natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This is a usual problem when new DNA is not integrated in chromosomal DNA. 
Dette er et vanlig problem når nytt DNA ikke er integrert i kromosomalt DNA.
With some systems it is a problem that the vector is only taken up by and/or expressed in some of the target cells, i.e. only in cells that divide. 
For noen systemer er det et problem at vektoren bare tas opp og/eller kommer til uttrykk i noen av målcellene, f.eks. bare celler som deler seg.
4.1 A short introduction to transfer systems 
4.1 Kort innføring i overføringssystemer
Ideally, a viral vector will give a regulated expression of the therapeutic DNA in the target cells only and not in other cells; it should give a stable and continuous expression and not be harmful to the host. 
Ideelt sett skal en virusbasert vektor gi regulert uttrykk av det terapeutiske DNA kun i målcellene, og ikke andre celler; den skal gi en stabil og varig produksjon og være ufarlig for verten.
The virus should be replication-deficient, so that the potential risk is reduced as much as possible. 
Viruset bør være replikasjonsdefekt for å redusere mulig risiko.
In order to achieve selective uptake of the virus in the target cell, viruses may be used that are naturally only taken up by the target cells. 
For å oppnå selektivt opptak av viruset i målcellene, kan man benytte virus som naturlig bare tas opp i målcellene.
For example, many adenoviruses will normally only be taken up by cells in the airways. 
F. eks. vil mange adenovirus normalt bare tas opp av celler i luftveiene.
The vector may also be equipped with new genetic material which forms modified shell proteins which result in recognition and selective uptake in certain target cells. 
Man kan også utstyre vektoren med nytt arvemateriale som danner modifiserte kappeproteiner som medfører gjenkjenning og selektivt opptak i bestemte målceller.
It is also possible to achieve selective effect in certain target cells by expressing the therapeutic gene under the control of a promoter only active in the target cells. 
Det er også mulig å oppnå selektiv virkning i bestemte målceller ved å uttrykke det terapeutiske genet under kontroll av en promoter som bare er aktiv i målcellene.
Retrovirus: Retroviral vectors have been used in about 60 per cent of all clinical gene therapy protocols (1). 
Retrovirus: Retrovirus-vektorer har vært benyttet i ca. 60 prosent av samtlige kliniske genterapi-protokoller (1).
Several different genetically modified retroviruses have been tried; genetically modified murine leukaemia virus (MuLV) is the most widely used. 
Det finnes en rekke ulike genetisk modifiserte retrovirus som har vært prøvet, og blant disse er genetisk modifisert murint leukemivirus (MuLV) hyppigst brukt.
Retrovirus particles contain a polymerase (reverse transcriptase, RT) which may generate a DNA copy of the RNA genetic material through ‘reverse transcription', hence the term retrovirus. 
Retroviruspartikler inneholder en polymerase (revers transkriptase, RT) som kan lage en DNA-kopi av RNA-arvematerialet ved ”revers transkripsjon”, derav navnet retrovirus.
The virus particle also contains an integrase needed for integration. 
I tillegg inneholder viruspartikkelen en integrase som er nødvendig for integrering.
In principle, the ability to integrate make retroviral vectors well suited for gene therapy. 
Evnen til integrering gjør retrovirusvektorer prinsipielt vel egnet for genterapi.
A double-stranded DNA copy of retrovirus RNA is integrated into the chromosomes of the host cell as a ‘provirus'. 
Det er et dobbelttrådet DNA-kopi av retrovirus-RNA som integreres i vertscellens kromosomer som såkalte ”provirus”.
The integration implies that the new DNA is copied and inherited by both daughter cells through division, thus the DNA is inherited in a stable manner, contrary to DNA from viral vectors which does not integrate. 
Integreringen medfører at det nye DNA kopieres og arves av begge dattercellene ved deling og medfører dermed at DNA arves stabilt, i motsetning til DNA fra virus-vektorer som ikke har evne til integrering.
In modified retroviral vectors one may add up to 8 kilobases (kb) of new DNA. 
