natgillin/translations-raw huggingface dataset:
During the last three months of 1996 and up to 9 January of this year Norges Bank sold a total of NOK 75 billion through exchange-market interventions. 
Gjennom de tre siste månedene i fjor og fram til og med 9. januar solgte Norges Bank til sammen over 75 milliarder kroner mot utenlandsk valuta.
During this same period key rates were lowered on two occasions by altogether 1 percentage point in order to reduce the return on krone positions. 
Renten ble i samme periode satt ned to ganger med til sammen 1 prosentpoeng for å redusere lønnsomheten av kroneplasseringer.
This extensive use of instruments was not sufficient, however, to prevent a gradual appreciation of the krone. 
Denne meget kraftige virkemiddelbruken kunne likevel ikke forhindre en gradvis styrking av kursen.
When pressures in the foreign exchange market heightened in the first days of January, Norges Bank deemed it was no longer appropriate to sell large krone amounts in order to stabilise the exchange rate. 
Da presset i valutamarkedet i løpet av de første dagene av januar tiltok vesentlig, fant Norges Bank det ikke lenger forsvarlig å selge store kronebeløp for å stabilisere kursen.
On 10 January, interventions were discontinued until further notice. 
10. januar ble intervensjonene i valutamarkedet stanset inntil videre.
The deposit rate, which forms the effective interest rate "floor" in the Norwegian money market, was also reduced by a further 1/4 percentage point to 31/4 per cent. 
Foliorenten, som danner det effektive "rentegulvet" i det norske pengemarkedet, ble samtidig redusert med ytterligere 1/4 prosentpoeng til 31/4 prosent.
Norwegian money market rates are now a good half a percentage point below the ECU rate and among the lowest in Europe. 
Norsk pengemarkedsrente er nå vel et halvt prosentpoeng lavere enn ECU-renten og blant de laveste i Europa.
The krone has since 10 January appreciated by about 3 per cent, and at the beginning of February 1997 was a good 7 per cent stronger than one year earlier. 
Kronen har siden 10. januar styrket seg med knapt 3 prosent, og kronekursen lå i begynnelsen av februar i år vel 7 prosent høyere enn ett år tidligere.
The krone exchange rate against the ECU is now at about the level prevailing at the beginning of the 1990s. 
Kronen er nå tilbake om lag på den kursen den hadde mot ECU ved inngangen til 1990-årene.
The exchange rate regulation which was issued in May 1994 defines Norges Bank's mandate for the conduct of monetary policy. 
Valutakursforskriften som ble fastsatt i mai 1994, definerer Norges Banks mandat i utøvelsen av penge- og valutapolitikken.
The regulation states that "in the event of significant changes in the exchange rate, monetary policy instruments will be oriented with a view to returning the exchange rate over time to its initial range". 
Det heter i forskriften blant annet at "ved vesentlige endringer i kursen skal virkemidlene innrettes med sikte på at valutakursen etter hvert bringes tilbake til utgangsleiet".
I would like to make two comments on this particular point: 
Jeg vil knytte to kommentarer til akkurat dette forholdet:
First, let me note that the possibility of significant changes in the exchange rate was explicitly recognised when the exchange rate regulation was formulated. 
For det første er dagens situasjon altså ikke mer unik enn at en eksplisitt forutså muligheten for avvik fra kursleiet da retningslinjene for pengepolitikken ble utarbeidet.
It should not come as a surprise that in a situation with free capital movements, where the entire world in principle has access to the Norwegian krone market, the exchange rate will occasionally show some movements. 
Det burde da heller ikke overraske noen at vi i en situasjon med frie kapitalbevegelser, der hele verden i utgangspunktet har adgang til markedet for norske kroner, av og til vil oppleve at kursen beveger seg noe.
There is a significant distinction between the prevailing target of a stable exchange rate and a pure fixed exchange rate regime - where the central bank has a legal obligation to maintain the exchange rate within predetermined and narrow fluctuation margins. 
Det er en vesentlig forskjell mellom den gjeldende retningslinjen om en stabil valutakurs og et rendyrket fastkursregime - der sentralbanken i utgangspunktet er legalt forpliktet til å holde kursen innenfor på forhånd fastsatte og snevre svingningsmarginer.
Second, I would like to make it perfectly clear that Norges Bank will, of course, orient instruments with a view to achieving the objective of a stable krone against European currencies. 
For det andre vil jeg gjøre det klart at Norges Bank vil innrette sin virkemiddelbruk med sikte på å oppfylle målet om en stabil krone overfor europeiske valutaer.
