natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Losses were considerable, equity had to be written down sharply and the bank needed fresh funds to stay afloat. 
Tapene var store, egenkapitalen måtte skrives kraftig ned, og banken trengte friske midler for å kunne drive videre.
On behalf of the bank's board of directors, the businessman and former Prime Minister Christian Michelsen argued in favour of a rescue package in negotiations with the authorities. 
På vegne av bankens styre forhandlet forretningsmannen og tidligere statsminister Christian Michelsen med myndighetene om en redningspakke.
Michelsen warned Norges Bank of the problems that would result from allowing the bank to fail. 
Michelsen advarte Norges Bank om de problemene det ville gi, å la banken gå over ende.
Michelsen requested a government guarantee for the bank, or at least a NOK 100 million loan. 
Michelsen ba om en statsgaranti for banken, eller i hvert fall et lån på 100 millioner kroner.
There were drawn-out negotiations between Norges Bank, headed by Governor Nicolai Rygg, and the board of Foreningsbanken. 
Det ble lange forhandlinger mellom Norges Bank, ledet av sentralbanksjef Nicolai Rygg, og Foreningsbankens styre. [5]
The resumption of pre-war gold parity, fiscal concerns and Norges Bank's financial position were crucial for Norges Bank's choice. 
Pari-politikken, hensynet til statens finanser og Norges Banks finansielle stilling var avgjørende for Norges Banks valg.
But Rygg also emphasised the importance of Norges Bank's not supporting activities that should be wound up, activities that he referred to as "unsound lending and non-viable businesses". 
Men Rygg la også vekt på at Norges Bank ikke skulle støtte virksomheter som burde avvikles, virksomheter han kalte «usunn kredittgiving og ikke-levedyktige bedrifter».
The negotiations ended with Norges Bank's refusal to provide support. 
Forhandlingene endte med at Norges Bank nektet å gi støtte.
"We'll survive the bank's closure too," Rygg is reported to have said. 
«Vi overlever også bankens stansning», skal Rygg ha uttalt.
"Even if you're skinned alive, you'll still live", Christian Michelsen responded. [5] 
«Man lever jo om man flår skinnet», svarte Christian Michelsen. [6]
In any event, there would be pain. 
Det kom i hvert fall til å svi.
Not long afterwards, Foreningsbanken had to petition to be placed under public administration. 
Kort tid etterpå måtte Foreningsbanken søke seg under offentlig administrasjon.
Michelsen was on to a fundamental problem. 
Michelsen var inne på et grunnleggende problem.
Banks have critical functions in a modern economy. 
Banker har kritiske funksjoner i en moderne økonomi.
First, banks play a key role in the payment system. 
For det første har bankene en avgjørende rolle i betalingssystemet.
In one way or another, practically all payments go through banks. 
Så å si alt av betalinger går på et eller annet vis gjennom banker.
Individuals and firms have bank deposits that they depend on for making payments. 
Folk og foretak har bankinnskudd som de er avhengige av for å utføre betalinger.
Banks operate payment systems used by shops and other businesses. 
Banker driver betalingssystemer ut mot butikker og andre virksomheter.
They operate interbank and international payment systems and payment systems for securities trading. 
De driver betalingssystemer seg i mellom, internasjonalt, og for verdipapirhandel.
If payments come to a halt, the economy will seize up. 
Stopper betalingene opp, vil det gi bråstans i økonomien.
Second, banks extend credit: Short-term trade credit and operating credit; long-term loans for investing in housing, real estate and businesses. 
For det andre yter bankene kreditt: Kortsiktige lån til handel og finansiering av løpende virksomhet; langsiktige lån til investeringer i bolig, eiendom og næringsliv.
Without this credit, businesses and investments come to a standstill. 
Uten denne kreditten stopper virksomheter og investeringer opp.
Banks may be regarded as intermediaries. 
Bankene kan betraktes som mellommenn.
