natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Although caution should be exercised when interpreting these figures, while the number of registered unemployed is almost three times as high as in the mid-1980s, the number of vacancies is now approaching the 1987 peak. 
Selv om vi skal være forsiktige med å tolke disse tallene, er antallet registrerte arbeidsledige fortsatt nær tre ganger så høyt som midt på 1980-tallet, mens antallet ledige stillinger nå er nær toppnivået i 1987.
Another factor is that labour force participation in Norway, which is close to 73 per cent of the population between 16 and 74, is now record high. 
Et tilleggsmoment er at yrkesdeltakingen i Norge - på nærmere 73 prosent av hele befolkningen mellom 16 og 74 år - nå er rekordhøy.
As a result, we cannot assume that employment growth will be offset by a continued strong expansion of the labour force. 
Vi kan dermed ikke basere oss på at veksten i sysselsettingen i samme grad som hittil vil motsvares av en sterk økning i arbeidsstyrken.
To sum up, it would seem that continued buoyant growth in demand in the near future would more rapidly result in rising price and wage inflation compared with what we have experienced so far in the 1990s. 
Samlet sett er det grunn til å regne med at en ytterligere sterk vekst i etterspørselen i tiden fremover raskere vil kunne slå ut i pris- og kostnadsvekst enn det vi har sett hittil i 1990-årene.
Norges Bank's projections, which are based on developments prior to the recent interest rate cuts, indicate a moderate, albeit steady, rise in price and wage inflation over the next few years, with an estimated inflation rate at the turn of the century of around 3 per cent. 
Norges Banks anslag - som er basert på utviklingen før de siste rentenedsettelsene - indikerer en moderat, men jevn økning i lønns- og prisveksten i de nærmeste årene, slik at prisstigningen ved århundreskiftet vil kunne ligge rundt 3 prosent.
The moderate rate of inflation projected, despite nearly ten years of growth, largely reflects the subdued price inflation forecasted for our trading partners. 
At prisstigningen likevel vil kunne holde seg så vidt lav etter nærmere et tiår med vekst, skyldes i stor grad at landene rundt oss fortsatt ser ut til å få meget lav prisstigning i årene fremover.
It is difficult to gauge the impact of the recent reductions in interest rates on the real economy. 
Det er vanskelig å vurdere hvor store de realøkonomiske effektene blir av nedgangen i rentenivået den senere tiden.
The effects will depend on the effect on various asset prices and how the increase in wealth feeds through to consumption and investment. 
Effektene avhenger blant annet både av utslagene i prisene på ulike formuesobjekter og hvordan økningen i formuesprisene slår ut i forbruk og investeringer.
In Norway, interest rates largely affect the economy through the housing market. 
I Norge formidles en stor del av virkningen av renten via boligmarkedet.
Interest rates influence the cost of buying a house and thereby the mortgage capacity of home-buyers. 
Renten påvirker kostnadene ved å kjøpe bolig, og dermed også prisen som boligkjøperne har mulighet til å betale.
As the total housing stock is more or less given in the short term, a fall in interest rates will push up house prices. 
Siden den samlede boligmassen er tilnærmet gitt på kort sikt, fører dermed en rentenedgang til en økning i boligprisene.
Over time this will in turn give rise to an increase in housing starts and thereby expand the housing stock. 
Først etter noe tid gir dette opphav til en økning i boligbyggingen og til en utvidelse av boligmassen.
A rise in house prices generally entails a corresponding increase in total wealth, as a large majority of Norwegian households own their own dwelling. 
Når boligprisene øker, betyr det for de aller fleste husholdninger at deres samlede formue også øker, siden de fleste norske husholdninger eier sin egen bolig.
Experience shows that an increase in wealth tends to translate into higher private consumption over time. 
Slik formuesøkning har erfaringsmessig slått ut i høyere privat forbruk over tid.
For some households, it entails an opportunity to refinance their mortgage on more favourable borrowing terms, which in turn may result in higher consumption. 
For noen innebærer den en anledning til å refinansiere boligen og derved oppnå rimeligere lånevilkår, noe som i neste omgang kan slå ut i økt forbruk.
Some may also finance other investments, such as purchasing a car or other consumer durables, by expanding their mortgage. 
Noen vil også kunne ta opp nye lån med pant i boligen for å finansiere andre investeringer, for eksempel kjøp av bil eller andre varige forbruksgoder.
A decline in interest rates generally entails an increase in household debt-servicing capacity, at least in the short term. 