I modifiserte retrovirus-vektorer kan man sette inn nytt DNA med størrelse opp til 8 kilobaser (kb).
Retroviruses have mostly been used in ex vivo contexts, e.g. for gene therapy on blood cells removed from the patient. 
Retrovirus har vært mest brukt i ex vivo sammenhenger, f.eks. til genterapi på blodceller tatt ut av pasienten.
The limited uptake in relevant cells via the naturally occurring MuLV receptor is one problem with such vectors. 
Begrenset opptak i de relevante celler via den naturlige MuLV-reseptoren er et av problemene med slike vektorer.
Other problems are related to low uptake in non-dividing cells. 
Andre problemer er knyttet til lavt opptak i ikke-delende celler.
One must expect problems related to inactivation of genes in sites where retroviral DNA is integrated. 
I tillegg må man regne med problemer relatert til inaktivering av gener der retrovirus-DNA integreres.
The problem with low uptake of vectors in non-dividing cells may possibly be solved by using new retroviral vectors based on lentivirus, the type of retrovirus to which HIV-1 (4) and many other retroviruses belong. 
Problemet lavt opptak av vektor i ikke-delende celler kan kanskje løses ved bruk av nye retrovirus-vektorer basert på lentivirus som er den typen retrovirus som bl.a. HIV-1 (4) og mange andre retrovirus tilhører.
Lentivirus-based vectors are taken up by dividing and non-dividing cells. 
Lentivirus-baserte vektorer tas opp i delende og i ikke-delende celler.
As with the other retroviruses, these vectors integrated into the genome in the target cells. 
Som de øvrige retrovirus integreres disse vektorer i genomet i målcellene.
Lentivirus having a limited scope in terms of target cell (to CD4+ cells), hybrid vectors have been made in which the ‘content' is taken from, e.g., HIV-1, while the ‘packaging', which determines which cells the virus may invade, have been taken from Vesicular stomatitis virus or from MuLV. 
På grunn av at lentivirus i utgangspunktet har begrenset målcellerepertoar (til CD4+ celler), har man laget hybridvektorer der ”innmaten” er fra for eksempel HIV-1, mens innpakningen, som bestemmer hvilke celler som virus kan invadere, for eksempel har vært fra Vesicular stomatitis virus eller fra MuLV.
By taking away all unnecessary (in the context of vectors) genetic material from lentivirus vector RNA, one has made the vector as harmless as possible without reducing the transfer efficiency to non-dividing cells. 
Ved å fjerne alt unødvendig (i vektorsammenheng) genetisk materiale fra lentivirus vektor RNA har man gjort vektor så uskadelig som mulig uten å redusere overføringseffektiviteten til ikke-delende celler.
retrovirus (e.g. MuMLV), hence such retrovirus will probably mainly be used for ex vivo gene therapy which requires transfer of the vector to a much lower number of cells than in vivo therapy. 
Det er derfor sannsynlig at slike retrovirus i hovedsak vil bli brukt til ex vivo genterapi, der antall celler som vektoren må overføres til, er langt lavere enn in vivo.
The vector can only be produced in living cells. 
Vektoren kan bare produseres i levende celler.
Adenovirus: Adenovirus (AV) is a double-stranded DNA virus which infects several cell types, cells in the airways in particular. 
Adenovirus: Adenovirus (AV) er dobbelttrådete DNA-virus som infiserer mange celletyper, men særlig celler i luftveier.
Known adenoviruses give mild airway symptoms only or do not cause disease. 
De adenovirus man kjenner gir milde luftveissymptomer eller er ikke sykdomsfremkallende.
They are the most widely used viruses (serotype 2 and 5 in particular) for in situ transfer of therapeutic DNA, e.g. in trials of therapies for cystic fibrosis in which airway problems are a major concern. 
Det er de mest vanlig brukte virus (særlig serotype 2 og 5) for in situ overføring av terapeutisk DNA, f.eks. i forsøk på behandling av cystisk fibrose der luftveisproblemer ofte er dominerende.