They channel money from depositors and other investors to borrowers. 
De formidler penger fra innskytere og andre investorer til dem som ønsker å låne.
Banks determine who should be given credit and monitor borrowers and their projects. 
Bankene vurderer hvem som bør få lån, de følger opp låntagerne og deres prosjekter.
Moreover, they do so with considerable efficiency. 
Og de gjør det ganske effektivt.
Thus, depositors and investors avoid having to do this job themselves. 
Da slipper innskytere og investorer å gjøre den jobben selv.
This function makes banks unique: Banks extend long-term credit and raise short-term debt. [6] 
Denne funksjonen gjør bankene særegne: Bankene gir langsiktige utlån og tar opp kortsiktig gjeld.
We call this banks' maturity transformation. 
[7]Vi kaller dette for bankenes løpetidstransformasjon.
But this transformation also makes banks vulnerable. 
Men denne transformasjonen gjør også bankene sårbare.
Banks are dependent on public trust. 
Bankene er avhengige av publikums tillit.
If any doubt arises as to a bank's ability to service its debt, a run on the bank may ensue. 
Blir det tvil om en bank kan betjene sin gjeld, kan det oppstå et såkalt «run» mot banken.
Depositors will then try to withdraw their funds before the bank runs out of cash and other liquid funds. 
Innskyterne vil da forsøke å få sine innskudd ut før banken går tom for penger og andre likvide midler.
The bank will in turn be forced to sell its long-term assets – its loans. 
Banken tvinges på sin side til å selge sine langsiktige eiendeler – utlånene.
This is a slow and loss-generating process. 
Det er en langsom og tapsbringende prosess.
Normally, a bank will fail long before it gets that far. 
Normalt vil en bank gå over ende lenge før den kommer så langt.
Until recently, such bank runs were usually associated with the Great Depression of the 1930s. 
Slike «bank runs» var inntil nylig noe vi helst forbandt med den store depresjonen i 1930-årene.
That is, until 2007, when the UK bank Northern Rock failed, with long queues of depositors outside its doors. 
Helt til 2007, da den britiske banken Northern Rock gikk over ende med store køer av innskytere utenfor.
This was a forceful reminder that banks may also be vulnerable today. 
Vi fikk ettertrykkelig demonstrert at bankene kan være sårbare også i dag.
Problem banks can infect other banks, partly because banks have claims on one another. 
Problembanker kan smitte andre banker, blant annet fordi bankene har fordringer på hverandre.
If a large bank should experience difficulties, the contagion to other banks and the rest of the economy can be very serious. 
Skulle en stor bank få problemer, kan smitten til andre banker og resten av økonomien bli svært alvorlig.
This is called systemic risk. 
Vi kaller dette systemrisiko.
Banks' activities have considerable externalities. [7] 
Bankenes virksomhet har betydelige eksterne virkninger. [8]
Few bank failures illustrate this point better than the bankruptcy of Lehman Brothers on 15 September 2008. 
Få bankkonkurser illustrerer dette bedre enn konkursen i Lehman Brothers 15. september 2008.
In the course of the week following the closure of the bank, interbank lending rates soared. 
I løpet av uken som fulgte etter at banken stengte, steg rentene på lån mellom bankene kraftig.
Banks distrusted one another. 
Bankene stolte ikke på hverandre.
Short-term funding markets, money markets, dried up worldwide. 
Markedene for kortsiktig finansiering – pengemarkedene – tørket inn over hele verden.
US money market funds experienced payment problems. 
Amerikanske pengemarkedsfond fikk betalingsproblemer.
The spillovers spread throughout the financial system. 
Ringvirkningene spredde seg videre i finanssystemet.
One of the world's largest insurance companies, AIG, teetered on the edge of bankruptcy. 
Et av verdens største forsikringsselskaper – AIG – var på randen av konkurs.
