natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The uncertainty surrounding the interest rate forecasts is illustrated in the fan chart and indicates that monetary policy reacts to disturbances to the economy. 
Usikkerheten i anslagene for renten er illustrert med en sannsynlighetsvifte, og gjenspeiler at pengepolitikken reagerer på forstyrrelser i økonomien.
This contributes to increasing the uncertainty surrounding future interest rates, but at the same time contributes to stabilising economic developments. 
Det bidrar til å øke usikkerheten om den fremtidige renten, men bidrar samtidig til å stabilisere den økonomiske utviklingen.
In the baseline scenario, the interest rate is gradually raised to a more normal level. 
I referansebanen bringes renten gradvis opp mot et mer normalt nivå.
Norges Bank continuously assesses the effects of interest rate changes and other new information concerning economic developments. 
Norges Bank vil løpende vurdere virkningene av renteendringer og annen ny informasjon om den økonomiske utviklingen.
Charts in pdf-format (177 kB) 
Figurer i pdf-format (177 kB)
Speech by Deputy Governor Jarle Bergo in Oslo on 4 September 2006 
Foredrag av visesentralbanksjef Jarle Bergo Oslo, 4. september 2006
The address is based on the assessments presented at Norges Bank's press conference following the Executive Board's monetary policy meeting on 16 August, Inflation Report 2/06 and on previous speeches. 
Foredraget bygger på vurderingene gitt på Norges Banks pressekonferanse etter rentemøtet i hovedstyret 16. august, Inflasjonsrapport 2/06 og på tidligere foredrag.
In its conduct of monetary policy, Norges Bank operates a flexible inflation targeting regime, so that weight is given to both variability in inflation and variability in output and employment. 
I gjennomføringen av pengepolitikken legger Norges Bank til grunn at inflasjonsstyringen skal være fleksibel slik at både variasjon i inflasjon og variasjon i produksjon og sysselsetting tillegges vekt.
Monetary policy functions through an interaction with other components of economic policy. 
Pengepolitikken virker i et samspill med andre deler av den økonomiske politikken.
Among other things, this interaction must take into account that the Norwegian economy is exposed to strong external influences, particularly through developments in oil and gas prices. 
Dette samspillet må blant annet ta hensyn til at norsk økonomi er utsatt for sterke ytre påvirkninger, særlig gjennom prisutviklingen for olje og gass.
First, when oil is extracted and sold, our national wealth is transformed from petroleum wealth into financial assets. 
For det første, når vi henter opp oljen og selger den, omgjør vi vår nasjonalformue fra oljeformue til finansformue.
If petroleum revenues were to be used as they accrue, this would lead to wide fluctuations in demand in the Norwegian economy and thereby amplify cyclical fluctuations. 
Hvis denne pengestrømmen skulle brukes løpende, ville det gi store svingninger i etterspørselen rettet mot norsk økonomi og dermed forsterket konjunktursvingningene.
The pillars are: the oil fund mechanism, the fiscal rule, a floating exchange rate and inflation targeting. 
Pilarene er: oljefondsmekanismen, handlingsregelen for finanspolitikken, flytende valutakurs og inflasjonsmålet.
The first allocation to the Fund was made in 1996, and the market value of the Government Pension Fund - Global, as the Fund is now called, had reached over NOK 1500 billion at the end of June this year. 
Den første avsetningen til fondet skjedde i 1996, og markedsverdien av Statens Pensjonsfond - Utland, som fondet nå heter, var ved utgangen av juni i år kommet opp i vel 1500 milliarder kroner.
Under the oil fund mechanism, increased government petroleum revenues are invested abroad. 
Oljefondsmekanismen medfører at økte statlige inntekter fra petroleumssektoren plasseres i utlandet.
This curbs the impact of oil price fluctuations on domestic demand and output - and on inflation and the krone exchange rate. 
Det demper virkningen på etterspørselen og produksjonen - samt på inflasjonen og kronekursen - når oljeprisen svinger.
The fiscal rule implies that the central government budget deficit shall be equivalent over time to the expected real return on the Fund, quantified as 4 per cent. 
