natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Long-term contracts to buy and sell can be entered into when we can be sure that money will retain its value. 
Langsiktige avtaler om kjøp og salg kan inngås når vi har trygghet for at pengenes verdi holder seg.
In addition, money is impersonal. 
Penger er i tillegg upersonlige.
We are no longer bound to bartering. 
Vi er ikke bundet til byttehandler.
We are free to decide where and how our money will be spent. 
Vi står fritt til å bestemme hvor og hvordan pengene skal brukes.
When the value of money is stable, we are also free to choose when to spend it. 
Med en stabil pengeverdi har vi også frihet til å velge når bruken skal skje.
Income earned can be saved as a buffer against unforeseen events or can be invested in property or production equipment. 
Opptjente midler kan spares, som en sikkerhet mot uforutsette hendelser, eller for å investeres i eiendom eller produksjonsutstyr.
Deflation or a fall in prices is also problematic. 
Deflasjon eller prisfall er også problematisk.
It increases debt burdens, a phenomenon we witnessed in connection with the par policy in the 1920s and the depression in the 1930s. 
Det gir tyngende gjeldsbyrder, noe vi så under paripolitikken på 1920-tallet og under depresjonen på 1930-tallet.
Both high inflation and deflation adversely impact investment in productive capital. 
Både høy inflasjon og deflasjon rammer investeringer i produktiv kapital.
In periods of high and variable inflation, information inherent in the price of a good is concealed. 
I perioder med høy og svingende inflasjon tildekkes informasjonen som ligger i prisen på en vare.
It becomes unclear whether a change in price is due to an increase in the general price level or whether the costs of producing the good have risen. 
Det blir uklart hvorvidt en prisendring skyldes at det generelle prisnivået er økt, eller om kostnadene ved å produsere varen har økt.
Misallocation of investment may result. 
Det kan føre til feilinvesteringer.
High inflation can also be self-reinforcing. 
Høy inflasjon har også en selvforsterkende effekt.
Once inflation has taken root, the public becomes accustomed to quickly rising prices, taking this into account in both wage settlements and when setting prices. 
Når inflasjonen først har slått rot, venner folk seg til at prisene stiger raskt, og tar høyde for det både i lønnsoppgjør og når priser settes.
This became a serious problem in the 1970s and 1980s. 
Dette ble et stort problem på 1970- og 1980-tallet.
If money is to fulfil its function, the public must have confidence that it will retain its value over time. 
Skal penger fylle sine oppgaver, må vi stole på at verdien holder seg over tid.
The history of the monetary system is an account of how the authorities at various times have tried to build confidence in the value of money. 
Pengevesenets historie handler om hvordan myndighetene til ulike tider har forsøkt å bygge tillit til pengeverdien.
But it is also an account of how in many cases that confidence was undermined. 
Men det er også historien om hvordan tilliten i mange tilfeller er blitt undergravet.
Coins initially came to Norway as foreign currency – a result of the Vikings’ extensive trading activities. 
Til Norge kom mynter først som utenlandsk valuta – et resultat av vikingenes utstrakte handelsvirksomhet.
After King Harald Hardraade established the first Norwegian mint, Norwegian coins quickly supplanted foreign coinage. 
Etter at Harald Hardråde etablerte det første norske myntvesenet overtok raskt norske mynter.
The coins bore the royal stamp as a guarantee of their silver content. 
Myntene bar kongens segl som garanti for sølvinnholdet.
When a new king assumed the throne, the old coins were collected and exchanged for coins with the new royal stamp. 
Når nye konger inntok tronen, ble de gamle myntene samlet inn og vekslet om til mynter med den nye kongens segl.
Coinage thus served as a means of reaffirming the power of the reigning monarch. 
Myntene tjente dermed også som en stadfesting av den sittende kongens makt.
There are numerous examples of medieval kings’ gradual debasement of silver coins. 
Det er flere eksempler på at middelalderkongene ga ut mynter med stadig dårligere sølvinnhold.