To prevent the Lehman bankruptcy from ending in the complete collapse of the financial system, the authorities in a large number of countries took measures on an unprecedented scale. 
For å forhindre at Lehman-konkursen skulle ende med at det finansielle systemet brøt fullstendig sammen, satte myndighetene i en lang rekke land i verk tiltak i en skala vi aldri har sett før.
Central banks in many countries injected large quantities of liquidity into the banking system to keep the wheels turning. 
Sentralbankene i mange land tilførte banksystemet store mengder likviditet for å holde hjulene i gang.
The aim of these measures was to keep the banking system operating so that the rest of the economy would not be impacted. 
Målet med tiltakene var å holde banksystemet oppe.
That is why banks are bailed out. 
Derfor berges banker.
The costs associated with closing a bank are largely borne by parties other than the bank itself. 
Kostnadene ved å stenge en bank bæres stort sett av andre enn banken selv.
We bail out banks to prevent systemic crises. 
Vi berger banker for å forhindre systemkriser.
We bail out banks to limit the substantial damage a deep banking crisis can inflict on the economy. 
Vi berger banker for å begrense den store skaden en dyp bankkrise kan påføre økonomien.
Why should banks not be bailed out? 
Hvorfor bør banker ikke berges?
But it is not that simple. 
Men så enkelt er det ikke.
There are also compelling arguments against bank bailouts. 
Det er også sterke argumenter mot å berge banker.
Most of the government measures in 2008 were targeted at viable banks and were intended to prevent the crisis from spreading. 
Mesteparten av de statlige tiltakene i 2008 var rettet mot levedyktige banker og skulle demme opp mot spredningen av krisen.
Supporting otherwise viable banks in times of financial turbulence may be necessary and profitable for society. 
Å støtte ellers levedyktige banker i tider med finansiell uro kan være nødvendig og lønnsomt for samfunnet.
An interesting feature of the Irish crisis is that this was exactly what the authorities believed they were doing when the first guarantees were issued. 
Et interessant trekk ved den irske krisen, er at det var det myndighetene trodde de gjorde, da de første garantiene ble utstedt.
Government support for insolvent banks violates a fundamental principle of economics: We should avoid supporting unprofitable activities. 
Statsstøtte til insolvente banker strider mot et grunnleggende økonomisk prinsipp: Vi bør unngå støtte til ulønnsom virksomhet.
We do not rescue a business that is bankrupt. 
Vi berger ikke virksomhet som er konkurs.
Instead, we should allow businesses that are profitable to take over. 
Vi bør heller la virksomheter som er lønnsomme ta over.
Over time, this improves the conditions for a healthy economy. 
Det gir over tid bedre vilkår for en sunn økonomi.
Apportioning losses following a crisis may also be viewed as a matter of morality and fairness. 
Fordeling av tap etter en krise kan også ses som et spørsmål om moral og rettferdighet.
When the authorities bail out banks, some parties are spared the consequences of their own choices. 
Når myndighetene berger banker, er det noen som slipper å ta konsekvensene av egne feil.
Bailing out investors and owners using public funds conflicts with people's ordinary sense of fairness. 
Å berge investorer og eiere ved hjelp av felleskapets midler strider mot folks alminnelige rettferdighetssans.
Moreover, government support for insolvent banks undermines the stability of the financial system. 
Dessuten gir statsstøtte til insolvente banker dårlige vilkår for stabiliteten i det finansielle systemet.
When the government assumes a substantial portion of bank risk in this way, a problem arises that we economists refer to as moral hazard: If there is a widespread perception that the authorities in reality stand behind banks, banks may take insufficient account of the risk of losses when making decisions. 
Når staten på denne måten tar en vesentlig del av bankenes risiko, oppstår et problem vi økonomer kaller moralsk hasard eller adferdsrisiko: Hvis det er en utbredt oppfatning at myndighetene i realiteten står bak bankene, kan bankene ta for lite hensyn til risikoen for tap når de fatter sine beslutninger.