Generelt medfører en rentenedgang at husholdningene får økt sine muligheter til å betjene en større gjeld, i hvert fall på kort sikt.
Consequently, this also entails the risk of a weakening of households' financial situation when interest rates subsequently rise. 
Men heri ligger også en risiko for at husholdningenes finansielle situasjon kan bli svekket når renten igjen måtte stige.
The twelve-month rise in nominal prices for existing homes was 11 per cent to the end of the fourth quarter 1996. 
Prisene på bruktboliger - målt i nominelle termer - økte med 11 prosent på årsbasis fram til og med fjerde kvartal i fjor.
Household housing wealth may be conservatively estimated at roughly NOK 700 billion, or roughly 7 per cent of GDP. 
Husholdningenes boligformue kan forsiktig anslås til rundt 700 milliarder kroner.
The rise in house prices over the last year has thus provided households with asset gains of around NOK 70 billion. 
Boligprisveksten det siste året har dermed gitt husholdningene en nominell formuesgevinst på om lag 70 milliarder kroner.
Over time, it must be assumed that these asset gains will translate into an increase in private consumption. 
Over tid må vi altså regne med at noe av denne formuesgevinsten fører til en økning i det private forbruket.
Similar mechanisms are also at work in other sectors of the economy, for example as regards the equity capital situation of business and industry and local government funding costs. 
Lignende mekanismer gjør seg gjeldende i andre deler av økonomien, blant annet knyttet til egenkapitalsituasjonen i næringslivet og kommunenes finansieringskostnader.
Changes in interest rates will have an impact on the level of investment in the business and municipal sectors. 
Både bedriftenes og kommunenes investeringsnivå blir også påvirket av renteendringer.
One indicator of private sector and municipal financial wealth, as well as the scope for raising new equity capital, can be the movement in share prices. 
En indikator på utviklingen i publikums og næringslivets finansformue, og også på muligheten til å få inn ny egenkapital, kan være utviklingen i aksjeverdiene.
Such a sharp rise in asset prices may be associated with the risk of "financial bubbles", which means that the nominal value increase does not necessarily represent a corresponding permanent rise in the real underlying value of assets. 
Når formuesprisene vokser så sterkt, kan det tyde på en økende risiko for "finansielle bobler", der den nominelle verdiveksten ikke nødvendigvis representerer en tilsvarende permanent økning i underliggende realverdier.
Our models and other empirical material provide little guidance when estimating these and other effects of the changes in interest rates. 
Vi har dårlig veiledning i våre modeller og annet erfaringsmateriale til å tallfeste virkningene av renteendringer.
The interplay between fiscal and monetary policy 
Samspillet mellom finans- og pengepolitikken
On the other hand, experience in Norway and abroad does provide a basis - albeit somewhat uncertain - for analysing the relationship between fiscal and monetary policy, and how these two components of economic policy have influenced cyclical developments over the past ten years. 
Derimot gir våre erfaringer et - riktignok noe usikkert - grunnlag for å analysere sammenhengene mellom finans- og pengepolitikken og hvordan disse to delene av den økonomiske politikken har påvirket konjunkturutviklingen det siste tiåret.
Norway enjoyed a relatively healthy fiscal position at the end of the 1980s, partly thanks to the high level of oil revenues. 
Norge sto i en relativt gunstig statsfinansiell situasjon ved utgangen av 1980-årene, blant annet takket være de høye oljeinntektene.
This allowed an expansionary shift in fiscal policy in 1989, when our economy suffered a severe downturn. 
Dette gjorde det mulig å legge om finanspolitikken i ekspansiv retning i 1989.
Measured by the cyclically-adjusted deficit, fiscal policy stimulated total demand by more than 7 per cent of mainland GDP in the period 1989-1992. 
Målt ved det aktivitetskorrigerte underskuddet, gav finanspolitikken en stimulans til den samlede etterspørselen på over 7 prosent av BNP for Fastlands-Norge i årene 1989-1992.
Despite an expansionary fiscal policy, however, the recession in Norway continued up to 1991 and unemployment did not peak until 1993, at around 6 per cent. 
Til tross for den ekspansive finanspolitikken, fortsatte imidlertid lavkonjunkturen i Norge fram til og med 1991, og ledigheten nådde sitt høyeste nivå - på om lag 6 prosent - først i 1993.
Employment in the business sector did not pick up until 1994. 
Sysselsettingen i næringslivet begynte ikke å vokse for alvor før i 1994.
One important factor behind this was the substantial consolidation of private sector debt. 