Handlingsregelen innebærer at underskuddet på statsbudsjettet over tid skal svare til den forventede realavkastningen av fondet, tallfestet til 4 prosent.
This establishes a clear distribution of responsibilities among the different components of economic policy. 
Med dette har de ulike elementene i den økonomiske politikken fått en klar arbeidsdeling.
Fiscal policy - growth in public expenditure - influences the krone and the size of the internationally exposed business sector in the medium term. 
Finanspolitikken - veksten i offentlige utgifter - påvirker kronen og størrelsen på det konkurranseutsatte næringslivet på mellomlang sikt.
Government expenditure and revenues must be in balance in the long term. 
På lang sikt må statens utgifter og inntekter være i balanse.
The transition to inflation targeting in 2001 may have appeared at that time, and in Norway, to be a transition to a new and unfamiliar monetary policy system. 
Overgangen til inflasjonsstyring i 2001 fortonte seg kanskje der og da og i Norge som overgang til et nytt og ukjent system for pengepolitikken.
But today's monetary policy system springs from an historical recognition of what monetary policy can in fact achieve. 
Men dagens pengepolitiske system springer ut av en historisk erkjennelse av hva pengepolitikken faktisk kan oppnå.
In collaboration with the Norwegian School of Economics and Business Administration, Norges Bank has compiled price data from the mid-1600s onwards. 
I samarbeid med Norges Handelshøyskole har Norges Bank laget prisdata for Norge for perioden fra midten av 1600-tallet.
History shows that price stability is the norm. 
Historien viser at prisstabilitet er det normale.
High inflation is a phenomenon associated with monetary disturbances in times of war and need, and a 1970s and 1980s phenomenon associated with an unsound macroeconomic policy and undermining of the nominal anchor. 
Høy prisstigning er et fenomen knyttet til monetære forstyrrelser i krigs- og nødsår, samt et 1970- og 1980-talls fenomen knyttet til en uheldig makroøkonomisk politikk og undergraving av det nominelle ankeret.
In many countries, including Norway, the perception in the 1960s and 1970s was that strong growth and low unemployment could be achieved if only we were willing to accept somewhat higher inflation. 
I mange land, også i Norge, var oppfatningen på 1960- og 70-tallet at myndighetene kunne oppnå høy vekst og lav arbeidsledighet dersom vi bare var villige til å akseptere noe høyere inflasjon.
But experience showed that this was not an option. 
Men erfaringen var at en slik mulighet ikke forelå.
Counter-cyclical policy through the 1970s in Norway and a number of other countries contributed to rising inflation. 
Motkonjunkturpolitikken i Norge og i flere andre land gjennom 1970-årene bidro til at inflasjonen tiltok.
Inflation expectations were gradually revised upwards and inflation took hold at a high level. 
Etter hvert oppjusterte aktørene sine inflasjonsforventninger, og inflasjonen festet seg på et høyt nivå.
In the early 1980s, many countries again focused on the need to restore confidence in the nominal anchor. 
Ved inngangen til 1980-årene ble det igjen i mange land satt fokus på nødvendigheten av å gjenvinne tilliten til det nominelle ankeret.
In Norway the shift in policy took place in 1986. 
I Norge skjedde politikkomleggingen i 1986.
Following the last devaluation of the krone in 1986, economic policy was oriented towards securing confidence in the fixed exchange rate system. 
Etter den siste devalueringen av kronen i 1986 ble den økonomiske politikken rettet inn mot å sikre tillit til fastkurssystemet.
The fixed rate policy was abandoned in 1992, and the experience of the latter half of the 1990s demonstrated that monetary policy cannot fine-tune the exchange rate. 
Fastkurspolitikken ble forlatt i 1992, og erfaringen fra siste halvdel av 1990-årene viste at pengepolitikken ikke kunne finstyre valutakursen.
At the beginning of the 1980s, annual inflation in industrial countries was about 13 per cent. 
Ved inngangen til 1980-årene var den årlige prisstigningen i industrilandene om lag 13 prosent.
In the course of the following decade, it fell below 2 per cent. 
I løpet av det neste tiåret kom den ned i under 2 prosent.