In particular, the risk that things can go horribly wrong may be underestimated, because banks do not have to bear the consequences of a crisis. 
Særlig kan faren for at det kan gå virkelig galt bli undervurdert, fordi bankene ikke må bære konsekvensene av en krise.
By bailing out banks, we in turn reduce the motivation of banks' owners and creditors to take full account of the risk associated with their activities. 
Ved å berge banker reduserer vi i neste omgang motivet bankenes eiere og långivere har til å ta fullt ut hensyn til risikoen som ligger i virksomheten.
The pricing of risk is easily set too low. 
Prisingen av risiko blir lett for lav.
Banks may therefore end up taking excessive risk. 
Bankene kan derfor ende med å ta for mye risiko.
Now, the authorities that bail out banks will often require that the former owners forfeit their equity. 
Nå vil ofte myndighetene som berger banker, kreve at de gamle eierne taper sin aksjekapital.
This means that bank owners should, at the outset, have incentives to hedge against the risk of large losses. 
Det betyr at bankenes eiere i utgangspunktet burde ha insentiver til å sikre seg mot risikoen for store tap.
But owners' risk is limited. 
Men eiernes risiko er begrenset.
It does not cover losses beyond paid-in capital. 
De dekker ikke tap utover sin innskutte kapital.
Owners' motivation to avoid risk may therefore be weakened at a bank with little equity. 
Eiernes motiver til å unngå risiko kan derfor bli svekket i en bank med lite egenkapital.
The lower the equity capital is, the more serious the problem of moral hazard becomes. 
Jo lavere egenkapitalen er, desto større er utfordringen knyttet til moralsk hasard.
An interesting feature of the financial crisis was precisely banks' low pre-crisis equity ratios. 
Et interessant trekk ved finanskrisen er nettopp bankenes lave egenkapital forut for krisen.
Many large international banks operated with equity of around three percent of their total portfolios. [8] 
Mange store internasjonale banker opererte med egenkapital på rundt tre prosent av sin totale portefølje. [9]
This means that for every dollar or euro the banks owned they invested thirty. 
Det betyr at for hver dollar eller euro bankene eide selv, investerte de tretti.
It is obvious that the risk inherent in such activity may easily become too high. 
Det sier seg selv at risikoen i en slik virksomhet lett kan bli for høy.
And the solution is in itself simple enough: The authorities should require higher equity ratios for banks, so that owners must absorb a larger share of the losses if things go wrong. 
Og løsningen er i og for seg enkel å få øye på: Myndighetene bør kreve en høyere egenkapital i bankene, slik at eierne må ta en større del av tapene hvis det går galt.
Another solution to this might be the one Governor Rygg chose in his day: Close insolvent banks and place the losses where they belong. 
En annen løsning kunne vært den sentralbanksjef Rygg i sin tid valgte: Legge ned insolvente banker og plassere tapene der de hører hjemme.
If the authorities intervene and bail out one bank, expectations are created that they will also bail out others. 
Hvis myndighetene griper inn og berger én bank, skapes forventninger om at de også vil berge andre.
Therefore, banks should not be bailed out. 
Derfor bør banker ikke berges.
We are facing a dilemma. 
Vi står overfor et dilemma.
Bailing out banks increases the risk of instability in the long term. 
Berges banker, øker faren for ustabilitet på lang sikt.
Yet the cost of refraining is even greater instability in the short term. 
Men kostnaden ved å la være er enda større ustabilitet på kort sikt.
Once the crisis has arisen, there is no escaping it. 
Når krisen først har oppstått, slipper vi ikke unna.
If banks are facing sizeable losses, then someone must bear those losses. 
Har bankene store tap, må noen bære tapene.
If we do not allow the Treasury to bear the losses through support for the banks, the populace will still be affected, especially if the consequence is a systemic crisis and economic downturn. 