En viktig årsak til at nedgangen ble så langvarig, var den kraftige gjeldskonsolideringen som fant sted i privat sektor.
The expansionary impetus from fiscal policy, which would normally also have resulted in a rise in employment in the business sector, was more than offset by the debt consolidation. 
De ekspansive impulsene fra finanspolitikken, som normalt ville gitt økt sysselsetting også i næringslivet, ble mer enn oppveiet av denne gjeldskonsolideringen.
The protracted period of debt consolidation was partly due to the orientation of monetary policy during this period. 
Når konsolideringen av gjelden tok så lang tid, hang det også sammen med innretningen av penge- og valutapolitikken i denne perioden.
Like the other Nordic countries, Norway conducted a fixed exchange rate policy, where monetary policy was linked to interest rate trends in Germany and the rest of Europe. 
Norge fulgte, i likhet med de andre nordiske landene, en fastkurspolitikk som bandt pengepolitikken til renteutviklingen i Tyskland og resten av Europa.
When comparing trends in employment and the orientation of monetary policy, as measured by the Monetary Conditions Index, it seems fairly clear that in the past decade monetary policy has been consistently pro-cyclical. 
Når en sammenholder innretningen av pengepolitikken med utviklingen i sysselsettingen, synes det nokså klart at pengepolitikken gjennomgående har virket ekspansivt i høykonjunkturer og kontraktivt i lavkonjunkturer.
We may therefore observe that, on the whole, the orientation of monetary policy in Europe has entailed that the monetary policy stance in Norway has not been adapted to the cyclical situation in Norway. 
Det er med andre ord et gjennomgående trekk at innretningen av pengepolitikken i Europa har ført til at pengepolitikken i Norge ikke har vært tilpasset den norske konjunktursituasjonen.
In the mid-1980s, the expansion in Norway was considerably more pronounced than elsewhere in Europe and price inflation in Norway was also higher. 
I midten av 1980-årene var den norske høykonjunkturen langt mer markert enn ellers i Europa og prisveksten sterkere.
This entailed that real interest rates were low in Norway, and monetary policy had an expansionary effect. 
Dette førte til at realrenten ble lav i Norge, og pengepolitikken virket ekspansivt.
Towards the end of the 1980s and the beginning of the 1990s, the Norwegian economy was in recession, whereas the cyclical upswing in Germany pushed up real interest rates in Norway, leading to a contractionary monetary policy. 
Mot slutten av 1980-årene og først på 1990-tallet var det lavkonjunktur i Norge, mens høykonjunkturen i Tyskland gav et høyt norsk realrentenivå og en kontraktiv pengepolitikk.
Now Norway is again in a situation where its economy is in an expansionary phase of the business cycle, whereas sluggish growth in continental Europe is contributing to relatively low real interest rates and an expansionary monetary policy in Norway. 
Nå er situasjonen igjen den at Norge er i en høykonjunktur, samtidig som lav vekst på kontinentet bidrar til relativt lave realrenter og en ekspansiv pengepolitikk i Norge.
We may conclude that monetary policy in Norway has contributed to amplifying cyclical movements over the past ten years and has thereby largely countered the stabilising effects of fiscal policy. 
Vi kan altså konstatere at pengepolitikken i Norge de siste ti årene gjennomgående har medvirket til å forsterke konjunkturutviklingen, og derved stort sett motvirket de stabiliserende effektene av finanspolitikken.
I think that it is fairly safe to say that this is still the case, after the recent sharp cuts in interest rates. 
Jeg kan vel trygt si at dette fortsatt er tilfellet, etter at vi nå har redusert renten betydelig.
One question that may arise is whether monetary policy has not only amplified cyclical fluctuations, but has also been one of the main driving forces behind these cycles. 
Et spørsmål man kan stille seg er om pengepolitikken ikke bare har forsterket konjunkturene, men også i betydelig grad vært noe av drivkraften bak.
This question is not easy to answer. 
Dette spørsmålet er ikke enkelt å besvare.
Other elements, such as petroleum investment and export demand, also influence the business cycle in Norway. 
Også andre faktorer - som blant annet oljeinvesteringer og konjunkturene i utlandet - er med og påvirker konjunkturutviklingen i Norge.
What seems to be fairly clear, however, is that the sharp changes in real interest rates must have played an essential role in amplifying both the cyclical upswings and downturns. 
Det som synes klart, er at de kraftige endringene i realrenten må ha spilt en vesentlig rolle for styrken både i oppgangs- og nedgangskonjunkturene.
One element which may help to clarify this question is how interest-sensitive sectors have influenced swings in employment. 
