natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Cancer cells, on the other hand, often have inactivated p53 and may be infected and lysed by the modified virus. 
Kreftceller derimot har ofte inaktivert p53, og kan infiseres og lyseres av det modifiserte viruset.
In real life this is more complex, as intact p53 may be inactivated indirectly, and the life cycle of the virus may be affected by other factors in the cancer cells (12). 
Virkeligheten er mer komplisert, bla. fordi intakt p53 kan inaktiveres indirekte, og virusets livssyklus kan påvirkes av andre faktorer i kreftcellene (12).
A modification to this strategy is to make the activity of the E1A gene dependent on regulatory parts from the gene for prostate-specific antigen (PSA) (12). 
En modifikasjon av denne strategien består i å gjøre aktiviteten til E1A-genet avhengig av regulatoriske deler fra genet for prostataspesifikt antigen (PSA) (12).
This virus is in clinical trials against prostate cancer; this type of cancer is slow-growing and hence has low sensitivity to traditional therapy. 
Dette viruset er under klinisk utprøving mot prostatakreft, en krefttype som vokser langsomt og derfor er lite følsom for tradisjonell terapi.
Although reovirus is not known to cause disease in humans and does not kill normal cells in culture, it turns out that they may lyse cancer cells with overactive Ras oncogene (12). 
Mens reovirus ikke er kjent å gi sykdom i mennesker og ikke dreper normale celler i kultur, viser det seg at de kan lysere kreftceller med overaktivt ras onkogen (12).
Very promising results have been achieved in preclinical studies (14); work is in progress on getting approval for clinical trials. 
I prekliniske studier har man oppnådd meget lovende resultater (14), og det arbeides nå med å få tillatelse til klinisk utprøving.
Herpesvirus and parvovirus, which may be pathogenic to humans, have also been put to use (9). 
Både herpesvirus og parvovirus, som kan være patogene for mennesker, er også tatt i bruk (9).
Crucial in this respect is that when proliferation-competent virus is used, safety is an even more paramount concern than in other types of gene therapy. 
Et hovedtrekk er at siden proliferasjonskompetente virus benyttes blir sikkerheten viktigere enn ved andre typer genterapi.
Oncolytic viruses can also be used to transfer immune-stimulating or prodrug-activating genes which might have considerable ‘bystander effect' on those parts of the tumour which are not lysed. 
Onkolytiske virus kan også benyttes for å overføre immunstimulerende eller ”prodrug”-aktiverende gener, som vil kunne gi betydelig ”naboeffekt” på deler av svulsten som ikke lyseres.
Antisense and ribozyme treatment 
Antisens- og ribozymbehandling
Antisense and ribozyme treatment is rarely employed in clinical cancer trials. 
Antisens- og ribozymbehandling er blitt benyttet i relativt liten grad i kliniske kreftstudier.
So far, about 10 phase I studies have been started with antisense targeted at various oncogenes, and then usually in combination with other types of conventional or gene therapy related treatment. 
Hittil er det startet omtrent 10 fase I-studier med bruk av antisens rettet mot ulike onkogener og da oftest i kombinasjon med andre former for konvensjonell eller genterapi-relatert behandling.
Up until now, no data are published from these studies. 
Det er foreløpig ikke publisert data fra disse studiene.
As far as we know, no clinical studies have been started of ribozymes used on cancer patients. 
Såvidt vites er ingen kliniske studier igangsatt med ribozymer på kreftpasienter.
One angles of attack fast approaching the clinical trials stage is probably a ribozyme for downregulation of the angiogenic factor VEGF, a gene implicated in the metastasis process. 
En av de angrepsvinklene som ligger nærmest kliniske studier, er sannsynligvis et ribozym for nedregulering av angiogenesfaktoren VEGF, et gen som er implisert i metastaseprosessen.
Most early antisense studies with antisense oligonucleotides were based on uptake in the cells of antisense molecules implanted in plasmids (lipids/retroviral vectors). 