AV vectors also have the advantage of absorbing larger quantities of therapeutic DNA (up to 35 kb) than retroviral vectors. 
AV-vektorer har også den fordelen at de kan ta opp større mengder terapeutisk DNA (opp til 35 kb)
One advantage with AV is that, unlike retrovirus, it infects both dividing and non-dividing cells. 
AV har bl.a. den fordelen at de infiserer både delende og ikke-delende celler, i motsetning til retrovirus.
Experiments with AV vectors have shown that considerable expression of marker genes may be achieved, e.g. b-galactosidase, or therapeutic genes, e.g. cystic fibrosis transmembrane protein (CFTR); but the response is short-term. 
Forsøk der AV-vektorer har vært brukt har vist at man kan oppnå betydelig uttrykk av markørgener, f.eks. β-galaktosidase, eller terapeutiske gener, f.eks. cystisk fibrose transmembranalt protein (CFTR), men responsen er kortvarig.
This implies that repeated transfers are needed. 
Dette medfører at det vil være behov for gjentatte overføringer.
This may complicated by immunological and inflammatory responses as described below. 
Dette kan kompliseres av immunologiske og inflammatoriske responser som beskrevet nedenfor.
This will limit their potential for repeated in situ treatment. 
seg å gi betydelige inflammatoriske responser og immunresponser.
Probably the first death in the context of a gene therapy trial took place after intravenous injection of an adenovirus-based vector with high titre (1013 particles). 
Det antatt første dødsfall i forbindelse med en genterapi-protokoll har skjedd etter intravenøs infusjon av en adenovirus-basert vektor med høyt titer (1013 partikler).
However, AV vectors are promising in spite of these problems, and they are the objects of intense research and development work. 
Til tross for disse problemene er AV-vektorer lovende og gjenstand for intens forskning og utvikling.
Adeno-associated virus (AAV): AAV contains single-stranded DNA and are nonpathogenic parvovirus that requires coinfection with AV auxiliary viruses or some types of herpesvirus in order to replicate. 
Adeno-assosiert virus (AAV): AAV inneholder enkelttrådet DNA og er ikke-patogene parvovirus som krever co-infeksjon med AV hjelpevirus eller enkelte typer herpes-virus for å kunne replikere.
They are common in humans; about 80 per cent of the human population are infected. 
De er vanlige i menneske og infiserer omlag 80 prosent av den humane populasjonen.
They replicate as double-stranded DNA. 
De replikerer som dobbeltrådet DNA.
In the absence of auxiliary viruses, AAV-DNA integrates in a special region on the short arm of chromosome 19. 
I fravær av hjelpevirus integrerer AAV-DNA i en bestemt region på den korte armen av kromosom 19.
7-4.8 kb), but more than 95 per cent of viral sequences may be removed and give room for about 4.7 kb of therapeutic DNA. 
7-4.8 kb), men over 95 prosent av virale sekvenser kan fjernes og således gi rom for ca. 4.7 kb terapeutisk DNA.
Another problem is that integrated AAV may be reactivated by later infection with AV that may function as an auxiliary virus. 
Et annet problem er at intergrert AAV kan reaktiveres ved senere infeksjon med AV som kan virke som hjelpevirus.
AAV will then be cut out from the chromosome. 
AAV vil da skjæres ut fra kromosomet.
Furthermore, many deleted AAVs lack the ability for specific integration. 
Videre mangler mange deleterte AAV evne til spesifikk integrering.
Also, so far one does not have suitable package cells for efficient vector production (review by Desnick et al., 1998). 
I tillegg har man ikke foreløpig velegnete pakkeceller for effektiv produksjon av vektor (oversikt ved Desnick et al., 1998).
Binding plasmids to the surface of target cells through receptor binding or antibody binding might greatly increase specificity. 
Binding av plasmid til målcellenes overflate ved hjelp av reseptor-binding eller antistoffbinding kan gi stort bidrag til spesifisiteten.