By reducing coins’ silver content or offering a lower redemption price when old coins had to be exchanged, the crown was able earn a profit. 
Ved å redusere sølvinnholdet, eller tilby dårlig kurs når gamle mynter måtte byttes inn, skaffet tronen seg inntekter.
Kings restricted the use of other coins by law. 
Kongene begrenset bruk av annen mynt gjennom lover.
The Norwegian monarchs were not the only ones who undermined confidence in coinage by reducing their silver content. 
De norske kongene var ikke de eneste som undergravet tilliten til myntene ved å redusere sølvinnholdet.
The most notorious example is Henry VIII, who turned coinage debasement into a rather ignoble art. 
Mest kjent er Henrik 8. som utviklet dette til en – ikke så edel – kunst.
In the course of the 1700s, many countries introduced banknotes as legal tender. 
I løpet av 1700-tallet innførte mange land sedler som tvunget betalingsmiddel.
The notes were a kind of security that entitled the bearer on demand to a certain quantity of silver from the issuer. 
Sedlene var et verdipapir som ga eieren krav på en viss mengde sølv fra utstederen.
The right to issue notes was granted by royal charter. 
Retten til å utstede sedler ble gitt som et kongelig privilegium.
While the use of paper money was efficient, it also made it easy to dilute the value of money. 
Bruk av papirpenger var effektivt, men gjorde det samtidig enkelt å vanne ut pengeverdien.
Whereas minting silver and gold coins was limited by the amount of available precious metals, it was inexpensive to print paper money. 
Mens utmynting av sølv og gullmynter var begrenset av mengden tilgjengelig edelt metall, var det billig å trykke papirpenger.
There was little to prevent an absolute monarch from cranking up the printing press if temptation or the need for money became too acute. 
Det var lite som hindret en eneveldig konge fra å sette seddelpressen i gang hvis fristelsen eller behovet for penger ble for stort.
Europe was far from being a peaceful continent. 
Europa var langt fra et fredelig kontinent.
Wars were constantly breaking out, and they needed to be financed. 
Kriger inntraff hyppig og måtte finansieres.
This often led to the suspension of the obligation to redeem notes in specie. 
Dette førte ofte til at innløsningsplikten ble suspendert.
In Denmark-Norway, the obligation of the bank of issue to redeem notes in silver was abolished in 1757 following the outbreak of the Seven Years’ War. 
I Danmark-Norge ble seddelbankens plikt til å veksle sedler mot sølv opphevet i 1757 etter utbruddet av syvårskrigen.
In the following years, recurring wars and conflicts were financed by printing new notes. 
I årene som fulgte ble stadige kriger og konflikter finansiert med trykking av nye sedler.
Attempts to restore order to the monetary system were half-hearted and often made matters worse. 
Forsøkene på å rydde opp i pengevesenet var halvhjertede og førte ofte til mer uorden.
The Napoleonic Wars brought chaos to the monetary system. 
Napoleonskrigene førte med seg kaos i pengevesenet.
When Denmark-Norway was pulled into hostilities, there were two banks – both with royal charters – that issued banknotes: Riksdaler courant and riksdaler specie notes circulated side by side. 
Da Danmark-Norge ble dratt inn i krigen, var det to banker – begge med kongelig privilegium - som utstedte sedler: Riksdaler courant og riksdaler speciesedler eksisterte side om side.
King Fredrik VI continued to finance public expenditure by printing money. 
Kong Fredrik VI fortsatte å finansiere offentlige utgifter ved å trykke penger.
The naval blockade of Norway made it difficult to obtain supplies of banknotes from Denmark. 
I Norge gjorde blokaden det vanskelig å få tilførsel av sedler fra Danmark.
To remedy the money shortage, the government commission issued money substitutes in the form of bearer certificates redeemable in riksdaler notes called assignasjonsbevis that could be used to pay public debt. 
