natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Overall, the evidence strongly suggests that a significant reduction in drug overdose will only be achieved by the implementation of a range of interventions that can target different aspects of the associated risk
Det er oppmuntrende at dette målet så fort ble akseptert av medlemsstatene, og de fleste landene har satt opp reduksjon i antallet dødsfall som en målsetting i sine nasjonale narkotikastrategier.
Number of drugs overdose deaths reported to the EMCDDA in the ‘old’ 15 EU countries and Norway (1985–2001)
Antall overdosedødsfall innrapportert til EONN fra EUs 15 «gamle» medlemsstater og Norge (1985–2001)
For example, France and Spain have reported consistent decreases in overdose deaths since the mid-1990s.
F.eks. har Frankrike og Spania rapportert om en vedvarende nedgang i antallet overdosedødsfall siden midten av 1990-tallet.
Although coverage or reporting in these countries may be limited, it is worth noting that both countries are among those with higher estimated proportions of opiate users in substitution treatment (over 50%).
Selv om dekningen eller rapporteringen i disse landene kan være begrenset, er det verdt å merke seg at disse to landene er blant dem som ifølge anslagene har de høyeste andelene av opiatbrukere i substitusjonsbehandling (over 50 %).
The fivefold decrease in overdose deaths recorded in France between 1994 and 2002 is considered to result from drug users’ increased access to care, following the massive expansion of substitution treatment.
At antallet overdosedødsfall i Frankrike faktisk gikk ned med 80 % i perioden 1994-2002, antas å skyldes lettere tilgang til behandling som følge av den massive utbyggingen av tilbudet om substitusjonsbehandling.
In Spain, the considerable shift away from injection that has been noted since the early 1990s is also likely to have played an important role in the overall reduction in deaths from overdose.
I Spania har den markante forskyvningen bort fra injeksjonsbruk som har funnet sted siden begynnelsen av 1990-tallet, sannsynligvis stor betydning for den totale minskningen i antall overdosedødsfall.
Notes: Based on national definitions, as used in the 2004 EMCDDA annual report.
Merknader: Basert på nasjonale definisjoner slik disse er brukt i EONNs årsrapport for 2004.
In a few countries, the national figures include some cases of deaths indirectly related to drug use.
I noen få land omfatter de nasjonale tallene også en del dødsfall som indirekte er relatert til narkotikabruk.
Source: Reitox national reports 2003, taken from general mortality registries or special registries (forensic or police).
Kilde: Nasjonale Reitox-rapporter for 2003, hentet fra generelle dødelighetsregistre eller spesialregistre (rettsmedisinske registre eller politiregistre).
New Member States and candidate countries may be at risk of an increasing trend in overdose deaths, similar to that observed in western Europe.
De nye medlemsstatene og søkerlandene kan stå i fare for å få en økning i overdosedødsfall på samme måte som Vest-Europa.
Some worrying signs that this might already be happening are observable in Estonia and Slovenia.
I Estland og Slovenia er det foruroligende tegn som tyder på at dette kanskje allerede er i ferd med å skje.
If the new Member States are to avoid the ‘overdose epidemic’ experienced by western Europe, then the implementation of a range of effective measures to reduce overdose risk is now urgently required.
Dersom de nye medlemsstatene skal klare å unngå «overdose-epidemien» som Vest-Europa opplevde, er det svært viktig at de snarest får på plass et bredt spekter av effektive tiltak for å redusere overdoserisikoen.
The briefings are published three times a year in the 20 official languages of the European Union plus Norwegian.
Orienteringene utkommer seks ganger i året på Den europeiske unions 20 offisielle språk samt norsk. Originalspråk: engelsk.
For free subscriptions, please specify your requirements via e-mail info@emcdda.eu.int
For gratis abonnement vennligst bruk e-post info@emcdda.eu.int
The importance of drug overdose is becoming increasingly recognised, but has not yet received adequate attention as a public health issue.
Omfanget av overdoseproblemet er i ferd med å bli kjent, men har ennå ikke blitt viet tilstrekkelig oppmerksomhet som et folkehelseproblem.
That overdose is avoidable must become a central message and a priority issue for drugs services.
At det er mulig å unngå overdoser, må bli hovedbudskapet og et prioritert anliggende for hjelpeapparatet.
To have a substantial impact on overdose-related morbidity and mortality, not just a single measure but a range of interventions are likely to be required.
For å få noen særlig effekt på overdoserelatert dødelighet og sykelighet, trengs det ikke bare isolerte tiltak, men et bredt spekter av intervensjoner.