Plasmids are only rarely incorporated in the genome. 
Plasmider inkorporeres bare sjelden i genomet.
Having entered the target cell, they are able to express the gene they have been equipped with; however, they slowly degrade because of the cell's own enzymes. 
Vel inne i målcellen vil de kunne uttrykke det gen de er utstyrt med, men er samtidig gjenstand for en langsom degradering forårsaket av cellens egne enzymer.
Plasmids may easily be equipped with tissue-specific control elements (promoters, positive or negative regulating elements) which may limit the expression of the inserted gene to one cell type. 
Plasmider kan lett utstyres med vevsspesifikke kontrollelementer (promotere, positive og negative regulerende elementer) som begrenser uttrykket av det innførte gen til for eksempel en celletype.
The number of such tissue-specific promoter systems is steadily increasing. 
Antallet slike vevsspesifikke promoter-systemer øker stadig.
Genes that have been used or could be used, may be related to a range of possible strategies (‘prodrug', increased stimulation of the patient's immune system, reduced chemotherapy resistance in cancer cells/increased chemotherapy resistance in for instance bone marrow cells). 
De gener som har vært eller kan tenkes benyttet, kan være knyttet til en rekke mulige strategier ("prodrug", økt stimulering av pasientens immunapparat, nedsatt cellegift resistens i kreftceller/økt cellegift resistens i for eksempel benmargsceller).
The so-called ‘Human Artificial Chromosomes' (HACs) are new and fundamentally different tools for insertion of genes in a cell. 
Et annet nytt og prinsipielt annerledes redskap for innføring av gener i en celle er de såkalte ”Human Artificial Chromosomes” (HACs).
Well into the nucleus, the genes in the artificial chromosomes may be expressed and regulated as realistically as possible. 
Det peker på muligheten til at man kan etablere kunstige humane kromosomer hvor de gener man ønsker innført, kan settes inn i disse på en vel kontrollert og regulert måte.
This causes destruction of the mRNA and a delay or stop in the regeneration of this RNA. 
Da forårsakes både en ødeleggelse av budbringer RNA og en forsinkelse eller stopp i nydannelsen av dette RNA.
The expression of a gene may be even more efficiently suppressed through the use of ribozymes, in which the antisense effect is combined with an enzymatic cleaving of mRNA (5). 
Enda mer effektivt kan uttrykket av et gen undertrykkes ved hjelp av ribozymer, hvor antisens-effekten kombineres med en enzymatisk kløvende effekt på budbringer RNA (5).
Ribozymes are short (30-50) chains of modified DNA or RNA building blocks with the property of binding to certain segments of the RNA strand and cut it so that it can no longer serve as a messenger with instructions from the genetic material in the nucleus to the cell cytoplasm. 
Ribozymer er korte (30-50) kjeder av modifiserte DNA- eller RNA-byggestener som har den egenskap at de kan binde seg til bestemte deler av RNA-tråden og kutte den over slik at den ikke lenger kan tjene som budbringer med instruksjoner fra arvestoffet i kjernen til cellens cytoplasma.
It is a debatable point whether strategies based on antisense and ribozyme technology should be included in the concept of ‘gene therapy'. 
Det er diskutabelt om strategier basert på antisens- og ribozym-teknologi bør høre inn under begrepet "genterapi".
In Norwegian terminology they so far are; in other countries there are several ongoing clinical trials based on these principles. 
Foreløpig gjør det så i norsk terminologi, og en rekke kliniske forsøk basert på disse prinsipper er i gang i andre land.
As knowledge of the human genome increases, we have a growing number of examples of genes which may step in for each other with respect to function, wholly or in part, but which are not expressed simultaneously in the patient's life or at the same place in the patient's body. 
Etterhvert som kjennskapet til det humane genom øker, fremkommer stadig flere eksempler på gener som helt eller delvis kan vikariere for hverandre med hensyn til funksjon, men som ikke uttrykkes samtidig i pasientens liv eller på samme sted i pasientens kropp.