De fleste tidlige antisens-studier er basert på opptak i cellene av antisensmolekyler innsatt i plasmider (lipider/retrovirale vektorer).
Among ongoing plasmid-based studies, mention should be made of antisense treatment against insulin-like growth factor I in glioblastoma, antisense c-myc in prostate cancer and breast cancer, and intrapleureal and intraperitoneal antisense c-fos in breast cancer. 
Av pågående plasmidbaserte studier kan nevnes antisens-behandling mot insulin-lik veksfaktor I ved glioblastom, antisens c-myc ved prostatakreft og brystkreft, og antisens c-fos intrapleuralt og intraperitonealt ved brystkreft.
Trials using antisense against epidermal growth factor receptor and against TGF- 2 have also been started. 
Studier med bruk av antisens mot epidermal vekstfaktor-reseptor og mot TGF-b2 er også startet.
There is also an ongoing combination therapy introducing a new gene in combination with downregulation of another gene. 
En pågående kombinasjonsbehandling med introduksjon av nytt gen i kombinasjon med nedregulering av et annet gen pågår også.
The antisense molecule is administered intravenously. 
Antisensmolekylet er administrert intravenøst.
Results from phase I trials show effects on tumour growth in a couple of patients. 
Resultatene fra fase I-studier viste effekter på tumorvekst i et par av pasientene.
The unspecific immune apparatus could also be stimulated to take part in the fight against the cancer cells. 
Det uspesifikke immunapparatet kan også stimuleres til å bidra i bekjempelsen av kreftceller.
Human papillomavirus (HPV E6 and E7) 
Humant papillomavirus (HPV E6 og E7)
Cytokines are naturally occurring proteins which act as communication molecules between cells. 
Cytokiner er naturlig forekommende proteiner som virker som kommunikasjonsmolekyler mellom celler.
Cytokines play an important role in regulating immune defence activity and has to some extent been of considerable effect against cancer in animal models. 
Cytokiner spiller en viktig rolle ved å regulerere aktiviteten til immunforsvaret og har vist til dels betydelige effekter mot kreft i dyremodeller.
The cytokines may also affect the cancer cells in various ways, directly or indirectly. 
Cytokinene kan påvirke kreftcellene på ulike måter, både direkte og indirekte.
Several phase II trials using cytokine genes have been started; in several studies an increased specific anti-tumour immunity has been observed and in some cases local tumour regression in some patients (IL-2, IL-12, GM-CSF, IFN gamma) (16-25). 
Det er flere fase II-studier som er påbegynt med bruk av cytokingener, og i flere studier er det observert økt spesifikk anti-tumor-immunitet og i noen tilfeller lokal tumorregresjon hos enkelte pasienter (IL-2, IL-12, GM-CSF, IFN-gamma) (16-25).
Several recent protocols use combinations of several cytokines. 
Flere av de nyere protokollene benytter kombinasjoner av flere cytokiner.
By transferring genes for alloantigens to the tumours, either by direct injection of DNA in complexes with liposomes or via cells that have been transfected with such genes, one may achieve an anti-alloantigen response and also a response against other tumour antigens. 
Ved å overføre gener for alloantigener til svulstene, enten ved direkte injeksjon av DNA i kompleks med liposomer, eller via celler som er transfektert med slike gener, kan man oppnå både en anti-alloantigen respons, men også en respons mot andre tumorantigener.
A series of trials have used liposome-mediated transfection of the HLA-B7 gene to patients lacking HLA-B7 (93 per cent of Caucasians lack HLA-B7). 
En serie studier har benyttet liposom-mediert transfeksjon av HLA-B7-genet til pasienter som mangler HLA-B7 (93 prosent av den såkalte "kaukasiske rase" mangler HLA-B7).
During the last few years, several molecules which are expressed by tumour cells and may induce specific immune response have been identified. 
I løpet av de siste årene er en rekke molekyler som uttrykkes av kreftceller og som kan medføre spesifikk immunrespons identifisert.
In vivo administration is mainly used. 
De fleste av disse protokollene er i en tidlig fase.
Most of these protocols are earlyphase. 
