natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Added to this is the fact that the market players do not always appear to act entirely rationally - at any rate, not in the way the authorities would like them to act. 
Det hører også med i dette bildet at aktørene i markedene slett ikke alltid synes å opptre helt rasjonelt - i alle fall ikke slik myndighetene gjerne vil at de skal oppføre seg.
The essential point for me is that in the long run Norway neither can nor should opt out of the global process of integration and the international agreements that regulate the flow of goods and capital in the world economy, or shun the influence of the international capital markets. 
For meg er det sentrale at Norge i det lange løp verken kan eller bør "melde seg ut" av den verdensomspennende integrasjonsprosess og de internasjonale avtaler som regulerer vare- og kapitalstrømmene i verdensøkonomien, eller unndra seg påvirkning fra de internasjonale kapitalmarkedene.
In our domestic debate there has been a tendency to focus on the disadvantages of these markets, and we have been inclined to forget the obvious advantages to Norway of participating in international markets and achieving an acceptable return on the nation's saving. 
I vår hjemlige debatt er det ofte ulempene ved disse markedene som det er blitt fokusert på, og vi har hatt en tendens til å glemme de åpenbare fordeler Norge har av å kunne delta på internasjonale markeder og oppnå en akseptabel avkastning på nasjonens sparing.
This applies not least to the Government Petroleum Fund, which is all being invested abroad. 
Ikke minst gjelder dette den delen av sparingen som kanaliseres gjennom Statens petroleumsfond, som i sin helhet investeres i utlandet.
We must thus take as given - and this is no revolutionary insight - the framework conditions for our economic policy that are determined by the way the world society has chosen, explicitly or implicitly, to organise economic activity. 
Vi må altså ta som gitt - og det er ingen revolusjonerende innsikt - de rammebetingelser for vår økonomiske politikk som er gitt gjennom verdenssamfunnets måte å organisere seg på.
The fact that capital flows freely across national borders is one that we may or may not like - but it remains a fact, and there is little we can do about it. 
Det at kapitalen flyter fritt over landegrensene er et faktum som vi kan like eller ikke like, men det er et faktum - og det er lite vi kan gjøre med det.
Norway is a small country. 
Norge er et lite land.
The most fruitful and realistic strategy is therefore to focus on how best we can adapt to the prevailing framework conditions. 
Det mest fruktbare og realistiske vi kan gjøre er å fokusere på hvordan vi best kan tilpasse oss de rammevilkår som gjelder.
We can also, of course, work in international fora and attempt to change those aspects of the system that we do not agree with. 
Så kan vi selvsagt arbeide i internasjonale fora for å endre de sider ved systemet vi ikke synes godt om.
We cannot always expect to find acceptance for our views, but working outside the system is not a viable proposition either - at least not for small nations. 
Vi kan neppe vente alltid å få gjennomslag for våre synspunkter, men det å arbeide utenfor systemet er heller ingen farbar vei, i hvert fall ikke for små nasjoner.
As I see it, the consequences of the new environment for Norway's economic policy, and for the formulation of framework conditions for the business sector, can be summed up in two key words: stability and adaptability. 
Konsekvensene av de nye omgivelsene for den økonomiske politikken og for utformingen av næringslivets rammevilkår kan etter min mening oppsummeres i to stikkord: stabilitet og omstillingsevne.
The Norwegian authorities must provide the private sector with framework conditions that enable it to adjust to globalisation and join in the international competition for capital. 
Norske myndigheter må gi næringslivet rammevilkår som gjør det mulig å tilpasse seg globaliseringen og møte den internasjonale konkurransen om kapitalen.
Through economic policy, the authorities can also contribute to a stable economic development, thereby avoiding severe macroeconomic imbalances and new crises in the financial sector. 
Gjennom den økonomiske politikken kan myndighetene også bidra til en stabil økonomisk utvikling, slik at vi unngår store makroøkonomiske ubalanser og nye kriser i den finansielle sektoren.
The need for adaptability applies to many areas of economic policy. 
Kravet til omstillingsevne gjør seg gjeldende på mange områder av den økonomiske politikken.
First, because of the volatility of the markets and the world economy, we must be prepared for sudden, unexpected changes in our environment - changes that may necessitate major or minor shifts in economic policy. 