Dersom vi ikke lar statskassen bære tapene gjennom støtte til bankene, vil befolkningen uansett rammes, særlig hvis konsekvensen er systemkrise og nedgang i økonomien.
This dilemma is what is called a time-inconsistency problem. 
Dilemmaet er et såkalt tidsinkonsistensproblem.
In principle, it may be desirable to allow insolvent banks to fail, but there will be valid reasons to depart from this principle when actually faced with the decision. 
Vi kan prinsipielt ønske å la banker som er insolvente, gå over ende, men vi vil ha tungtveiende grunner til å fravike dette prinsippet når beslutningen kommer på bordet.
This means that even if it is the stated intention of the authorities to refrain from bailing out banks, this intention will not be particularly credible. 
Det betyr at selv om myndighetene har erklært en intensjon om la være å berge banker, blir den lite troverdig.
In other words, and put succinctly: Banks should not be bailed out, but they must be bailed out nevertheless. 
Med andre ord – og litt spissformulert: Banker bør ikke berges, men de må berges likevel.
Who should be bailed out? 
Hvem bør berges?
If we must bail out banks to avoid an economic breakdown, the next question is: Is there anything we can do to reduce the damage arising from setting aside normal bankruptcy rules? 
Hvis vi må berge banker for å unngå et sammenbrudd i økonomien, blir det neste spørsmålet: Er det noe vi kan gjøre for å redusere skaden som oppstår når vi setter normale konkursregler til side?
The question becomes how, rather than whether, banks should be bailed out. 
Spørsmålet blir hvordan, snarere enn om, banker bør berges.
Or more directly: Who should be bailed out? 
Eller mer direkte: Hvem bør berges?
It is a critical function for a bank to accept and provide access to deposits. 
Det er en kritisk funksjon for en bank å ta i mot og gi tilgang til innskudd.
Depositors must have confidence that their deposits are safe. 
Innskyterne må ha tillit til at innskuddene er trygge.
Arrangements that guarantee deposits and the ability of solid banks to meet their obligations stabilise banks and support a socially beneficial activity. 
Ordninger som garanterer for innskudd og for solide bankers evne til å gjøre opp for seg, stabiliserer bankene og understøtter en samfunnsnyttig virksomhet.
Such measures are intended to reduce banks' susceptibility to panicky withdrawals. 
Slike tiltak skal bidra til at banker ikke utsettes for panikkartede uttak.
Moreover, ordinary considerations of fairness dictate that small depositors should be protected. 
Dessuten tilsier vanlige rettferdighetshensyn at de små innskyterne bør skjermes.
Some form of deposit guarantee for limited amounts has therefore become common in most western countries. 
En eller annen form for innskuddsgaranti for begrensede beløp er derfor blitt vanlig i de fleste vestlige land.
At the other end of the scale, we find bank owners – the shareholders. 
I den andre enden av skalaen finner vi bankenes eiere – aksjonærene.
It seems reasonable, and in keeping with general perceptions of fairness, to allow shareholders to lose the equity they have paid into the bank when an insolvent bank must be taken over by the authorities. 
Det virker rimelig – og i tråd med alminnelig rettsoppfatning – å la aksjonærer tape den egenkapitalen de har skutt inn, når en insolvent bank må overtas av myndighetene.
Moreover, allowing shareholders to bear losses will not result in the closure of the bank, since shareholders are not able to withdraw their capital. 
Å la aksjonærene ta tap vil dessuten ikke lede til at banken stenger, siden aksjonærene ikke kan trekke ut sin kapital.
The current debate is focused on how creditors other than small depositors should be treated – the extent to which funding obtained in the market is to be guaranteed if banks fail. 
Det debatten i vår tid dreier seg om, er hvordan andre kreditorer enn de små innskyterne skal behandles – i hvilken grad finansieringen som er hentet i markedet, skal være garantert hvis bankene går over ende.