Spesifikk anti-tumor T-celle-respons er bl.
Specific anti-tumour T-cell response has, inter alia, been shown by intradermal injection of the CEA gene in a vaccinia-virus vector, though in a small number of patients (31). 
a vist ved intradermal injeksjon av CEA-genet i en vaccinia-virus-vektor, dog hos et lite antall pasienter(31).
Recent protocols partly use transfection of dendritic cells with genes that code for tumour antigen, partly also immunisation with naked DNA (DNA vaccination). 
Nyere protokoller benytter dels transfeksjon av dendrittiske celler med gener som koder for tumorantigener, og dels benyttes også immunisering med nakent DNA (DNA-vaksinasjon).
Modified antibodies/TCR genes 
Modifiserte antistoff/TCR gener
Some trials have used gene constructs of immunoglobulin (antibody) or T-cell receptor genes. 
Enkelte studier har benyttet genkonstrukter av immunglobulin (antistoff)- eller T-cellereseptorgener.
An interesting principle consists in using sFv (single chain Fragment variable) of tumour idiotype in B-cell neoplasia. 
Et interessant prinsipp består i å benytte sFv (single chain Fragment variable) av tumor-idiotype ved B-celle-neoplasier.
A certain amount of clinical success has been achieved with anti-idiotype based strategies in lymphoma of the B-cell type, and gene therapy trials based on idiotypic sFv gene constructs have been started. 
Anti-idiotypebaserte strategier har hatt en viss klinisk suksess ved lymfekreft av B-celletype, og det er startet genterapistudier basert på idiotypiske sFv genkonstrukter.
Preclinical experiments linking sFv til chemokines have also yielded interesting results. 
En klinisk studie basert på dette prinsippet er nylig startet.
The best effect of high dose chemotherapy is achieved by high repeated doses, but with the risk of pancytopenia (low level of blood cells), associated with infections that may be fatal. 
Best effekt av høydose-kjemoterapi oppnås ved høye repeterte doser, men med fare for pancytopeni (lavt nivå av blodceller) assosiert med livstruende infeksjoner.
In vitro studies have shown efficient gene transfer to stem cells ex vivo. 
In vitro-studier har vist effektiv genoverføring til stamceller ex vivo.
Other genes are in preclinical testing, but it is doubtful whether this strategy will be sensible in the future. 
Andre gener utprøves preklinisk, men det er derfor tvilsomt om denne strategien er fornuftig i fremtiden.
The most recent data on high-dose chemotherapy for the big cancers, including breast cancer and ovarian cancer, show that high-dose chemotherapy has less effect than previously assumed. 
De nyeste data på høydosebehandling av de store kreftformene som brystkreft og eggstokk-kreft, viser at høydosebehandlingen har mindre effekt enn tidligere antatt.
For gene therapy targeted at tumour suppressor gene or oncogenes, the most promising strategies are those that are based on supplying a normal TP53 gene to tumours in which this gene is inactivated. 
For genterapi rettet mot tumorsuppressorgener eller onkogener, er strategiene som baserer seg på å tilføre et normalt TP53-gen til svulster hvor dette genet er inaktivert, de mest lovende.
Over time, identification of new tumour suppressor genes that turn out to be inactivated in a larger number of tumours will provide far more candidates for this type of treatment. 
Identifisering av nye tumorsuppressorgener som viser seg å være inaktivert i et større antall svulster vil også etterhvert gi langt flere kandidater for denne type behandling.
Most immunotherapy trials are early trials, and for most of them published results are not available. 
De fleste immunterapiprotokollene er tidlige utprøvinger, og for de fleste foreligger ikke publiserte resultater.
Ex vivo studies have dominated the picture; lately the share of in vivo trials has been increasing. 
Ex vivo-studier har dominert bildet, men i det siste er det kommet en økende andel in vivo-studier.
Several have shown acceptable gene transfer, and specific immune response is reported in several trials. 
Flere av studiene har vist akseptabel genoverføring og spesifikk immunrespons er rapportert i flere studier.