Omskifteligheten i markedene og i verdensøkonomien gjør for det første at vi må være forberedt på plutselige og uventede endringer i våre omgivelser - endringer som kan gjøre det nødvendig å forandre større eller mindre deler av den økonomiske politikken.
A policy that is highly effective in one period may not necessarily be an appropriate remedy for the next one. 
En politikk som virker utmerket i en periode, behøver ikke være riktig medisin i neste omgang.
Second, the arm of economic policy with the greatest influence on the operating environment for the private sector - structural policy - must be geared so that also the private sector can rapidly adapt and address new challenges. 
For det andre må den delen av den økonomiske politikken som særlig påvirker næringslivets rammevilkår - strukturpolitikken - rettes inn mot at også næringslivet raskt kan omstille seg og møte nye utfordringer.
Stabilisation policy under pressure 
Stabiliseringspolitikken under press
Changes in the world economy have had a major impact on the conduct of monetary and exchange rate policy. 
Endringene i verdensøkonomien har blant annet stor betydning for utøvelsen av penge- og valutapolitikken.
From a system with politically determined exchange rates, small capital movements and administered interest rates, we have witnessed a gradual transition to a situation with large movements of capital, more unstable foreign exchange markets and interest rates strongly influenced by international interest rates and market conditions. 
Fra et system med politisk fastsatte valutakurser, små kapitalbevegelser og politisk styrte renter, har vi gradvis kommet over i en situasjon med store kapitalbevegelser, mer ustabile forhold i valutamarkedet og et rentenivå som i stor grad er påvirket av rentene og markedsforholdene internasjonalt.
In Norway we have a system whereby Norges Bank seeks to maintain a stable exchange rate, which implies that interest rates must be adjusted to ensure balance in the foreign exchange market. 
I Norge har vi et system der Norges Bank søker å holde en stabil valutakurs, med den følge at rentenivået må tilpasses slik at valutamarkedet er i balanse.
This means - broadly speaking - that interest rates in Norway are largely determined in Frankfurt, according to the objectives set by the German monetary policy authorities. 
For Norges del innebærer dette - i grove trekk - at rentenivået i Norge i det store og hele blir fastsatt i Frankfurt, ut fra de hensyn som tyske pengepolitiske myndigheter velger å legge vekt på.
This audience is probably aware that our political authorities and Norges Bank have somewhat different views on the question of how monetary policy should be oriented in the present situation. 
Det tør være vel kjent i denne forsamlingen at våre politiske myndigheter og Norges Bank har et noe ulikt syn på spørsmålet om hvordan pengepolitikken bør innrettes i dagens situasjon.
Norges Bank has not changed its view since last autumn, when the Bank presented its assessment in a submission to the Ministry of Finance. 
Norges Bank har ikke endret sin vurdering siden i fjor høst, da banken gav en utførlig begrunnelse for sitt syn til Regjeringen.
At the same time, I would like to underline that Norges Bank takes due note of the view of the authorities and loyally abides by the monetary policy guidelines laid down by the political authorities. 
Jeg vil imidlertid understreke at Norges Bank tar myndighetenes syn til etterretning, og banken følger lojalt opp retningslinjene for pengepolitikken slik de er fastsatt av de politiske myndighetene.
Therefore I do not intend to make this a topic for discussion here this evening. 
Jeg har derfor heller ikke tenkt å gjøre dette til noe tema her i kveld.
However, I do find it necessary to bring a brief reminder of the consequences of the monetary policy chosen. 
Jeg finner det likevel nødvendig kort å minne om hvilke konsekvenser valget i pengepolitikken har.
When the authorities choose to use interest rates to stabilise the exchange rate, fiscal policy must bear the responsibility for stabilising the economy. 
Når myndighetene velger å bruke renten til å stabilisere valutakursen, står finanspolitikken igjen som det eneste egentlige virkemiddelet i stabiliseringspolitikken.
With a system based on a stable exchange rate, it is therefore crucial that the authorities really do succeed in implementing their fiscal policy in such a way that large, undesired cyclical movements do not occur. 
I et system med stabil valutakurs blir det derfor helt avgjørende at myndighetene faktisk makter å gjennomføre finanspolitikken på en slik måte at det ikke oppstår store og uønskede konjunkturbevegelser i økonomien.
At the same time, it may be a demanding task to reconcile the concerns of stabilisation policy with all the other objectives inherent in fiscal policy. 