For å bøte på pengemangelen utstedte regjeringskommisjonen pengeerstatninger som kunne benyttes mot offentlige kasser, såkalte «assignasjonsbevis».
In addition, Norway was plagued by a series of crop failures. 
Landet ble i tillegg rammet av uår.
The combination of commodity shortages and increased notes in circulation led to hyperinflation and a lack of confidence in the monetary system. 
Kombinasjonen av knapphet på varer og flere sedler i omløp førte til hyperinflasjon og manglende tillit til pengevesenet.
From 1806 to 1813 the price level rose more than twenty-fold. 
Fra 1806 til 1813 ble prisnivået mer enn tyvedoblet.
In 1813, paper money was devalued by nearly 90 percent, while a new bank of issue was founded and a new monetary unit established the riksbankdaler. 
I 1813 ble pengeverdien nedskrevet med nær 90 prosent, samtidig som en ny seddelbank ble opprettet og en ny pengeenhet introdusert; riksbankdaler.
But the chaos in the monetary system and the public’s lack of confidence in the value of the notes persisted. 
Men kaoset i pengevesenet og folks manglende tillit til sedlenes verdi vedvarte.
Accounts between the merchant Poul Hansen in Tromsø and the innkeeper Thom'søn on Burøy island were kept in commodities such as cod liver oil or pollock. 
Posteringene i regnskapet mellom kjøpmann Poul Hansen i Tromsø og gjestgiver Thom'søn på Burøy, ble ført i varesorter som tran eller storsei.
The monetary system was on the verge of collapsing. 
Pengevesenet var nær et sammenbrudd.
The separation from Denmark split the Danish-Norwegian monetary union. 
Adskillelsen fra Danmark innebar en oppsplitting av den dansk-norske pengeunionen.
At Eidsvoll, Christian Magnus Falsen, a key member of the Constituent Assembly, stated that no state can exist without a well-functioning monetary system. 
På Eidsvoll fremholdt Christian Magnus Falsen: Ingen stat kan bestå uten et velfungerende pengevesen.
A currency of its own would be a symbol of Norway’s sovereignty and independence. 
En egen valuta ville være et symbol på landets suverenitet og frihet.
Under the November Constitution, Norway was to have its own bank and its own monetary system. 
I november-grunnloven ble det slått fast at Norge skulle ha sin egen bank og sitt eget pengevesen.
Behind this decision were bitter memories of the near collapse of the monetary system during the period of the union with Denmark and inspiration from Enlightenment philosophers and the American and French revolutions. 
Bak denne beslutningen lå bitre minner om pengevesenets forfall i unionstiden og inspirasjon fra opplysningstidens tenkere og revolusjonene i USA og Frankrike.
Absolute monarchy under the Danish king was to be replaced by sovereignty of the people and the separation of powers. 
Danskekongens enevelde skulle erstattes av folkesuverenitet og maktfordeling.
Institutions with clearly distinguished roles would serve as a check on the arbitrary use of power and foster confidence. 
Institusjoner med klart avgrensede roller skulle hindre vilkårlig maktbruk og bygge tillit.
Getting the economy back on its feet was a matter of urgency. 
Det var presserende å få økonomien på fote igjen.
Without confidence in the monetary system and currency, Norway’s economic freedom would be limited. 
Uten tillit til pengevesenet og valutaen ville landets økonomiske frihet være begrenset.
However, it would take time to restore confidence in the value of money. 
Men det skulle ta tid å gjenreise tilliten til pengeverdien.
During the first years after 1814, there was a large volume of various banknotes in circulation, recurrent devaluations and sharp price rises. 
De første årene etter 1814 er preget av mange og ulike sedler i omløp, nye runder med devaluering og kraftig prisstigning.
Between 1814 and 1817, prices more than doubled. 
Fra 1814 til 1817 ble prisene mer enn doblet.
During the debate on government finances at Eidsvoll on 13 May 1814, the Constituent Assembly had decided to print a sufficient quantity of riksbankdaler to cover the fiscal deficit. 