Monetary policy in other countries 
Pengepolitikken i andre land
The formal framework for monetary policy varies somewhat across countries. 
Det formelle rammeverket for pengepolitikken i de ulike land varierer noe.
Inflation targeting is the norm in small and medium-sized open economies, and has been introduced in more than 20 countries. 
Inflasjonsstyring er det normale i små og mellomstore åpne økonomier og er innført i mer enn 20 land.
New Zealand was the first to do so - in 1989. 
New Zealand var først ute - i 1989.
Canada, Sweden, Australia and the UK followed suit in the 1990s. 
Deretter fulgte blant andre Canada, Sverige, Australia og Storbritannia gjennom 1990-tallet.
A number of countries that have not formally introduced inflation targeting have nevertheless oriented their monetary policy towards low and stable inflation in practice. 
Flere land som ikke formelt har innført inflasjonsstyring, har likevel i praksis rettet inn pengepolitikken mot lav og stabil inflasjon.
Among them are the euro area countries and the US. 
Det gjelder blant annet i euroområdet og i USA.
Nor does the Bank of Japan have a formal inflation target, but since 9 March this year its monetary policy has been oriented towards achieving an inflation rate of between zero and two per cent in the medium and long term. 
Heller ikke sentralbanken i Japan har et formelt inflasjonsmål, men siden 9. mars i år gjennomføres pengepolitikken med sikte på at inflasjonen skal være på mellom null og to prosent på mellomlang og lang sikt.
In a number of countries, price stability is ranked above managing output and employment. 
I flere land har prisstabilitet rang foran styring av produksjon og sysselsetting.
Examples are the UK and the euro area. 
Eksempler er Storbritannia og euroområdet.
Price stability is regarded as a condition for monetary policy contributing to stable output and employment. 
Prisstabilitet sees som en betingelse for at pengepolitikken kan bidra til å stabilisere produksjon og sysselsetting.
In the Federal Reserve Act, in the US, the objectives of full employment, stable prices and moderate long-term interest rates are given equal weight. 
I sentralbankloven i USA er målene om full sysselsetting, stabile priser og moderate langsiktige renter sidestilt.
But the Federal Reserve states itself that in the long term stable prices are a condition for sustained output and employment growth. 
Men den amerikanske sentralbanken, Federal Reserve, uttrykker selv at stabile priser på lang sikt er en betingelse for varig vekst i produksjon og sysselsetting.
The introduction of formal inflation targeting has been under discussion in the US for several years. 
I USA har det i flere år vært en diskusjon om å innføre formell inflasjonsstyring.
He has argued that quantifying the concept of long-term price stability may reduce the uncertainty associated with monetary policy and more effectively anchor long-term inflation expectations. 
Han har argumentert for at tallfesting av begrepet "long-term price stability" kan redusere usikkerheten om pengepolitikken og mer effektivt forankre de langsiktige inflasjonsforventningene.
In his view, however, the introduction of a long-term inflation target is fully consistent with current US monetary policy1. 
Etter hans vurdering er imidlertid innføring av et langsiktig inflasjonsmål fullt ut konsistent med den nåværende pengepolitikken i USA1.
There has been little interest in US political circles in changing the monetary policy framework2. 
I det politiske miljøet i USA har det vært liten interesse for å endre rammeverket for pengepolitikken2.
Pursuant to the Regulation of March 2001, the mandate for monetary policy stipulates that monetary policy shall be aimed at stability in the Norwegian krone's national and international value, and at the same time underpin fiscal policy by contributing to stable developments in output and employment. 
I Norge er mandatet for pengepolitikken gitt av forskriften fra mars 2001 som fastslår at pengepolitikken skal sikte mot stabilitet i den norske krones nasjonale og internasjonale verdi, og samtidig understøtte finanspolitikken ved å bidra til å stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting.
The operational objective of monetary policy is low and stable inflation, with annual consumer price inflation of approximately 2.5% over time. 
Det operative målet for pengepolitikken er lav og stabil inflasjon med en årsvekst i konsumprisene som over tid er nær 2,5 prosent.
