lie somewhere between
utgjorde 24–77 % av de totale utgiftene, mens resten ble brukt på ”helse og sosial”.
EUR 13 billion and EUR 36 billion (4
På grunnlag av opplysningene levert av disse seks landene beregnes de totale narkotikarelaterte offentlige utgiftene til å ligge et sted mellom EUR 13 mrd. og EUR 36 mrd. (4).
These figures represent between 0.12% and 0.33% of the GDP of the EU (25 countries) in 2005.
Disse tallene representerer mellom 0,12 % og 0,33 % av BNP i EU (25 land) i 2005.
At EU level, considerable funding will be provided by the European Commission to tackle the drugs issue under the new 2007–13 budget.
I budsjettperioden 2007–13 vil Europakommisjonen bidra med betydelige midler til kampen mot narkotika i EU.
A new funding instrument for drugs prevention and information of EUR 21 million is under negotiation and may be adopted by the end of 2007, making EUR 3 million available for transnational projects this year. Other new financial instruments, such as the prevention of and fight against crime programme,
Det forhandles for tiden om en ny finansieringsordning for narkotikaforebygging og narkotikainformasjon på EUR 12 millioner, som kan bli vedtatt i slutten av 2007, og skjer dét, betyr det EUR 3 millioner til tverrnasjonale prosjekter allerede i år.
In response to the EU drugs action plan 2005–08, the EMCDDA is currently working towards developing a methodology that will enable the Member States, candidate countries and Norway to compile standardised data on drug-related expenditure.
Andre nye finansieringsordninger, som Forebygging og bekjempelse av kriminalitet, Folkehelseprogrammet 2007–13 og EUs 7. rammeprogram for FoU 2007–13, tilbyr også støtte til organisasjoner som arbeider på ulike områder innen narkotikafeltet.
This will help the EMCDDA to estimate both the total public expenditure allocated to drugs and how this is divided between different activities.
I tillegg har EF og medlemsstatene pr. 2005 delfinansiert narkotikarelaterte bistandsprosjekter i tredjeland til en verdi av EUR 750 mill.
Of the six countries, four (Hungary, the Netherlands, Finland and Sweden) provided detailed modelled approaches of their figures.
Av de seks landene framla fire (Ungarn, Nederland, Finland og Sverige) detaljerte modellerte tilnærminger av tallmaterialet.
Table 1: Comparison of selected countries with complete data and further details on the composition of their drug-related public expenditure
Tabell 1: Sammenligning av utvalgte land med komplette data og ytterligere opplysninger om fordelingen av narkotikarelaterte offentlige utgifter
Overall expenditure reported
Totale rapporterte utgifter
2) (%) care (3) (%) enforcement (4) (%) of GDP ( expenditure (1
3) (%) håndhevelse (4) (%) utgifter (
Sweden (2002)
Sverige (2002)
Total general government expenditure in the year (source: Eurostat).Gross domestic product in the year (source: Eurostat).
Totale statlige utgifter for året (kilde: Eurostat). Bruttonasjonalprodukt (kilde: Eurostat).
Health and social care expenditures include treatment, harm reduction, health research and education, prevention and social affairs interventions.
Helse- og sosialutgifter omfatter behandling, skadereduksjon, helseforskning, utdanning, forebygging og sosiale aktiviteter.
For Finland, in addition to ‘substance abuse prevention’, the amount given also includes property damage, monitoring and research.Law enforcement expenditures include expenditure on police, army, law courts, prisons, customs and finance guards.
I tillegg til ”forebygging av rusmiddelmisbruk” omfatter beløpet for Finland også materielle skader, kartlegging og forskning. Utgifter til rettshåndhevelse omfatter utgifter til politi, militære, domstoler, kriminalomsorg, tollvesen og økokrim.
Belgium also allocated 3 % of the overall expenditure reported to ‘policy management activities’.
I Belgia gikk 3 % av totale rapporterte utgifter til ”policystyrings-aktiviteter”.
Sources: National focal points and Eurostat.
Kilder: Nasjonale kontaktpunkter og Eurostat.
EU legal and policy developments
Rettslig og politisk utvikling i EU
At the end of 2006, the European Commission presented its first progress review (5) on the implementation of the EU drugs action plan (2005–08).
Det å involvere det sivile samfunn i narkotikapolitikken i EU er også en av de viktigste målsettingene i det spesifikke programmet for narkotikaforebygging og narkotikainformasjon 2007–13 (7), som er foreslått av Europakommisjonen innenfor det overordnede programmet for grunnleggende rettigheter og rettferdighet.
This assessed the extent to which the activities planned for 2006 were achieved and whether the plan’s objectives for 2006 have been fulfilled.
De generelle målsettingene i narkotikaprogrammet er å bidra til å gjøre Europa til et fritt, sikkert og rettferdig område gjennom å forbedre informasjonen om konsekvensene av narkotikabruk og ved å forebygge og redusere narkotikabruk, narkotikaavhengighet og narkotikarelatert
The EMCDDA contributed to this exercise by producing a set of reports.
Rapporter om sosiale kostnader ved narkotikabruk
for drugs prevention and information 2007–13 (7), which has been proposed by the European Commission within the general programme for fundamental rights and justice.
I slutten av 2006 la Europakommisjonen fram sin første framdriftsrapport (5) om gjennomføringen av EUs handlingsplan mot narkotika (2005–08).