Et moment som kan bidra til å belyse dette spørsmålet, er hvordan utviklingen i den rentefølsomme delen av næringslivet har bidratt til svingningene i sysselsettingen.
I believe that developments in the construction industry in particular, which is one of the most interest-sensitive sectors, may illustrate this point. 
Jeg tror spesielt utviklingen i bygg- og anleggsnæringen, som er blant våre mest rentefølsomme sektorer, kan illustrere dette.
Employment in the construction industry rose by over 25 000 from the level prevailing at the start of the 1980s to 1987, and then fell by over 50 000 to 1993 when employment troughed. 
Sysselsettingen i bygg og anlegg steg med nær 25Ý000 personer fra gjennomsnittsnivået først på 1980-tallet til 1987, med et påfølgende fall på over 50Ý000 personer til 1993, da sysselsettingen nådde et bunnpunkt.
We know from estimated commodity flows that a change in demand, which directly results in the employment of a thousand people in the construction industry, generates roughly 750 jobs in other sectors, primarily manufacturing, distributive trades and transport. 
Gjennom varekryssløpet mellom ulike produksjonssektorer kan en endring i etterspørselen som direkte sysselsetter tusen personer i bygg- og anleggsnæringen, anslås å bidra med rundt 750 arbeidsplasser i resten av næringslivet - hovedsakelig innen industri, varehandel og transport.
The effects of fluctuations in the construction industry are therefore considerable. 
Ringvirkningene av svingninger i bygg- og anleggssektoren er således betydelige.
Taking these effects into account, the construction industry has accounted for 30 to 50 per cent of fluctuations in total private sector employment over the past fifteen years. 
Når vi tar hensyn til disse ringvirkningene, har bygg- og anleggsektoren stått for mellom 30 og 50 prosent av svingningene i den samlede sysselsettingen i næringslivet de siste femten årene.
Before anyone draws any hasty conclusions on the basis of these comments, I would like to remind you that the overall relationship between fiscal and monetary policy must be seen in the light of the experience of the early 1980s. 
Før noen trekker forhastede slutninger på grunnlag av disse betraktningene, vil jeg minne om at forholdet mellom penge- og finanspolitikken samlet sett må vurderes i lys av erfaringene tidlig i 1980-årene.
From this perspective, we could say that monetary policy has in many ways been successful over the last decade. 
Satt inn i denne sammenhengen, må vi kunne si at penge- og valutapolitikken de siste ti årene på mange måter har vært vellykket.
We have succeeded in reducing inflation to a low level, the interest rate differential against other countries has been eliminated and cost competitiveness has improved. 
Vi har maktet å bringe prisstigningen ned på et lavt nivå, rentedifferansen mot utlandet er eliminert og næringslivets konkurranseevne er bedret.
In other words, we have succeeded in re-establishing confidence in monetary policy, and the stable exchange rate has served as a nominal anchor for income settlements. 
Vi har med andre ord lykkes i å gjenvinne troverdigheten i pengepolitikken, og en stabil valutakurs har fungert som et nominelt anker for inntektsoppgjørene.
I would, however, argue that there is also a cost associated with this orientation of monetary policy. 
Jeg mener imidlertid også det er grunnlag for å si at denne innretningen av pengepolitikken har hatt en kostnad.
As we have seen, there is strong evidence that monetary policy has contributed extensively to amplifying cyclical fluctuations in Norway over the past ten years. 
Som vi har sett, tyder mye på at pengepolitikken i betydelig grad har vært med på å forsterke de store konjunkturutslagene vi har hatt i Norge de siste ti årene.
It is neither novel nor surprising that choosing a stable exchange rate regime may give rise to such effects. 
At slike effekter vil kunne forekomme når en velger et kursmål i pengepolitikken, er verken nytt eller overraskende.
Indeed, this must be one of the elements taken into account when weighing the pros and cons of various monetary policy regimes against each other. 
Det er et moment som inngår i avveiningen av sterke og svake sider ved ulike regimer i pengepolitikken.
A system with a stable exchange rate entails that fiscal policy must bear the responsibility for demand management. 
Et system med stabil valutakurs innebærer at ansvaret for stabiliseringspolitikken tillegges finanspolitikken.
Fiscal policy has generally countered cyclical movements over the past ten years, and thereby had a stabilising effect. 
Finanspolitikken har da også gjennomgående motvirket konjunkturene det siste tiåret, og således virket stabiliserende.
However, it is important to note that even the substantial and appropriate shifts in fiscal policy during the period were not able to prevent the relatively pronounced cycles. 