Further improvements in the reporting of drug-related deaths at population level are required, especially in those countries where registers remain poor.
Rapporteringen av narkotikarelaterte dødsfall på befolkningsnivå må forbedres, særlig i de landene hvor registreringen hittil har vært svak.
Assessment of other aspects of drug-related mortality is needed, including follow-up studies and the further assessment of innovative interventions, such as the use of opiate antagonists.
Andre aspekter ved narkotikarelatert dødelighet må også evalueres, inkludert oppfølgingsstudier og ytterligere evaluering av innovative tiltak som f.eks. bruk av opiatantagonister.
Recent reversals in the long-term upward trend in overdose deaths observed in some Member States are likely to reflect increased treatment coverage and decreased levels of risk taking, especially injecting.
Når den langsiktige oppadgående trenden for overdosedødsfall nå er reversert i en del medlemsstater, kan dette sannsynligvis gjenspeile bedre dekning i behandlingstilbudet og en reduksjon i risikoatferden, særlig injisering.
The new EU Member States that may face an increase similar to the ones observed earlier in west European countries are in a position to avoid this if they invest in comprehensive programmes informed by the available evidence on effective practices.
De nye medlemsstatene i EU som kan stå overfor økninger tilsvarende de vi tidligere har sett i landene i Vest-Europa, har nå mulighet til å unngå dette, forutsatt at de investerer i omfattende programmer som tar utgangspunkt i tilgjengelig dokumentasjon om hva som er effektiv praksis.
Factors associated with overdose are known, both at individual and community levels.
Faktorene knyttet til overdoser er kjent, både på individuelt plan og i forhold til samfunnet.
Opiates still account for most overdose deaths, but awareness of the role of other illegal and legal substances in overdose deaths needs to be heightened.
Opiater forårsaker de fleste overdosedødsfall, men det er viktig å øke oppmerksomheten på betydningen av andre lovlige og ulovlige rusmidler ved overdosedødsfall.
European Monitoring Centre for Drugs and Drug Addiction (EMCDDA), ‘Annual report 2004: the state of the drugs problem in the European Union and Norway’, EMCDDA, Lisbon, 2004 (http://annualreport.emcdda.eu.int).
Europeisk overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk (EONN), Årsrapport 2004: narkotikasituasjonen i Den europeiske union og Norge, EONN, Lisboa, 2004 (http://annualreport.emcdda.eu.int).
The US National Epidemiologic Survey on Alcohol and Related Conditions firmly established the relation between drug use disorder and personality disorder, with about half of drug users having at least one personality disorder.
Forbindelsen mellom personlighetsforstyrrelser og forstyrrelser som skyldes narkotikabruk, ble klart dokumentert i ”US National Epidemiologic Survey on Alcohol and Related Conditions”, som fastslo at om lag halvparten av narkotikabrukerne hadde minst én personlighetsforstyrrelse.
96 %, with the dominant types being antisocial and borderline disorders, depression ranges from 5 % to 72 %, and anxiety disorders from 4 % to 32 %.
forstyrrelser hos 14 % til 96 %, med asosiale og borderline-forstyrrelser som de dominerende typene, depresjon hos 5 % til 72 %, og angstforstyrrelser hos 4 % til 32 %.
The large variation is probably due to differences in the focus of diagnostic assessment and the type of sample chosen, and underlines the lack of comparable data between EU Member States.
De store variasjonene skyldes sannsynligvis forskjeller i fokuseringen for den diagnostiske vurderingen og utvalgstype, og viser hvilken mangel det er på sammenlignbare data mellom medlemsstatene i EU.
The variation in diagnostic foci indicates a need for more structured studies with well-defined sample characteristics and assessment instruments across the EU.
Variasjonene i diagnostisk fokus avdekker et behov i EU for mer strukturerte studier med godt definerte utvalgskarakteristika og evalueringsverktøyer.
‘When we see drug users, we tend to attribute their problems to their use of drugs.
«Når vi ser narkotikabrukere, har vi tendens til å mene at deres problemer skyldes bruk av narkotika.
However, more often than not, drug users have comorbid mental health disorders, which we often fail to recognise.
Men narkotikabrukere har oftest psykiske tilleggslidelser som vi ofte ikke ser. Vi er nødt til å ta hensyn til komorbiditet når vi behandler stoffbrukere.»
In clinical prevalence samples of drug dependent patients, personality disorders (50–90 %) are the most prevalent form of co-morbidity, followed by affective disorders (20–60 %) and psychotic disorders (15–20 %).