Samtidig kan det være krevende å forene stabiliseringspolitiske hensyn med alle de andre hensynene som må tas i finanspolitikken.
In my view, this problem has become more evident over the past year than earlier in this economic upswing. 
Dette problemet har etter mitt syn kommet klarere til uttrykk det siste året enn tidligere i denne høykonjunkturen.
In the end, fiscal policy as defined in the budgets for 1997 and 1998 has been virtually neutral in spite of the fact that the current upswing is about to reach its peak. 
I den konkrete utformingen av finanspolitikken har budsjettene for 1997 og 1998 gjennomgående medført en tilnærmet nøytral finanspolitikk, til tross for at høykonjunkturen er i ferd med å nå toppen.
Moreover, monetary policy is having an expansionary effect because of the need to keep interest rates in line with the low rates on the continent. 
Samtidig virker altså pengepolitikken ekspansivt, på grunn av de rådende forholdene i penge- og valutamarkedet.
In other words, we cannot escape the conclusion that neither monetary policy nor fiscal policy currently seems to be contributing to stabilising the Norwegian economy. 
Vi kommer med andre ord ikke utenom at verken pengepolitikken eller finanspolitikken for øyeblikket synes å bidra til å stabilisere den økonomiske utviklingen i Norge.
In this situation, the political authorities appear to be placing much of the responsibility for economic stability on the social partners and their willingness to show wage restraint in income settlements. 
I denne situasjonen synes de politiske myndigheter å legge mye av ansvaret for stabiliteten i økonomien på partene i inntektsoppgjørene.
In my view - and with due respect for the partners involved - this is a responsibility beyond the powers and means actually available to the social partners. 
Dette er etter mitt syn - og med all respekt for partene - et ansvar som går ut over de muligheter og virkemidler som partene faktisk rår over.
Consequently, there are definite limits to what we can reasonably expect to achieve through the use of incomes policy. 
Det er derfor klare begrensninger for hva vi med rimelighet må kunne vente at inntektspolitikken kan håndtere.
All in all, the odds seem to be against our succeeding in influencing cyclical developments so as to avoid a turnaround in a few years' time. 
Alt i alt synes det å ha formodningen mot seg at vi vil makte å styre konjunkturene slik at vi unngår et omslag om noen år.
We must at least be prepared for the economy to gather even greater momentum and then to slow down because of supply constraints - primarily in the labour market. 
Vi må i hvert fall være forberedt på at høykonjunkturen først skyter ytterligere fart, for deretter å bremse opp på grunn av begrensninger på tilbudssiden i økonomien - først og fremst i arbeidsmarkedet.
The projections prepared by Norges Bank suggest that this downturn may be pronounced. 
De anslag Norges Bank har utarbeidet, kan tyde på at dette konjunkturomslaget kan bli markert.
As I mentioned initially, we cannot exclude the possibility that capital markets will react to such a situation, thus amplifying the downturn - as we have seen these markets do in the past, to the situation both in Norway and in other European countries in the early 1990s, and most recently in Asia. 
Som jeg var inne på innledningsvis, kan vi heller ikke utelukke at kapitalmarkedene vil reagere på en slik situasjon, og i så fall også forsterke omslaget - slik vi har sett disse markedene reagere tidligere, både på situasjonen i Norge og i andre europeiske land tidlig i 90-årene, og nå sist på utviklingen i de asiatiske økonomiene.
If economic policy cannot deliver the stability we all really want, the following critical question arises: Is the Norwegian economy - our businesses and households - better equipped to cope with such a cyclical downturn today than it was in the late 1980s? 
Hvis den økonomiske politikken ikke kan levere den stabilitet vi egentlig alle ønsker, blir følgende spørsmål sentralt: Er norsk økonomi - vårt næringsliv og våre husholdninger - i dag bedre rustet til å tåle et konjunkturomslag enn i slutten av 1980-årene?
Once again, in my view this is a matter of stability and adaptability. 
Igjen er dette etter mitt syn et spørsmål om stabilitet og omstillingsevne.
The basic premises for emerging unscathed from such a downturn will be that underlying structures are sufficiently stable. 
De grunnleggende forutsetningene for at vi skal komme oss oppreist gjennom et slikt omslag vil være at underliggende strukturer er tilstrekkelig stabile.
The next requirement is that the economy does not falter under the weight of the downturn - and that the business sector is sufficiently flexible to be able to adapt rapidly to changes in framework conditions. 