Partial tumour responses have been achieved in some trials, and also stabilisation of the disease, though the effect cannot be said to be dramatic. 
Partielle (delvise) tumorresponser er oppnådd i noen studier, og eventuell stabilisering av sykdomsutvikling, uten at effektene kan sies å være dramatiske.
By and large, local effects on tumours have been observed (partial reduction in size), but in singular cases declines in distant metastases have also been observed. 
Stort sett er det observert lokale effekter på tumor (delvis tilbakegang av størrelsen), men i enkelttilfeller er det også observert tilbakegang av fjernmetastaser.
Transfection of HLA-B7/b2 microglobulin is used in 36 different protocols. 
Transfeksjon av HLA-β7/b2-microglobulin er benyttet i 36 ulike protokoller.
Results from phase III trials are not yet published. 
Resultater fra fase III-studien er ikke publisert.
Transfection of cytokine genes has also given local and general immune responses; here, too, some partial responses have been observed. 
Transfeksjon av cytokingener har også gitt lokale og generelle immunresponser, og også her er det observert enkelte partielle responser.
Most trials have shown modest side effects. 
De fleste studier har vist beskjedne bivirkninger.
Large tumour burden and deteriorating general condition are both unfavourable factors in terms of optimal immunotherapy, but so far no data are available from early phase patients with small tumour volume. 
Både stor tumorbyrde og en redusert allmentilstand er ugunstige faktorer med tanke på optimal immunterapi, men foreløpig foreligger ikke data fra pasienter i tidlig fase med små tumorvolumer.
Other trends include the use of therapeutic cancer vaccines based on DNA vaccination and gene transfer to dendritic cells, which are highly potent antigen-presenting cells. 
Videre trender inkluderer blant annet bruk av terapeutiske kreftvaksiner basert på DNA-vaksinasjon og genoverføring til dendrittiske celler, som er meget potente antigenpresenterende celler.
Furthermore, combination therapies are increasingly tried out. 
Videre utprøves i stigende grad kombinasjonsbehandling.
Promising preclinical data have been reported from animal models of a combination of pro-drug gene therapy and radiotherapy. 
Det er rapportert lovende prekliniske data i dyreforsøk av en kombinasjon av pro-drug genterapi og stråleterapi.
Clearly, however, the strategy of introducing suicide genes requires considerable preclinical efforts before it might be characterised as promising. 
Det er likevel klart at strategien med innføring av selvmordsgener krever betydelig pre-klinisk innsats før den kan karakteriseres som lovende.
Artificial modifications tried out so far have been phosphorotioatemodified antisense molecules. 
Kunstige modifiseringer som hittil er under utprøving har bestått av fosforotioatmodifiserte antisensmolekyler.
Antisense molecules modified in several other chemical fashions will probably soon reach clinical trials. 
Trolig vil også antisensmolekyler modifisert på flere andre kjemiske måter snart komme til klinisk utprøving.
Generally speaking, phosphorotioate molecules are not very toxic; normally only ‘immunostimulatory' effects are observed. 
Fosforotioat-molekyler er generelt lite toksiske, og normalt ses hovedsakelig "immunstimulatoriske" effekter.
Hopes are also placed in the use of angiogenesis inhibitors in cancer therapy (34). 
Det knytter seg også forventninger til bruk av angiogenesehemmere i kreftbehandling (34).
Experiments indicate that primary tumour growth, as well as metastasizing of cancer cells require regeneration of blood vessels. 
Eksperimentelle undersøkelser tyder på at både vekst av primærtumor, innvekst og metastasering av kreftceller krever nydannelse av blodkar.
Vessel regeneration can experimentally be prevented by the use of inhibitors, and modulation of angiogenesis has been shown to cause tumour regression in animal models. 
Karnydannelse kan eksperimentelt hindres ved bruk av hemmere, og modulering av angiogenese er vist å kunne gi tumorregresjon i dyremodeller.
A possible strategy would be to add angiogenesis inhibitors by gene therapy. 