Under finansdebatten på Eidsvoll, 13. mai 1814, hadde Riksforsamlingen besluttet å trykke opp tilstrekkelig med riksbankdaler til å dekke statens underskudd.
The members of the Constituent Assembly personally guaranteed both government debt and the price of the banknotes. 
Riksforsamlingens medlemmer garanterte personlig for både statsgjeld og seddelkurs.
This was referred to as the “Eidsvoll guarantee”. 
Dette ble omtalt som «Eidsvollgarantien».
However, this guarantee was not followed up by specific action. 
Men garantien ble ikke fulgt opp av konkrete tiltak.
Moreover, the economic foundation for a stable value of money was not yet in place. 
Det økonomiske fundamentet for en stabil pengeverdi var heller ikke til stede.
The guarantee was rejected by the Storting already after two years, and the riksbankdaler was replaced by the speciedaler. 
Garantien ble forkastet av Stortinget allerede etter to år, og riksbankdaleren ble byttet ut med speciedaler.
The value of the money was to be guaranteed by a stock of silver. 
Pengeverdien skulle garanteres av en beholdning sølv.
A silver tax was levied. 
En egen sølvskatt ble utskrevet.
For a young nation it was costly to break the promise of a stable value of money. 
For en ung nasjon var det kostbart å bryte løftene om stabile pengeverdier.
The revocation of the Eidsvoll guarantee was noted in other countries. 
Bruddet på Eidsvollgarantien ble lagt merke til internasjonalt.
When the government needed to borrow, it was difficult to find lenders. 
Da staten måtte ta opp lån, var det vanskelig å finne långivere.
Loans that eventually were granted had strict terms. 
Lån som til slutt ble innvilget, ble gitt på tøffe vilkår.
The introduction of the speciedaler did not restore needed confidence in the monetary system. 
Innføringen av speciedaler ga ikke den nødvendige tilliten til pengesystemet.
In addition, it proved difficult to collect the silver tax. 
I tillegg viste det seg vanskelig å innkreve sølvskatten.
The value of the speciedaler fell. 
Verdien av speciedaler falt.
In 1822, the Storting decided to adopt a more long-term strategy. 
I 1822 besluttet Stortinget å legge en mer langsiktig strategi.
The conversion rate was to increase gradually to its par silver value. 
Innløsningskursen skulle gradvis øke til pari verdi.
At the same time, a strict economic policy was pursued that brought the government’s finances back into balance, and government debt was paid off. 
Samtidig ble det ført en streng økonomisk politikk som bragte statens finanser i balanse, og statsgjelden ble betalt.
Not until twenty years later – in 1842 – was confidence established and it became possible to redeem paper money at its par silver value. 
Først etter tyve år – i 1842 – var tilliten etablert og det ble mulig å veksle inn penger til pari sølvkurs.
The second half of the 1800s was a period of solid economic growth and stable prices. 
Den siste halvdelen av 1800-tallet var en periode med god økonomisk vekst og stabile priser.
During this period, countries increasingly began to peg their currencies to gold, and an international system of fixed exchange rates under a gold standard emerged. 
I denne perioden gikk stadig flere land over til å binde sin valuta til gull, og et internasjonalt fastkurssystem med gullstandard vokste frem.
Norway adopted the gold standard in 1874, at the same time as it entered into a mint union with Denmark and Sweden. 
Norge innførte gullstandard i 1874 samtidig som vi gikk inn i en myntunion med Danmark og Sverige.
The krone replaced the speciedaler. 
Kronen overtok etter speciedaleren.
World War I brought a quick end to the stable monetary system that had been in place during the preceding decades. 
Den første verdenskrigen gjorde raskt slutt på det stabile pengevesenet som var etablert i tiårene før.
In a number of countries, the authorities again yielded to the temptation to finance the war through the printing press. 
I mange land falt myndighetene igjen for fristelsen til å finansiere krigen ved bruk av seddelpressen.
High inflation became a problem once more. 