As mentioned, this is the background for the substantial reduction in interest rates down to well below the ECU rate at the beginning of January. 
Dette er som nevnt blant annet bakgrunnen for at rentenivået i Norge ble justert ned til godt under ECU-renten i begynnelsen av januar.
However, I would also emphasise that no one, including Norges Bank, can precisely predict movements in the exchange rate. 
Jeg vil imidlertid også understreke at ingen, heller ikke Norges Bank, kan forutsi eksakt hvordan kronekursen vil utvikle seg over en begrenset periode.
The objective and direction stand firm, but we must still be prepared for shifting forces to influence us along the way. 
Målet og retningen står klart, men vi må likevel være forberedt på at "vær og vind" vil påvirke oss under marsjen.
Nonetheless, in the current situation I sense a perception in some quarters that the krone has appreciated on a permanent basis and will not return to its earlier range for a long time. 
Jeg fornemmer en stemning i dagens situasjon hvor det av enkelte fremholdes at kronekursen er styrket på varig basis og ikke vil komme tilbake til det tidligere leiet på lang tid.
I think this view fails to take into account a number of important factors which I would like to highlight. 
Jeg tror disse står i fare for å overse noen viktige momenter, som jeg gjerne vil trekke fram.
The pressure against the krone in recent months may partly reflect transitory forces. 
Presset på kronekursen de siste månedene kan i noen grad skyldes forhold som ikke uten videre vil vedvare.
High oil prices have a significant impact on the current account and also on the fiscal budget. 
Den forholdsvis høye oljeprisen slår ut med stor tyngde på vårt overskudd på driftsbalansen overfor utlandet, og også på statsbudsjettet.
The favourable cyclical situation in Norway may also, perhaps in the eyes of external observers in particular, create an impression of a solid economy and healthy government finances which at least in part reflect an abnormally strong expansion and high tax receipts. 
Den gunstige konjunktursituasjonen kan også - kanskje særlig for aktører i utlandet - skape et inntrykk av soliditet i økonomien og statsfinansene som i hvert fall delvis er et resultat av uvanlig kraftig vekst og høy skatteinngang.
In addition, the attractiveness the krone partly reflects external conditions, particularly linked to sluggish economic growth in continental Europe. 
Noe av årsaken til interessen for kronen er nok dessuten å finne i forhold utenfor landets grenser, spesielt knyttet til den svake økonomiske utviklingen på kontinentet.
Not least in Germany it has been difficult to achieve satisfactory growth. 
Ikke minst i Tyskland har det vist seg vanskelig å få til en tilfredsstillende vekst.
This has resulted in low German interest rates and a depreciation of the Deutsche Mark against the US dollar. 
Dette har ført til et lavt tysk rentenivå og svekkelse av D-marken mot dollar.
The situation in the German economy and the substantial fluctuations between the dollar and the Deutsche Mark have also entailed that the Deutsche Mark has depreciated against other European currencies, for example pound sterling, and even against some ERM currencies. 
Situasjonen i tysk økonomi og de store bevegelsene mellom dollar og mark har også ført til at D-marken har svekket seg mot andre europeiske valutaer, som for eksempel britiske pund.
The Norwegian krone is thus not the only currency that has appreciated against the Deutsche Mark recently. 
Det er altså ikke bare den norske kronen som har styrket seg mot D-mark i den senere tid.
We could perhaps say that the krone has to some extent fallen prey to fluctuations in international currency markets. 
Vi kan kanskje si at kronen i noen grad er blitt offer for svingninger i de internasjonale valutamarkedene.
Developments in Germany and the US spur fluctuations in the exchange rate between the US dollar and the Deutsche Mark. 
Utviklingen i Tyskland og USA har drevet fram svingninger i kursen mellom dollar og D-mark.
In turn, pressures have arisen between the Deutsche Mark and other European currencies. 
I neste omgang har det oppstått et press også mellom D-marken og andre valutaer i Europa.
However, even in other continental European countries, growth has - at best - been patchy. 
Veksten i de andre landene på kontinentet har imidlertid heller ikke vært imponerende de siste årene.
The uncertainty associated with the establishment of EMU may also have compelled some investors to shy away from financial markets in continental Europe, and to search for investment alternatives. 
Denne utviklingen, og dessuten usikkerheten knyttet til den europeiske monetære union, kan ha drevet en del investorer ut av finansmarkedene på kontinentet og ut på leting etter alternative plasseringer.
As a result, continental currencies have tended to depreciate both against the dollar and other European currencies, including the Norwegian krone. 