I kliniske prevalensutvalg av narkotikaavhengige pasienter er personlighets- forstyrrelser (50-90 %) den mest utbredte formen for komorbiditet, etterfulgt av affektive forstyrrelser (20-60 %) og psykotiske forstyrrelser (15-20 %).
Antisocial personality disorder is 25 % in representative clinical samples.
Asosial personlighetsforstyrrelse utgjør 25 % i representative kliniske utvalg.
Recent research indicates that psychopathology usually precedes drug use.
Nyere forskning indikerer at psykopatologi vanligvis kommer forut for narkotikabruk.
The prognosis of psychiatric problems worsens with early onset of drug use and longterm continued drug use.
Prognosen for psykiatriske problemer forverres med tidlig narkotikadebut og langvarig, vedvarende bruk.
The syndromes mentioned interact and overlap, which means that a person might have more than one of these disorders in addition to drugrelated disorders.
Ettersom de nevnte syndromene påvirker og overlapper hverandre, kan en person ha mer enn én av disse forstyrrelsene i tillegg til de narkotikarelaterte forstyrrelsene.
Comorbidity is often underestimated and underdiagnosed.
Komorbiditet – tilleggslidelser – blir ofte undervurdert og underdiagnostisert.
Two main groups of comorbid drug users are recognised, each with distinct profiles.
Narkotikabrukere med komorbiditet kan deles i to hovedgrupper, hver med sin særegne profil.
One group is dominated by people with psychiatric illness and the second group is characterised by drug dependency.
En gruppe domineres av personer med psykiatrisk sykdom, den andre kjennetegnes av narkotikaavhengighet.
About 30–50 % of psychiatric patients in Europe today have a mental illness as well as a substance use disorder, mainly with alcohol, sedatives or cannabis.
Omlag 30-50 % av alle psykiatriske pasienter i Europa i dag har en mental lidelse i tillegg til en plage som skyldes bruk av et psykoaktivt stoff, oftest alkohol, sedativa eller cannabis.
Among clients from drug treatment centres, comorbidity mostly implies another profile, with heroin, amphetamine or cocaine use and one or several personality disorders as the dominant diagnostic features, followed by diagnoses of depression and anxiety and, to a lesser degree, by psychotic disorders.
Komorbiditet blant klienter i behandlingstiltak har oftest en annen profil; med bruk av heroin, amfetamin eller kokain og en eller flere personlighets- forstyrrelser som dominerende diagnostiske trekk, etterfulgt av diagnoser på depresjon og angst og i noen mindre grad psykotiske forstyrrelser.
This distinction has consequences for the choice of optimal treatment interventions.
Denne distinksjonen har betydning for valg av rett behandlingstiltak. Begge grupper trenger ofte kombinerte, men forskjellige farmakologiske og psykososiale tiltak over lengre tid.
Available European data provide a diverse picture.
Tilgjengelige europeiske data gir et sammensatt bilde. I forskjellige kliniske studier forekommer personlighets-
Co-morbidity, sometimes called ‘dual diagnosis’, was defined by the World Health Organization (WHO) in 1995 as the ‘co-occurrence in the same individual of a psychoactive substance use disorder and another psychiatric disorder’.
Verdens helseorganisasjon (WHO) i 1995 definerte komorbiditet, ofte kalt ’dobbeltdiagnose’, som «samtidig forekomst hos en person av en lidelse som skyldes bruk av et psykoaktivt stoff, og en annen psykiatrisk forstyrrelse».
Key issues at a glance
Et blikk på nøkkeltemaer
Treatment staff are often not trained to deal with comorbid clients, since their training usually is specialised (medicine, psychology, social work, etc.).
Personalet har ofte ikke opplæring i å behandle klienter med komorbiditet ettersom deres utdanningen oftest er spesialisert (medisin, psykologi, sosialt arbeid osv.).
This leads to inefficient treatment and high staff turnover.
Dette fører til ineffektiv behandling og stor gjennomtrekk blant personalet.
Comorbid clients are often sent back and forth between psychiatric and drug services, not receiving proper assessment or treatment.
Klienter med komorbiditet blir ofte sendt fram og tilbake mellom psykiatrien og rusmiddelbehandlingen uten å få en god nok vurdering eller behandling.
Treatment of comorbid patients involves different services over a long time.
Å behandle pasienter med komorbiditet krever innsats fra ulike tjenester over lang tid.
Problem drug use and psychiatric disorders — a common combination and so is the combination of both.
Problembruk av narkotika og psykiatriske lidelser – en vanlig kombinasjon innsatte enn i befolkningen generelt, og det samme gjelder kombinasjonen psykiatrisk sykdom og narkotikabruk.