En viktig erkjennelse ser imidlertid ut til å være at selv ikke betydelige omlegginger av finanspolitikken i denne perioden har kunnet forhindre relativt store konjunkturutslag.
A challenge 
En utfordring
It seems clear that monetary policy will contribute to further growth in domestic demand in the period ahead. 
Det synes klart at pengepolitikken i den nærmeste tiden vil bidra til ytterligere vekst i etterspørselen innenlands.
The experience of Norway and other countries has shown that such fluctuations in the economy can have lasting effects, such as a permanent increase in unemployment. 
Både i Norge og i andre land har vi erfaring for at slike svingninger i økonomien har varige virkninger, blant annet i form av en permanent økning i arbeidsledigheten.
Based on our experience of the interplay between fiscal and monetary policy, I think there is reason to highlight the challenge posed to fiscal policy by the current orientation of monetary policy. 
På bakgrunn av de erfaringene vi har med samspillet mellom finans- og pengepolitikken, mener jeg det er grunn til å understreke den utfordringen som innretningen av pengepolitikken nå stiller finanspolitikken overfor.
This challenge is not diminished by the fact that fiscal policy has many other tasks. 
Utfordringen blir ikke mindre av at finanspolitikken også har andre oppgaver.
The economic framework for distribution policy and for the production of a number of public services is set through the budgetary process. 
Gjennom budsjettprosessen fastlegges de økonomiske rammevilkårene for fordelingspolitikken og for produksjonen av en rekke offentlige tjenester.
In addition, the need to maintain economic efficiency and predictability places further constraints on the extent to which tax and benefit rates may be changed. 
Hensynet til økonomisk effektivitet og forutsigbarhet i rammevilkårene legger dessuten begrensninger på hvor langt vi kan gå i retning av sterke endringer i skatte- og stønadssatser.
I must say that there are grounds for some concern regarding the difficulties involved in adapting fiscal policy to the cyclical situation, which arise precisely because fiscal policy has to be conducted under the influence of conflicting objectives. 
Jeg må si at vanskelighetene med å tilpasse finanspolitikken til konjunktursituasjonen, som nettopp oppstår fordi finanspolitikken skal ivareta flere hensyn, gir grunn til en viss uro.
We all probably bear freshly in mind the tightening of the tax system in the 1980s, which was strictly necessary for the purpose of maintaining long-term balanced economic growth, but nonetheless was extremely badly timed as far as the business cycle was concerned. 
Vi har vel alle i klar erindring at reduksjonen av rentefradraget i 1980-årene - som var helt nødvendig av hensyn til den langsiktige balansen i vår økonomi - ikke akkurat traff helt godt rent tidsmessig i forhold til konjunkturutviklingen.
A parallel example could prove to be any reform in housing taxation, though this would not be of the same dimension as previous tax reforms. 
Eventuelle reformer i boligbeskatningen kan bli et parallelt eksempel, om enn ikke av samme dimensjon som de tidligere reformene av skattesystemet.
In view of the current orientation of monetary policy, however, any alleviation in housing taxes would certainly not serve to curb pressures in the housing market. 
I lys av hvordan pengepolitikken er innrettet, ville eventuelle lettelser i boligbeskatningen nå ikke akkurat bidra til å dempe presset i boligmarkedet.
The session in the Storting last autumn revealed the difficulties our national assembly faces each autumn when weighing up various factors in an attempt to accommodate all the ambitions and objectives underlying the formulation of fiscal policy. 
Den nettopp avsluttede høstsesjonen i Stortinget avdekket hvilke vanskelige avveininger vår nasjonalforsamling må gå gjennom hver høst i et forsøk på å imøtekomme alle de ambisjoner og ulike hensyn som legges til grunn i utformingen av finanspolitikken.
In my address last year, I emphasised the long-term challenges facing the Norwegian welfare state and the priorities required for the central government to carry out its responsibilities in the future. 
I mitt foredrag her for et år siden la jeg vekt på å få fram hvilke langsiktige utfordringer den norske velferdsstaten står overfor, og hva som kan bli krevet av prioriteringer for at det offentlige skal kunne utføre sine oppgaver i fremtiden.
I attempted to point out a number of difficult long-term considerations linked to prioritising various public sector services, such as health services and pensions. 
Jeg forsøkte å peke på en del vanskelige avveininger vi står overfor på lang sikt, knyttet til prioriteringer av ulike offentlige ytelser som for eksempel helsetjenester og pensjoner.