In monogenic diseases caused by one gene falling out, e.g. bthalassaemia, the corresponding gene which is expressed during fetal life, may step in if it is allowed expression. 
Ved monogene sykdommer basert på bortfall av et gen, for eksempel β-thalassemi, kan det motsvarende gen som uttrykkes under fosterlivet, vikariere hvis det får komme til uttrykk.
Here, no insertion of a new gene is required, but an influence on or change of the regulatory mechanism of the gene. 
Her kreves det altså ingen tilførsel av nytt gen, men en påvirkning eller endring av genets reguleringsmekanisme.
Methods based on nuclear transplantation are a different type of intervention, usually not included under the gene therapy concept, but still having the potential for correcting genetic defects. 
En annen type inngrep som vanligvis ikke henregnes under begrepet genterapi, men som likevel frembyr muligheter for korreksjon av genfeil, er metoder bygget på kjernetransplantasjon.
In cases of defects in the mitochondrial genome, the cell nucleus, which is free of genetic defects, may be transferred to another cell without a nucleus - a fertilized ovum with normal mitochondrial genome from which the original nucleus has been removed. 
Ved feil i det mitokondriale genom, kan man overføre cellekjernen, som er uten genfeil, til en annen kjerneløs celle - en befruktet eggcelle med normalt mitokondrie-genom hvor den opprinnelige kjerne er fjernet.
4. Zufferey R, Dull T, Mandel RJ, Bukovsky A, Quiroz D, Naldini L, Trono D. Selfinactivating lentivirus vector for safe and efficient in vivo gene delivery. 
4. Zufferey R, Dull T, Mandel RJ, Bukovsky A, Quiroz D, Naldini L, Trono D. Self-inactivating lentivirus vector for safe and efficient in vivo gene delivery.
Traditional vaccines represent injections of whole inactivated/non-virulent pathogenic microbes or fragments of them, triggering an immune response stopping or preventing later attacks by the same virulent mechanism. 
Tradisjonelle vaksiner representerer injeksjon av hele inaktiverte/ikke-virulente patogene mikrober, eller deler av slike, som forårsaker utvikling av en immunrespons som forhindrer eller forebygger senere angrep av den samme virulente organisme.
It has, however, been shown that this method is not always applicable or successful; in some cases it has indeed caused serious disease. 
Denne metoden har imidlertid vist seg ikke alltid å være brukbar eller vellykket, og har også i enkelte tilfeller i seg selv forårsaket alvorlig sykdom.
As the technology will be the same in preventive contexts (i.e., inoculations against future disease), we have chosen to comment on DNA vaccines in a generic sense. 
Siden teknologien også vil være den samme i forebyggende sammenheng (dvs. til vaksinering mot senere sykdom) har gruppen valgt å betrakte DNA-vaksiner samlet i bred forstand.
DNA inoculation as a principle was used in laboratory animals as early as 30 to 40 years back, as injection of DNA isolated from pathogenic microbes was found to trigger an immune reaction against the organism itself. 
DNA-vaksinering som prinsipp ble benyttet i forsøksdyr allerede 30-40 år tilbake ved at injeksjon av DNA isolert fra patogene mikrober ble funnet å forårsake en immunreaksjon mot selve organismen.
The conclusion drawn from this finding was that proteins had to be made from isolated DNA which in turn triggered immune response. 
Konklusjonen på dette var at det måtte dannes proteiner fra det isolerte DNA som i sin tur forårsaket immunrespons.
When recombinant DNA techniques were introduced it became feasible to ‘bring out' defined DNA fragments/genes from pathogenic organism and link them to carrier molecules (plasmids) which later could be bred in large numbers in quite harmless bacteria. 
Ved introduksjonen av rekombinant DNA-teknikk ble det mulig å ”hente ut” definerte DNA-fragmenter/gener fra patogene organismer og koble disse til bæremolekyler (plasmider) som siden kunne oppformeres i stort antall i helt ufarlige bakterier.