Det fordrer i neste omgang at økonomien ikke svikter under vekten av konjunkturomslaget - og at næringslivet er tilstrekkelig omstillingsdyktig til raskt å møte de endrede rammevilkårene.
These are complex issues, to put it mildly. 
For å si det forsiktig, er jo dette temmelig omfattende temaer.
Nor is there any simple answer to the question of what is required to provide the economy with the desired features. 
Det finnes neppe noe entydig svar på hva som skal til for at økonomien skal ha de ønskede egenskapene.
To make the task a little easier - and without claiming to have given the subject exhaustive treatment - I will concentrate in the following on two aspects that I believe may become crucial: 
For å gjøre oppgaven litt enklere - og uten å påstå at jeg med det har gitt en uttømmende drøfting - vil jeg i det følgende konsentrere meg om to momenter jeg tror kan bli utslagsgivende:
First, I believe that the stability of the economy will largely depend on adequate financial strength in the business sector in general, and the financial industry in particular. 
Jeg vil for det første hevde at stabiliteten i økonomien i stor grad vil avhenge av en tilstrekkelig finansiell soliditet - i næringslivet generelt og i den finansielle sektoren spesielt.
Without such strength we could easily experience a domino effect of the type recently seen in Asia - and such as we experienced ourselves in the early 1990s - in which bankruptcies of individual firms and sectors quickly spilled over into other parts of the economy. 
Uten en slik soliditet vil det lett kunne oppstå domino-effekter av den typen vi nylig har sett i Asia - og slik vi selv opplevde tidlig i 1990-årene - der konkurser i enkelte bedrifter og sektorer raskt smittet over på andre deler av økonomien.
In the light of developments in Asia, I also believe that the strength of the financial sector in particular will be decisive for how strongly the international markets react, and hence also for how severe the turnturn will be. 
Blant annet i lys av utviklingen i Asia tror jeg dessuten at særlig soliditeten i finanssektoren vil være avgjørende for hvor kraftig de internasjonale markedene reagerer, og dermed også for hvor kraftig omslaget behøver å bli.
Second, I believe that the adaptability of the business sector will largely depend on our continued ability to ensure a reasonably efficient allocation of capital. 
For det andre vil jeg hevde at omstillingsevnen i næringslivet i stor grad vil avhenge av at vi fortsatt kan sørge for en rimelig effektiv allokering av kapitalen.
In the light of the changes I focused on earlier - with strong competition for international capital and higher required rates of return - I would also argue that the actual organisation of the capital market may be decisive. 
I lys av de endringene jeg har forsøkt å belyse tidligere - med sterk konkurranse om kapitalen og økte avkastningskrav over landegrensene - vil jeg også argumentere for at selve organiseringen av kapitalmarkedet kan bli utslagsgivende.
In particular, I feel that it is necessary to focus on the significance of the ownership situation in the business sector and financial industry, including the role of the state as owner. 
Ikke minst er det etter min mening nødvendig å fokusere på betydningen av forholdene på eiersiden i næringslivet og i finanssektoren, herunder statens eierrolle.
Financial strength 
Finansiell soliditet
The financial crisis in Asia and our own banking crisis illustrate the close connection between the stability of the financial sector, developments in foreign exchange markets, and economic policy and domestic developments. 
Finanskrisen i Asia og vår egen bankkrise illustrerer den nære sammenhengen mellom stabiliteten i finansiell sektor, hendelser i valutamarkedene og den økonomiske politikken og utviklingen innenlands.
Both our own experience and those of others over the past ten years show that a financial sector with sufficient strength and soundness is necessary if we are to make it through the next turnaround and currency unrest without major difficulties. 
Samlet sett viser våre og andres erfaringer gjennom de siste ti årene at en finansiell sektor med tilstrekkelig styrke og soliditet er nødvendig dersom vi skal komme gjennom den neste runden av konjunkturomslag og valutauro uten for store vanskeligheter.
A fundamental problem for the authorities with respect to the regulation of the financial system is what mechanisms we actually have to ensure that the financial sector's behaviour does not lead us as a society into assuming excessive risks. 
Et grunnleggende problem for myndighetene i reguleringen av det finansielle systemet, er hvilke mekanismer vi egentlig har for å sikre at finanssektorens disposisjoner ikke leder oss, som samfunn, til å ta for stor risiko.