En mulig strategi er å tilføre angiogenesehemmere ved hjelp av genterapi.
Gene therapy for chronic myelogenous leukemia (CML): a retroviral vector that renders hematopoietic progenitors methotrexate-resistant and CML progenitors functionally normal and nontumorigenic in vivo. 
Gene therapy for chronic myelogenous leukemia (CML): a retroviral vector that renders hematopoietic progenitors methotrexateresistant and CML progenitors functionally normal and nontumorigenic in vivo.
A Phase I clinical trial of immunotherapy with interferon-gamma genemodified autologous melanoma cells: monitoring the humoral immune response. 
A Phase I clinical trial of immunotherapy with interferon-gamma gene- modified autologous melanoma cells: monitoring the humoral immune response.
19. Simons JW, Jaffee EM, Weber CE, Levitsky HI, Nelson WG, Carducci MA, Lazenby AJ, Cohen LK, Finn CC, Clift SM, et al. Bioactivity of autologous irradiated renal cell carcinoma vaccines generated by ex vivo granulocytemacrophage colony-stimulating factor gene transfer. 
19. Simons JW, Jaffee EM, Weber CE, Levitsky HI, Nelson WG, Carducci MA, Lazenby AJ, Cohen LK, Finn CC, Clift SM, et al. Bioactivity of autologous irradiated renal cell carcinoma vaccines generated by ex vivo granulocyte-macrophage colony-stimulating factor gene transfer.
22. Rochlitz CF, Jantscheff P, Bongartz G, Dietrich PY, Quiquerez AL, Schatz C, Mehtali M, Courtney M, Tartour E, Dorval T, et al. Gene therapy with cytokinetransfected xenogeneic cells in metastatic tumors. 
22. Rochlitz CF, Jantscheff P, Bongartz G, Dietrich PY, Quiquerez AL, Schatz C, Mehtali M, Courtney M, Tartour E, Dorval T, et al. Gene therapy with cytokine-transfected xenogeneic cells in metastatic tumors.
Phase I study of immunotherapy of cutaneous metastases of human carcinoma using allogeneic and xenogeneic MHC DNAliposome complexes. 
Phase I study of immunotherapy of cutaneous metastases of human carcinoma using allogeneic and xenogeneic MHC DNA-liposome complexes.
Monogenic inherited disorders are caused by mutations in one single gene. 
Monogent arvelige sykdommer er sykdommer som skyldes forandringer i ett enkelt arveanlegg.
Each disorder is rare, but as a group they represent a considerable health problem. 
Sykdommene er hver for seg sjeldne, men samlet representerer de et betydelig helseproblem.
Gene therapy for a monogenic hereditary disease requires that the gene implicated in the disease in question is identified. 
For å kunne utføre genterapi ved monogent arvelige sykdommer er det nødvendig å kjenne genet for den aktuelle sykdom.
So far, only a limited number of genes is known for the more than 5,000 diseases caused by monogenic inheritance. 
Foreløpig er bare et fåtall kjent av de mer enn 5000 sykdommer som nedarves ved monogen arv.
A precondition for gene therapy of monogenic inherited disorders is that the gene is known. 
En forutsetning for genterapi ved de monogent arvelige sykdommene, er at sykdomsgenet er kjent.
For many of these disorders the gene is not yet known, thus experiments with gene therapy are not possible. 
For mange av disse sykdommene er genet foreløpig ukjent, og forsøk på genterapi er derfor ikke mulig.
In this chapter we will concentrate on gene therapy for cystic fibrosis, the monogenic hereditary disease in which we have the greatest experience with clinical gene therapy trials. 
I dette kapittelet vil vi særlig omtale genterapi ved cystisk fibrose som er den monogent arvelige sykdom der kliniske forsøk på genterapi er kommet lengst.
Monogenic inherited disorders caused by a primary deficiency in the immune system will be discussed in chapter 9. 
Monogent arvelige sykdommer som innebærer en primær svikt i immunsystemet vil bli omtalt i kapittel 9.