This way the vaccine could be isolated inexpensively and efficiently, and the plasmids have a long storage life, which makes them simple to produce and handle. 
På denne måten kan vaksinen isoleres billig og effektivt, og plasmidene har en høy grad av holdbarhet som gjør dem enkle både å produsere og håndtere.
These products are then secreted, or degraded and presented on the surface of T-cells and trigger a humoral response (formation of free antibodies) and/or a cellular response. 
Disse vil igjen skilles ut, eller degraderes og presenteres på overflaten av T-celler og forårsake henholdsvis en humoral immunrespons (dannelse av frie antistoffer) og/eller en cellulær respons.
The cellular response is probably domineering and usually also the most important in the immediate immune response against invading microbes. 
Den cellulære responsen er antagelige dominerende og som regel også den viktigste i det umiddelbare immunforsvar mot inntrengende mikrober.
This concept has truly unique potential, given the possibility of engineering DNA on plasmids in quite specific ways and isolating genes for the most important surface proteins of pathogenic microbes. 
Muligheten for å sette sammen DNA på plasmider på helt spesielle måter, og isolere gener for de viktigste overflateproteiner hos patogene mikrober, gir dette konseptet virkelig unike muligheter.
Over time attempt will be made at mounting on one plasmid several different antigen proteins from the same organism. 
Etterhvert vil man prøve å kople sammen på ett plasmid flere ulike antigene proteiner fra samme organisme.
Generally speaking, a better immune response has been achieved in laboratory animals than in humans. 
Generelt har det vært oppnådd en bedre immunrespons i forsøksdyr enn hos mennesket.
There are still many steps in the technology, which have to be improved, for instance by achieving efficient implantation of DNA in order to trigger the best possible immune response. 
Det er fremdeles mange trinn i teknologien som må videreutvikles f. eks en effektiv implantering av DNA for å oppnå en best mulig immunrespons.
Work is also in progress on using RNA directly in order to circumvent the need for the gene reaching the cell nucleus. 
Det arbeides også med å benytte RNA direkte for å omgå behovet for at genet må gå til cellekjernen.
The DNA vaccine developed against malaria is so far probably the most promising (4). 
DNA-vaksinen som er utviklet mot malaria, er antagelig den mest lovende så langt (4).
Malaria is caused by a parasite, Plasmodium, which is a considerably more complex organism than viruses and bacteria. 
Malaria forårsakes av en parasitt, Plasmodium, som representerer en adskillig mer kompleks organisme enn virus og bakterier.
Hepatitis B Hepatitis B surface antigen Humoral and cellular response Herpes simplex Herpes glycoprotein 
Hepatitt B overflate antigen Humoral og cellulær respons Herpes simplex Herpes glykoprotein
Infectious agent DNA/gene 
Circumsporozoite protein Cellulær respons
Examples of clinical trials (phase I/II) of DNA vaccines for the treatment of viral infectious diseases (adapted from Weiner and Kennedy, ref. 3) 
Eksempler på kliniske utprøvninger (FaseI/faseII) av DNA-vaksiner til behandling av virale infeksjonssykdommer (adaptert fra Weiner og Kennedy, ref 3)
Phase I/II trials are under development (Table 5-3). 
Fase I/II-studier er under utvikling (Tabell 5-3)
Clinical trials (phase I/II) 
Karsinoembryonisk antigen Cellulær respons
Such vaccines will have potentials against infectious diseases and cancers in which the immune defence is of great importance. 
Slike vaksiner har potensiale både mot infeksjonssykdommer og kreft hvor immunforsvaret har stor betydning.
However, in spite of promising results so far considerable challenges remain in technology development. 
Det gjenstår betydelige utfordringer med å videreutvikle teknologien til tross for lovende resultater så langt.
Among them are: 
Blant annet kan
• Increased plasmid stability and continuous antigen response 
• Øket plasmidstabilitet og kontinuerlig antigenrespons
• Dosage and the most efficient mode of administration 
• Dosering og mest effektiv administrering