Høy inflasjon ble igjen et problem.
Norway did not take part in hostilities. 
Norge deltok ikke i krigen.
But its monetary and fiscal policy still spiralled out of control. 
Men penge- og finanspolitikken kom likevel ut av kontroll.
Members of the public stood in long queues outside Norges Bank’s branches to exchange banknotes for gold. 
Folk sto i lange køer utenfor Norges Banks lokaler for å veksle til seg gull.
A law was quickly passed that temporarily suspended Norges Bank’s obligation to redeem banknotes for gold. 
Det ble raskt vedtatt en lov som midlertidig suspenderte Norges Banks plikt til å innløse sedler i gull.
For a neutral nation like Norway, the world war gave rise to considerable export revenues. 
For en nøytral nasjon som Norge ga verdenskrigen opphav til store eksportinntekter.
The speculative economy that followed resulted in strong credit growth, and sharp asset and consumer price inflation. 
Spekulasjonsøkonomien som fulgte, førte til sterk vekst i kreditt og formuespriser, og en kraftig inflasjon.
The money supply increased substantially. 
Pengemengden økte sterkt.
After the war, Norway would again experience the cost of rebuilding. 
Etter krigen fikk vi igjen erfare kostnadene ved å gjenoppbygge tilliten.
Nicolai Rygg, who became Governor of Norges Bank in 1920, quickly set to work on the task of returning the gold value of the krone to its pre-war level through what was known as par policy. 
Sentralbanksjef Nicolai Rygg, som ble ansatt i 1920, tok raskt fatt på oppgaven å bringe kroneverdien tilbake til før-krigsnivå gjennom den såkalte «paripolitikken».
A restrictive credit policy was pursued. 
Det ble ført en restriktiv utlånspolitikk.
Inflation fell sharply and real interest rates rose. 
Prisveksten falt raskt og realrenten steg.
Despite a banking crisis and economic turbulence, pegging the krone to gold at par was achieved in May 1928. 
Til tross for bankkrise og urolige økonomiske forhold klarte man å feste kronen til pari kurs i mai 1928.
But the costs were considerable. 
Men kostnadene var store.
A strict monetary policy and a krone exchange rate that was overvalued against other currencies resulted in bankruptcies and unemployment. 
Stram pengepolitikk og en kronekurs som var overvurdert i forhold til andre valutaer bidro til konkurser og arbeidsledighet.
Through most of the 1920s, prices fell. 
Gjennom store deler av 1920-tallet falt prisene.
Par policy was strong medicine for a weak economy. 
Paripolitikken var hard kost for en svak økonomi.
The effects of par policy were painful and were criticised from numerous quarters. 
Virkningene av paripolitikken var smertefulle og ble møtt med kritikk fra mange hold.
Rygg paid little heed to the criticism. 
Rygg hadde lite til overs for kritikken.
He insisted that a weaker krone exchange rate would be a betrayal against savers, while weakening confidence in monetary management in the longer term. 
Han fastholdt at svakere kronekurs ville være et svik overfor sparerne og samtidig svekke tilliten til styringsevnen på lengre sikt.
Rygg was very much aware of the problems associated with restoring confidence a hundred years before. 
Rygg var meget bevisst problemene med å gjenopprette tilliten hundre år før.
He had even written a book about it. 
Han hadde sågar skrevet bok om det.
In retrospect, it would be fair to say that monetary policy was unduly inflexible and that Rygg should have taken greater account of economic activity and employment. 
I ettertid vil man med rette kunne si at pengepolitikken i denne perioden var lite fleksibel og at Rygg burde tatt større hensyn aktivitet og sysselsetting.
In Europe and the US, the interwar years were characterised by an economic downturn, with deflation and unemployment. 
I Europa og USA var mellomkrigstiden preget av nedgangstider med deflasjon og arbeidsløshet.
Tariff barriers and exchange rate instability put a brake on international trade. 
Handelsbarrierer og ustabile valutaforhold bremset handelen mellom land.