8.3 Cystic fibrosis (CF) 
8.3 Cystisk fibrose (CF)
CF is the most frequent of the serious autosomal recessive inherited disorders; with an incidence of 1/2000 to 1/4500 in children of Caucasoid origin. 
CF er den hyppigst alvorlige autosomalt recessivt arvelige sykdom og rammer 1/20001/4500 barn av kaukasoid opprinnelse.
mutations may be divided into five different classes depending on the changes found in the CFTR protein. 
forskjellige klasser avhengig av hvilke forandringer som finnes i CFTR-proteinet.
It is, however, not completely established what role this protein has in the development of the lungs. 
Hvilken rolle dette proteinet spiller for utvikling av lungene er imidlertid ikke sikkert klarlagt.
Symptomatic treatment consists of antibiotics, physiotherapy and drugs that make the mucus less sticky. 
Symptomatisk behandling består i antibiotikabehandling, fysioterapi og medikamenter for å gjøre slimet mindre seigt.
This symptomatic treatment has lead to an expected average lifespan of about 40 years for CF patients, a doubling over the last 20 years. 
Denne symptomatiske behandling har ført til en forventet gjennomsnittlig levealder for CF-pasienter på ca. 40 år, noe som er en fordobling i løpet av de siste 20 år.
However, CF is still a serious childhood and juvenile disease which usually leads to death in early adulthood. 
CF er imidlertid fortsatt en alvorlig barnesykdom som vanligvis fører til død i tidlig voksen alder.
There is a great need for a curative treatment. 
Det er derfor et stort behov for en helbredende behandling.
As CF primarily affects the airways, i.e. tissue accessible to in situ treatment, CF is a disease that should be a good candidate for gene therapy. 
Siden CF primært rammer luftveiene, det vil si vev som er tilgjengelige for in situ-behandling, er CF en sykdom som burde ligge godt til rette for genterapi.
Most widely used vectors have been employed for transfer of the CF gene: adenovirus, adeno-associated virus, or liposomes. 
Ved overføring av CF-genet har man anvendt de vanligst brukte vektorer, adenovirus, adenoassosiert virus og liposomer.
The target cells for gene transfer have been epithelial cells in the nasal mucosa, sinuses and bronchi. 
Målcellen for genoverføring har vært epitelceller i neseslimhinne, bihuler og bronkier.
Epithelium from sinuses is available for gene therapy in patients who has undergone antrotomy. 
Epitel fra bihuler er tilgjengelig for genterapi hos pasienter som har gjennomgått en bihuleoperasjon (antrostomi).
How best to measure the effect of the gene transfer is also a matter under discussion. 
Det diskuteres hvordan man best kan måle effekten av genoverføringen.
Several different measurements have been used, of mRNA or CFTR protein, the CFTR function, or of the binding of the Pseudomonas aeruginosa bacterium to the respiratory epithelium. 
Dette er gjort på en rekke forskjellige måter, som for eksempel måling av mRNA eller CFTR-protein, måling av CFTR-funksjon eller måling av binding av bakterien pseudomonas aeruginosa til respiratorisk epitel.
Several clinical trials using adenovirus, adeno-associated virus, or liposomes have been published (1). 
Det er publisert en rekke kliniske forsøk med bruk av adenovirus, adenoassosiert virus og liposomer (1).
These are phase I/II protocols; most of them are old. 
Det dreier seg om fase I/II-protokoller og de fleste er gamle.
It has been shown that gene transfer takes place, but the efficiency is too low. 
Det er vist at genoverføring finner sted, men med altfor lav effektivitet.
Adenovirus gives a more efficient gene transfer, but leads to immunological complications; this is a major problem, as the therapy has to be repeated with some weeks' intervals. 
Adenovirus gir mer effektiv genoverføring, men fører til immunologiske komplikasjoner, noe som er et betydelig problem siden behandlingen må gjentas med ukers mellomrom.
The biggest problem related to gene therapy for CF is, however, that the therapy is not efficient enough. 
Det største problem vedrørende genterapi for CF er imidlertid at behandlingen ikke er effektiv nok.