Følgen har vært at de kontinentale valutaene har hatt en tendens til å svekke seg, både mot dollar og mot andre europeiske valutaer - herunder den norske kronen.
This may imply that the large capital flows into Norway - and the associated upward pressure on the krone - can partly be ascribed to the sluggishness of the major economies in continental Europe and the uncertainty surrounding future exchange rate movements. 
Dette betyr at den store kapitalinngangen til Norge - og dermed også presset i retning av en sterkere krone - i noen grad kan tilskrives svakheten i de store økonomiene på kontinentet og usikkerhet om deres fremtidige valutakursutvikling.
If this is the case, it is also possible that some of this capital will flow back into the major European currencies when the economic situation on the continent is normalised and the uncertainty surrounding EMU subsides, with the effects this may have on the krone exchange rate. 
I så fall er det også mulig at en del av kapitalen vil vende tilbake til de sentrale europeiske valutaene når den økonomiske utviklingen på kontinentet normaliseres og situasjonen rundt den europeiske monetære union blir mer avklart, med de virkninger dette kan ha for kronekursen.
On the other hand, this also implies that the krone exchange rate is determined by international conditions over which we have little control. 
På den annen side innebærer dette også at kursutviklingen for norske kroner blir påvirket av internasjonale forhold som vi til dels har lite herredømme over.
This is a fate shared with other small countries in the world, and it would be misleading to suggest otherwise. 
Vi deler denne skjebne med alle andre små land i verden, og det ville være galt å gi inntrykk av noe annet.
We must admit that some of the decisive factors for the Norwegian economy, for example oil prices, are determined without Norway having much influence. 
Noen av de mest avgjørende faktorene for norsk økonomi - som for eksempel oljeprisen - blir fastsatt uten at Norge kan sies å ha særlig innflytelse over utviklingen.
Other nations' economic situation influences our relative position internationally, and when Norwegian businesses thrive while others falter, it is hardly surprising that some market participants would conclude that our currency is undervalued. 
Andre nasjoners økonomiske situasjon påvirker vår relative posisjon internasjonalt, og når norsk næringsliv gjør det godt mens mange andre gjør det dårlig, er det kanskje ikke så rart at noen markedsaktører kom på den tanke at vår valuta var undervurdert.
It is not uncommon for industrial countries with a relatively large share of commodity-based exports to experience some pressure against their currency when commodity prices rise and terms of trade improve. 
Det er ikke uvanlig at industriland med relativt stor råvarebasert eksport får et visst press mot valutaen når råvareprisene øker og bytteforholdet mot utlandet styrkes.
For some countries, this can even be perceived as beneficial because it may counter an overheating of the economy when earnings and incomes in employment-intensive commodity production rise sharply. 
For noen land kan dette til og med oppfattes som gunstig, fordi en slik utvikling kan motvirke at en sterk økning i lønnsomhet og inntekter i sysselsettingsintensiv råvareproduksjon leder til en overoppheting av økonomien.
Norway's situation is different. 
Norge står i en annen stilling.
The rise in export revenues derived from petroleum has only a negligible impact on business profitability. 
Økningen i eksportinntektene av olje påvirker i liten grad lønnsomheten i næringslivet.
The revenues mainly accrue to the state and thereby do not have an immediate effect on demand in the economy. 
Inntektene tilfaller i all hovedsak staten og påvirker dermed ikke umiddelbart etterspørselen i økonomien.
In Norway, therefore, a relatively stable exchange rate is preferable in the long run to ensure stable and predictable operating conditions for exposed industries. 
I Norge tilsier derfor hensynet til stabile og forutsigbare rammevilkår for konkurranseutsatt næringsliv at en søker å opprettholde en relativt stabil valutakurs over tid.
Which factors influence competitiveness? 
Hvilke faktorer påvirker konkurranseevnen?
Some statements which have recently been made seem to imply that it is, above all, movements in the exchange rate which determine industry's cost competitiveness. 
Enkelte uttalelser den senere tid synes å tyde på at det er utviklingen i valutakursen som først og fremst er av betydning for næringslivets kostnadsmessige konkurranseevne.
However, competitiveness is influenced by a number of factors other than the exchange rate. 
Konkurranseevnen påvirkes imidlertid også av flere andre faktorer enn bare valutakursen.
In the long run economic stability in general - and the preservation of competitive industries in particular - must be seen in connection with the use of petroleum revenues in the economy. 