There are a number of reasons why decisions made by an institution, which are reasonable in isolation, may contribute to weakening the stability of the financial system as a whole. 
Det er flere grunner til at isolert sett fornuftige beslutninger i den enkelte institusjon kan bidra til å svekke stabiliteten i det finansielle systemet som helhet.
One possible reason is that an individual bank may be concerned only with the risk it is exposed to itself, and not with the risk to which it indirectly exposes others. 
En mulig årsak kan være at en enkelt bank bare er opptatt av den risiko banken selv påføres, og ikke den risiko den indirekte påfører andre.
This systemic risk is partly related to the interaction with international financial markets and the Norwegian banks' interdependence in the Norwegian credit market. 
Denne systemrisikoen henger sammen med blant annet interaksjonen med de internasjonale finansmarkedene og de norske bankenes gjensidige avhengighet av hverandre i det norske kredittmarkedet.
For example, a Norwegian bank's creditworthiness abroad will depend not only on a bank's own position, but also on how sound the Norwegian system as a whole is perceived as being. 
Eksempelvis vil en norsk banks kredittverdighet i utlandet ikke bare avhenge av bankens egen stilling, men også av hvordan soliditeten i hele det norske banksystemet vurderes.
We have experienced in the past that unrest in parts of the financial market makes foreign financing more difficult or even impossible to procure, even for institutions that initially did not have problems with their liquidity or financial strength. 
Vi har tidligere erfart at ved uro i deler av finansmarkedet, vanskeliggjøres eller endog forsvinner utenlandsfinansieringen også for de institusjonene som i utgangspunktet ikke hadde likviditets- eller soliditetsproblemer.
Thus the manner in which individual banks are run can constitute a risk to the financial system as a whole. 
Det kan dermed oppstå en risiko for det finansielle systemet som sådant, knyttet til hvordan enkeltbanker drives.
I believe this has also been an important factor in a number of crises abroad, most recently in Asia. 
Dette har nok også vært et vesentlig element ved flere kriser internasjonalt, nå sist i Asia.
Like the great majority of other western countries, Norway has a broad set of regulations to deal with these and other risks that could conceivably arise in the financial industry. 
Som i de aller fleste andre vestlige land har vi i Norge et bredt sett av reguleringer som skal ivareta disse og andre typer risiki som ellers kan tenkes å oppstå i finansnæringen.
An example of such a regulation is the capital adequacy requirements, which are intended to safeguard the financial strength of the sector, and thereby counteract systemic risk. 
Et eksempel på en slik regulering er kravene til kapitaldekning, som skal sikre en viss soliditet i sektoren og dermed motvirke systemrisiko.
At the same time, I would like to stress that even with the current rules and supervisory framework applying to the financial sector, and even though both the sector and its customers are undoubtedly more solvent and far more concerned with risk management and control today than they were ten years ago, we still cannot exclude the possibility that the financial system may come under pressure again if the macroeconomic situation deteriorates. 
Jeg vil samtidig understreke at selv med det regelverk og tilsyn vi i dag har for næringen - og selv om både næringen og dens kunder i dag utvilsomt både har bedre soliditet og er langt mer opptatt av risikostyring og kontroll enn for ti år siden - kan vi ikke utelukke at det finansielle systemet igjen kan komme under press dersom situasjonen i økonomien forverres.
The current situation in the money and foreign exchange markets is such that Norwegian monetary policy must be expansionary to maintain a stable krone exchange rate. 
Forholdene i penge- og valutamarkedet tilsier for tiden at pengepolitikken i Norge må innrettes ekspansivt for å holde kronekursen stabil.
The monetary policy of most other European countries is also relatively expansionary, but the cyclical situation there is quite different. 
Også i de fleste andre europeiske land er pengepolitikken relativt ekspansiv, men der er konjunktursituasjonen klart annerledes enn hos oss.
In consequence, real interest rates in Norway - measured as market rates adjusted for inflation - are now somewhat below the level recorded in the mid-1980s. 
Følgen av dette er at nivået på realrenten i Norge - målt som markedsrenter justert for inflasjonen - nå er i underkant av nivået midt på 1980-tallet.
If we disregard risk premiums, investments can currently be considered as profitable with a return as low as 2-3 per cent. 
Når vi ser bort fra risikopremier, vil investeringer for tiden kunne anses lønnsomme med en avkastning ned mot 2-3 prosent.