In this area, headway has been made in the years following the financial crisis, especially in Europe. 
På dette området har utviklingen skutt fart i årene etter finanskrisen, særlig i Europa.
However, how creditors can be made to pay when banks suffer losses – and exactly which creditors can be made to pay without triggering crises are not simple questions. 
Hvordan kreditorer kan belastes når banker har tap – og nøyaktig hvilke kreditorer som kan belastes uten å utløse kriser, er likevel ikke noe enkelt spørsmål.
To elucidate this, let me begin with Norwegian legislation as it currently stands. 
For å drøfte det vil jeg ta utgangspunkt i norsk lov slik den er i dag.
Guarantee Schemes Act 
Banksikringsloven
It is barely 24 years since the largest banks in Norway were on their knees. 
Det er knapt 24 år siden de aller største bankene i Norge lå med brukket rygg.
On 17 October 1991, Finance Minister Sigbjørn Johnsen addressed the Storting (Norwegian Parliament) on the Government's extraordinary measures aimed at the banking industry. 
Den 17. oktober 1991 talte finansminister Sigbjørn Johnsen til Stortinget om regjeringens forslag til ekstraordinære tiltak overfor banknæringen.
Johnsen underscored the seriousness of the potential consequences for the Norwegian economy if the Government did not intervene resolutely in the crisis: [9] 
Johnsen understreket hvor alvorlige følgene kunne bli for norsk økonomi om myndighetene ikke grep resolutt inn i krisen [10]:
But the Minister of Finance made an important reservation. 
Men finansministeren tok et viktig forbehold.
In the same account, he also stated that the banks' owners could not expect to escape unscathed: 
I den samme redegjørelsen ga han også uttrykk for at bankenes eiere ikke kunne regne med å slippe unna:
That was also the case in practice. 
Dette ble fulgt opp i praksis.
The shares in banks that lost all their equity capital were written down to zero, in line with the principles pertaining to the bankruptcy of other enterprises. 
Aksjer i banker hvor hele aksjekapitalen var tapt, ble skrevet ned til null i tråd med de prinsippene som gjelder for konkurs i andre foretak.
The capital injections banks received were made on the condition that they restored order to their organisations while cutting unnecessary costs. 
Kapitalen bankene fikk tilført, ble gitt under forutsetning av at de samtidig ryddet opp i sin organisasjon og kuttet unødige kostnader.
In other words: we bailed out the financial system, but not the banks' owners. 
Med andre ord: Vi berget det finansielle systemet, men ikke bankenes eiere.
On the other hand, practically no creditors lost their assets, even in the banks that had lost more than their equity. 
Derimot var det så godt som ingen kreditorer som tapte sine fordringer, selv i banker som hadde tapt mer enn egenkapitalen.
Creditors were bailed out through the government's recapitalisation of the failed banks. 
Kreditorene ble berget ved at staten oppkapitaliserte bankene.
In the aftermath of the crisis, the Banking Law Commission was tasked with drafting a new law on crisis resolution. 
Banklovkommisjonen fikk i etterkant av krisen i oppdrag å lage en ny lov for krisehåndtering.
In 1996, the Bank Guarantee Schemes Act was passed, which continues to be current Norwegian law. 
I 1996 fikk vi Banksikringsloven, som fortsatt er gjeldende norsk rett.
The act makes it possible to write down equity capital and force banks to issue new shares to the government, enabling them to be nationalised. 
Loven gjør det mulig å nedskrive aksjekapitalen og tvinge banker til å utstede ny eierkapital til staten, slik at banker kan nasjonaliseres.
Subordinated debt – debt instruments with characteristics similar to equity capital – is to be written down in proportion to banks' losses. 
Ansvarlige lån – gjeldspapirer med liknende egenskaper som eierkapital – skal nedskrives i tråd med bankenes tap.
In this way, banks can continue operating under government ownership. 
Slik kan bankene drives videre av staten.