Relapse rates are high among drug users who have served long sentences and there is a growing recognition that incarceration can worsen mental health problems and that drug use often continues within the prison.
Tilbakefallsratene er høye blant narkotikabrukere som har sonet lange dommer, og det erkjennes nå i stadig økende grad at soning kan forverre psykiske helseproblemer, og at bruken av narkotika ofte fortsetter under soning.
interventions are the most effective.
Systematiske diagnostiseringsstudier indikerer at ca.
Systematic diagnostic studies indicate that around 80 % of patients with a drug dependency diagnosis also have comorbid psychiatric disorders.
80 % av alle pasienter med diagnosen narkotikaavhengighet også har psykiatriske tilleggslidelser.
Early onset of drug use is a negative prognostic factor since the problem worsens with time more for this group than for other drug users.
Tidlig debutalder for bruk av narkotika er en negativ prognostisk faktor siden problemet med tiden forverres mer for denne gruppen enn for andre narkotikabrukere.
Investing in intensive and targeted measures to prevent drug use and mental health problems is very worthwhile.
Enhver investering i intensive, målrettede tiltak for å forebygge narkotikabruk og psykiske helseproblemer gir stor uttelling.
Diagnosis and treatment of comorbidity is hampered by the fact that drug treatment staff generally know little about psychiatry, and psychiatric staff generally know little about drug treatment.
Diagnostisering og behandling av pasienter med komorbiditet vanskeliggjøres av at personalet i rehabiliteringsapparatet vanligvis vet lite om psykiatri, og at personalet i psykiatrien generelt vet lite om narkotikabehandling.
This, combined with the contrasting mindsets of the two disciplines, often prevents the development of a global, integrated perception of comorbidity.
Når man i tillegg vet at disse to fagdisiplinene har svært ulike tankemønstre, er dette ofte til hinder for utviklingen av en global, integrert oppfatning av komorbiditet.
The acute psychiatric syndromes of a comorbid client seeking drug treatment can be mistaken for substance-induced symptoms or, conversely, withdrawal or intoxication phenomena may be misinterpreted as psychiatric illness.
De akutte psykiatriske syndromene hos en klient med komorbiditet som søker behandling for narkotikaproblemer, kan lett forveksles med stoffinduserte symptomer; eller omvendt, at fenomener som opptrer under avvenning eller ved forgiftning, kan feiltolkes som psykiatrisk sykdom.
The routine assessment of psychiatric disorders among drug users at the start of treatment appears to be the exception rather than the rule.
At narkotikabrukere ved starten av behandlingen rutinemessig blir vurdert for psykiatriske lidelser, synes mer å være unntaket enn regelen. Følgelig vil mange klienter med komorbiditet påbegynne narkotikabehandling uten å få behandling for sine psykiske helseproblemer. Og selv der tilleggslidelser faktisk blir diagnostisert, er dette noe som ofte ikke tas i betraktning i den videre behandlingen, eventuelt unnlater de psykiatriske tjenestene å initiere noen behandling relatert til narkotikaproblemet.
However, some psychiatric and drug services achieve good results with comorbid patients, when they have expertise in both areas or work closely together.
Imidlertid oppnår en del psykiatriske institusjoner og rusmiddelinstitusjoner gode resultater hos pasienter med tilleggslidelser når de har ekspertise på begge områder eller har et tett samarbeid.
Further difficulties experienced by comorbid patients arise from the manner in which they are viewed by the drug or psychiatric services.
For opiatmisbruk har det foretrukne farmakologiske tiltaket vært substitusjonsbehandling med metadon, og i de senere årene, buprenorfin.
In some countries, drug services do not admit drug users with psychiatric disorders.
Farmakologiske virkestoffer som blokkerer virkningene av morfin og heroin, f.eks. naltrexon, brukes sjelden.
On the other hand, psychiatric services may view drug users with apprehension, even to the extent of refusing admission to users who are stable on substitution treatment.
Det foreligger omfattende empirisk dokumentasjon for bruken av disse farmakologiske stoffene, men det finnes pr. i dag ingen farmakologisk behandling for kokain, amfetamin, hallusinogener eller cannabis.
For opiate abuse, the pharmacological intervention of choice has been substitution treatment with methadone, and in more recent years buprenorphine.
Et annet problem pasienter med komorbiditet også ofte møter, har tilknytning til den måten de oppfattes på i behandlingsapparatet.
Pharmacological agents that block the effects of morphine and heroin, for example naltrexone, are rarely used. Strong empirical evidence supports the use of these pharmacological substances, but there is no pharmacological treatment for cocaine, amphetamine, hallucinogenic drugs or cannabis at present.