I et langsiktig perspektiv må stabiliteten i økonomien generelt, og opprettholdelsen av et konkurranseutsatt næringsliv spesielt, særlig ses i sammenheng med hvordan bruken av oljeinntektene påvirker økonomien.
This may be illustrated by taking a look at our recent economic history. 
Dette kan illustreres ved et tilbakeblikk på vår nære økonomiske historie.
Since 1970 Norway has experienced two distinct periods of deteriorating competitiveness. 
Etter 1970 har vi hatt to perioder med klar svekkelse av konkurranseevnen.
The first episode came in the 1970s when cost competitiveness declined by almost 20 per cent. 
Den første fant sted på 1970-tallet, da konkurranseevnen - målt ved relative lønnskostnader i felles valuta - svekket seg med nærmere 20 prosent.
These developments reflected the fact that Norway had become an oil producer, which also made it possible to finance budget deficits by borrowing abroad on favourable terms. 
Bakgrunnen for denne utviklingen var blant annet det faktum at Norge var blitt en oljenasjon, noe som også gjorde det mulig å finansiere underskudd i statsfinansene med låneopptak i utlandet til gunstige rentevilkår.
The second period of eroding competitiveness spanned most of 1980s. 
Den andre perioden med svekkelse av konkurranseevnen omfatter mesteparten av 1980-årene.
Again the Norwegian economy was characterised by rising oil wealth, strong growth in demand and a gradual emergence of labour shortages. 
Også da var norsk økonomi preget av oljerikdom, sterk vekst i etterspørselen og etter hvert også knapphet på arbeidskraft.
However, - this time due to persistently high wage growth - the depreciation of the krone did not prevent competitiveness from deteriorating by nearly 10 per cent from 1980 to 1988. 
Men svekkelsen av kronekursen kunne likevel ikke hindre at konkurranseevnen - denne gangen på grunn av en vedvarende høy lønnsvekst - ble forverret med nærmere 10 prosent fra 1980 og fram til og med 1988.
Norway's competitive position thus shifted in the opposite direction of that implied by the nominal exchange rate in the 1980s. 
Utviklingen i konkurranseevnen gikk i 1980-årene med andre ord i motsatt retning av det den nominelle kronekursen skulle tilsi.
Furthermore, price inflation in Norway rose to considerably higher levels than among trading partners. 
Dessuten ble den norske prisstigningen også vesentlig høyere enn blant våre handelspartnere.
Contrariwise, in the two periods with substantial competitive gains towards the end of the 1970s and between 1988 and 1994, wage growth in Norway was markedly lower than among trading partners. 
I de to periodene med sterk bedring av konkurranseevnen - i slutten av 1970-årene og mellom 1988 og 1994, var lønnsveksten i Norge derimot klart lavere enn hos handelspartnerne.
Nor was there a clear-cut relationship between changes in the exchange rate and competitiveness in these two periods. 
Heller ikke i disse periodene var det noen entydig sammenheng mellom utviklingen i kronekursen og utviklingen i konkurranseevnen.
The improvement in competitiveness towards the end of the 1970s, in addition to a price and wage freeze, may to some extent reflect a slight depreciation of the krone. 
Riktignok kan bedringen av konkurranseevnen mot slutten av 1970-årene, i tillegg til blant annet en pris- og lønnsstopp, i noen grad forklares med en viss svekkelse av kronen.
However, the substantial competitive gains in the 1990s occurred, as we know, against the background of a generally stable exchange rate. 
Men den vesentlige forbedringen som fant sted i 1990-årene, skjedde som vi vet på bakgrunn av en i all hovedsak stabil kronekurs.
These developments can in part be explained by the functioning of the labour market and wage formation. 
Noe av årsaken til dette er å finne i måten arbeidsmarkedet og lønnsdannelsen har fungert på.
A shortage of labour and sharp growth in demand - in addition to high price inflation - are factors that tend to erode competitiveness. 
Knapphet på arbeidskraft og kraftig vekst i etterspørselen - og dessuten en betydelig prisstigning - er faktorer som gjennomgående tilsier en betydelig forverring av konkurranseevnen.
Similarly, our experience shows that competitiveness tends to improve when the labour market slackens, demand growth abates and price inflation subsides. 
Tilsvarende viser erfaringene at konkurranseevnen har en tendens til å bedres når arbeidsmarkedet er mindre stramt, veksten i etterspørselen er dempet og prisstigningen er lav.
In Norway, these factors have traditionally been heavily influenced by the orientation of fiscal policy. 
Disse faktorene har tradisjonelt vært sterkt påvirket av hvordan finanspolitikken innrettes.