During the final phase of World War II, the US and a number of European countries came together to create a stable framework for economic recovery in the post-war period. 
I sluttfasen av andre verdenskrig gikk USA og en rekke europeiske land sammen om å legge stabile rammer for gjenoppbygging av økonomiene etter krigen.
The economic chaos of the interwar period was to be averted and replaced by stability and fixed exchange rates. 
Mellomkrigstidens økonomiske kaos skulle avverges og erstattes av stabilitet og faste valutakurser.
The Bretton Woods system laid the groundwork for a broad-based foreign exchange regime in which currencies were pegged to one another. 
Bretton-Wood systemet la til rette for et bredt valutasamarbeid, hvor valutaene var knyttet til hverandre.
The US dollar was to be the anchor of the system, with a fixed value in gold. 
Dollaren skulle være ankeret i systemet og ha en fast verdi i gull.
The value of other currencies, such as the Norwegian krone, would thereby be kept pegged to the dollar. 
Verdien av andre valutaer, som den norske, skulle deretter holdes fast mot dollar.
The indirect link to gold was to serve as an anchor for stable money. 
Den indirekte bindingen mot gull skulle tjene som anker for stabile pengeverdier.
However, the system came under pressure. 
Men etter hvert kom systemet under press.
One reason was that the dollar could not be devalued. 
En av årsakene var at dollaren ikke kunne devalueres.
Towards the end of the Vietnam War, it became difficult for the US to maintain a fixed exchange rate, and the Bretton Woods system collapsed in 1971. 
Mot slutten av Vietnamkrigen ble det vanskelig for USA å holde verdien av dollar fast, og Bretton-Woods-systemets brøt sammen i 1971.
That was the last time currencies were linked to gold. 
Dette er siste gang vi har hatt en tilknytning til gull.
The following period was characterised by high and accelerating inflation. 
Perioden som fulgte, var kjennetegnet av høy og tiltakende inflasjon.
The krone was linked to various fixed exchange rate regimes, none of which were particularly long lived. 
Kronen var knyttet til ulike fastkurssystemer, men ingen av dem overlevde særlig lenge.
Economic policy, not least in Norway, was based on the belief that the economy could be fine-tuned. 
Den økonomiske politikken, ikke minst her hjemme, var preget av tro på at økonomien kunne finstyres.
There was a widespread view among economists and policymakers that low unemployment could be achieved at the price of higher inflation. 
Både blant økonomer og politikere var det en utbredt oppfatning at man kunne få lav arbeidsledighet i bytte mot litt høyere inflasjon.
Central bank independence was limited. 
Sentralbankens selvstendighet var begrenset.
Policy rates were primarily to be used to support investment and employment. 
Renten skulle først og fremst brukes for å støtte opp under investeringer og sysselsetting.
The authorities had a declared objective for the value of the krone. 
Myndighetene hadde erklærte mål for verdien av kronen.
But they devalued quickly when high wage and price pressures in Norway relative to other countries became a challenge for export industries. 
Men devaluerte raskt når særnorsk lønns- og prispress ble en utfordring for eksportnæringene.
The importance of price stability was lost from view. 
Betydningen av prisstabilitet ble tapt av syne.
The nominal anchor slipped. 
Det nominelle ankeret glapp.
The relationship between inflation and unemployment did not prove to be especially robust. 
Sammenhengen mellom inflasjon og arbeidsledighet viste seg heller ikke å være særlig robust.
The inflationary period of the 1970s and 1980s cannot be linked to war or crop failures. 
Inflasjonsperioden på 1970- og 80-tallet kan ikke knyttes til en krig eller uår.
This time, the cause lay in the system for managing the economy. 
Denne gang lå årsaken i det økonomiske styringssystemet.
Packages of measures, wage and price freezes and devaluations gradually proved to be the wrong medicine. 
Tiltakspakker, pris- og lønnsstopp og devalueringer viste seg etter hvert å være feil medisin.