Mens rehabiliteringstiltakene i en del land nekter å ta imot narkotikabrukere med psykiatriske forstyrrelser, kan psykiatrien på den annen side møte narkotikabrukerne med skepsis, i den grad at de kan nekte å ta inn brukere som er stabile i en substitusjonsbehandling.
Treating clients with comorbidity requires cooperation and coordination between services that are involved in their treatment, especially psychiatric and drug services, but also health and social services.
Komorbiditet betyr ofte «multimorbiditet», dvs. at klientene har flere tilleggslidelser – alvorlige somatiske sykdommer i tillegg til de sosiale problemer, boligproblemer og arbeidsledighet som assosieres med komorbiditet.
For the treatment of problem drug users with comorbidity in prison, the authorities must also be involved.
Narkotikabruk medfører ofte en manglende evne til å følge et farmakologisk behandlingsopplegg, noe som forverrer problemet med å håndtere psykotiske eller depressive episoder.
Where residential treatment or prison is part of the intervention, in order to secure a stable and continuous treatment package, it is important to organise the treatment as a chain with few disruptions in the links between various agencies.
HIV-infeksjon og forskjellige former for hepatitt forekommer hyppig, det samme gjør et stort antall andre plager, og at vedkommendes somatiske helse neglisjeres, er snarere regelen enn unntaket.
For cocaine dependence, only the manualised behavioural interventions targeting the drug problem have a proven, although low, effect.
Et annet problem som er undervurdert, er dårlig tannhelse, som øker risikoen for primære og sekundære infeksjoner og fører til en betydelig svekkelse av vedkommendes selvbilde.
For cannabis abuse, family therapy has an effect on the abuse in teenagers with an intact family network.
Sosiale problemer som isolasjon og hjemløshet forverrer situasjonen for disse personene.
Clients with comorbidity often suffer from ‘multi-morbidity’, since there are severe somatic illnesses as well as social, housing and employment problems associated with comorbidity.
Å behandle klienter med komorbiditet fordrer samordning og samarbeid mellom alle tjenestene som er involvert i behandlingen, da særlig psykiatriske tjenester og rusmiddeltjenestene, men også helse og sosiale tjenester.
HIV infection and several types of hepatitis are common, as are a vast number of ailments; neglect of personal somatic health is the rule.
Når det gjelder behandlingen av problembrukere med komorbiditet som sitter i fengsel, må også myndighetene involveres.
An underrated problem is bad dental health, which increases the risk of primary and secondary infections and severely damages the self-image of the person. Social problems such as isolation and homelessness aggravate the situation for these persons.
Når behandling i institusjon eller fengsel inngår i tiltaket for å sikre et stabilt og kontinuerlig behandlingsopplegg, er det viktig at behandlingen organiseres som en kjede med færrest mulig brudd mellom de ulike leddene.
Particular attention should be paid to the prison population.
Fengselsbefolkningen burde vies særlig oppmerksomhet.
Psychiatric illness and drug use are both much more prevalent in prisons than among the general population
Psykiatrisk sykdom og narkotikabruk forekommer langt oftere blant
For all drugs, well-defined, manualised treatment
Case-management er en arbeidsmetode for å bistå den enkelte klient og
Case management is a working method to assist and coordinate clients´ way through the treatment system and enable individualised care.
For kokainavhengighet er det bare manualiserte, atferdsrelaterte intervensjoner direkte rettet mot narkotikaproblemet, som har hatt en bevist, om enn liten, dokumentert effekt.
It is acknowledged as a particularly effective method with comorbid patients, who have great difficulties in coping with a complex reality. Case
For cannabismisbruk er familieterapi virksomt når misbruket forekommer hos tenåringer med et intakt familienettverk.
management needs investing in human and organisational resources but is in the end cost-effective.
Den beste motgiften her er integrering av de ulike tjenestene og profesjonene, «case supervision», samt praktisk og teoretisk opplæring.
Integration of different services and professions, case supervision, as well as practical training and theoretical education might be the most powerful antidote.
Giftstoffenes effekt på det kliniske bildet må vurderes ettersom mange narkotiske stoffer kan føre til de samme forandringene i persepsjon og dømmekraft som sees ved psykiske lidelser.
For more extensive treatment planning, more refined psychiatric assessments including SCID, CIDI, MINI and various psychological tests must be applied.
Opplæring i tiltak som spesifikt tar sikte på å redusere bruken av narkotika og/eller utvikle bestemte ferdigheter, er blant de metodene som lover best.