An increased use of oil revenues will boost the demand for goods and services from sheltered industries, thereby reducing the resources in the economy available to exposed industries. 
Økt bruk av oljeinntektene vil føre til økt etterspørsel etter varer og tjenester fra skjermede næringer, og dermed redusere de ressursene i økonomien som er tilgjengelige for konkurranseutsatt virksomhet.
If pressures then arise in the economy, price and wage inflation will increase and competitiveness deteriorate. 
Hvis det på denne måten oppstår et press i økonomien, vil pris- og kostnadsveksten etter hvert øke og konkurranseevnen svekkes.
The experience of the 1980s, in particular, indicates that such a deterioration may take place irrespective of short-term movements in the exchange rate. 
Særlig erfaringene fra 1980-årene tyder på at en slik forverring kan inntreffe nokså uavhengig av hva som på kort sikt skjer med kronekursen.
I am not implying that movements in the exchange rate are without significance to competitiveness. 
Jeg ønsker ikke med dette å si at kronekursen er uten betydning for konkurranseevnen.
But we must take account of past experience when evaluating the overall effects of economic policy. 
Men våre tidligere erfaringer er nødvendige å ha med seg når en skal vurdere de samlede virkningene av den økonomiske politikken.
This experience indicates that returning the krone exchange rate to an established range is of little help if unaccompanied by a sufficiently tight fiscal policy. 
Disse erfaringene viser at det hjelper lite å få kronekursen tilbake på plass, dersom vi ikke samtidig makter å gjennomføre en tilstrekkelig stram finanspolitikk.
The business cycle and monetary policy 
Konjunkturer og pengepolitikk
In the current situation the orientation of monetary policy towards exchange rate stability will tend to stimulate interest-rate sensitive domestic demand. 
I dagens situasjon vil en innretning mot kursstabilitet innebære at pengepolitikken virker i retning av å stimulere den rentefølsomme etterspørselen innenlands.
Accordingly, fiscal policy must be oriented towards attenuating pronounced cyclical movements in order to avoid excessive demand growth. 
Finanspolitikken må dermed innrettes med sikte på å motvirke store utslag i konjunkturene, slik at veksten i etterspørselen ikke blir for sterk.
It may be appropriate to recall how previous business cycles have resulted in long-term effects on employment, both in Norway and in other countries. 
For å understreke betydningen av dette, kan det være verd å minne om at slike store konjunkturutslag tidligere har hatt langvarige effekter på sysselsettingen, både i Norge og i andre land.
International experience shows that unemployment rises more easily than it declines. 
Det er en internasjonal erfaring at arbeidsledigheten går lettere opp enn ned.
It would appear that periods of high unemployment contribute to impairing skills in some parts of the labour force and increasing the risk of mismatches in the labour market. 
Det kan se ut til at perioder med høy arbeidsledighet bidrar til å svekke kompetansen i deler av arbeidsstyrken og øke faren for mistilpasninger på arbeidsmarkedet.
In addition, rigidities in the labour market may entail that wages are adapted to an employment level corresponding to those who already have a job, rather than to a level that would secure low unemployment. 
I tillegg kan stivheter i arbeidsmarkedet gjøre at lønningene tilpasses et sysselsettingsnivå tilsvarende de som er i arbeid, og ikke det som sikrer lav ledighet.
Such mechanisms have probably contributed to the rising trend in unemployment in Europe. 
Slike mekanismer har trolig bidratt til at arbeidsledigheten i Europa har hatt en tendens til å øke over tid.
Recently, we have seen evidence of mismatches even in the Norwegian labour market. 
Også i Norge kan en nå spore mistilpasninger i arbeidsmarkedet.
There has been a shortage of labour in the health and care sector for some time. 
Det har lenge vært mangel på arbeidskraft innenfor helse- og omsorgssektoren.
A new feature is that in spite of continued high unemployment by Norwegian standards, there seems to be a shortage of labour in the construction industry and some manufacturing sectors. 
Det nye er at til tross for fortsatt høy ledighet, synes det nå å være knapt med ledig arbeidskraft innenfor blant annet bygg og anlegg og deler av industrien.
Another indication of rising mismatches over the last ten years can be found when comparing the ratio of vacancies to the number of registered unemployed today with the ratio during the last cyclical boom of the mid-1980s. 
En annen indikasjon på at mistilpasningen kan ha økt i løpet av de siste ti årene, får vi hvis vi sammenlikner forholdet mellom ledige stillinger og antallet registrerte arbeidsledige nå og under forrige høykonjunktur midt på 1980-tallet.