The mandate implies that inflation targeting shall be flexible, so that weight is given to both variability in inflation and variability in output and employment. 
Mandatet innebærer at inflasjonsstyringen skal være fleksibel, slik at både variasjon i inflasjon og variasjon i produksjon og sysselsetting tillegges vekt.
The concrete target for inflation varies somewhat among central banks. 
Blant sentralbankene med inflasjonsstyring varierer det konkrete målet for prisstigningen noe.
The inflation target may be formulated as an interval, for example 1-3 per cent, as in New Zealand or, as in Norway, as inflation of close to 2.5 per cent over time. 
Prismålet kan formuleres som et intervall, for eksempel 1 - 3 prosent, som i New Zealand, eller som i Norge som en prisvekst på nær 2,5 prosent over tid.
Partly owing to various disturbances to the economy, inflation cannot be expected to remain at target constantly. 
Blant annet som følge av ulike forstyrrelser til økonomien kan det ikke ventes at prisveksten er lik målet hele tiden.
Central banks have somewhat varying formulations as to how rapidly inflation should be brought back to the target. 
Sentralbankene har noe forskjellige formuleringer for hvor raskt inflasjonen skal bringes tilbake til målet.
Some central banks state that inflation should be brought back to target within a "reasonable time horizon" or "over the medium term". 
Noen sentralbanker uttrykker at prisstigningen skal tilbake til målet innen en "rimelig tidshorisont" eller "på mellomlang sikt".
Others have quantified that the inflation target should normally be attained within two years, as in Sweden, or as in Norway, where the interest rate is set with a view to stabilising inflation at the target within a reasonable time horizon, normally 1 - 3 years. 
Andre har kvantifisert at inflasjonsmålet normalt skal nås innen to år, som i Sverige, eller som i Norge, at renten settes med sikte på å stabilisere inflasjonen på målet innen en rimelig tidshorisont, normalt 1 - 3 år.
In practice, the monetary policy conducted by most central banks is nonetheless similar. 
I praksis er det likevel store likheter mellom pengepolitikken som føres av de fleste sentralbanker.
They orient monetary policy towards maintaining low and stable inflation. 
De retter pengepolitikken inn mot å holde inflasjonen lav og stabil.
All central banks will reduce their policy rate when there are prospects of low inflation in the medium to long run and raise it when there are prospects of high inflation. 
Alle sentralbanker vil sette ned renten når det i et mellomlangsiktig perspektiv er utsikter til lav inflasjon og sette opp renten når det er utsikter til høy inflasjon.
What distinguishes Norges Bank from other central banks? 
Hva skiller Norges Bank fra andre sentralbanker?
Monetary policy in Norway is in line with the monetary policy conducted by a number of central banks in the OECD area. 
Pengepolitikken i Norge er på linje med den pengepolitikk som føres av flertallet av sentralbanker innenfor OECD-området.
One difference, however, is that Norges Bank is conducting monetary policy in an oil economy. 
En forskjell er likevel at Norges Bank gjennomfører pengepolitikken i en oljeøkonomi.
Attempts to use the central government budget to fine-tune economic activity may have a destabilising effect if these attempts are perceived as a breach of the long-term strategy for the phasing in of petroleum revenues. 
Forsøk på å anvende statsbudsjettet til å finstyre aktiviteten i økonomien kan virke destabiliserende dersom forsøket blir oppfattet som et brudd på den langsiktige planen for innfasing av oljepengene.
As a general rule, central banks influence the shortest money market rates via the policy rate. 
Generelt er det slik at sentralbankene påvirker de helt kortsiktige pengemarkedsrentene via styringsrenten.
However, economic agents' consumption and investment decisions depend more on their interest rate expectations. 
Aktørenes konsum- og investeringsbeslutninger avhenger imidlertid mer av deres forventinger til fremtidige renter.
Hence, monetary policy functions primarily by influencing expectations regarding future interest rates. 
Pengepolitikken virker således først og fremst ved å påvirke forventningene til fremtidige renter.
Economic agents therefore need to understand the central bank's intentions in its interest-rate setting. 
Det er derfor nødvendig at aktørene i det økonomiske livet forstår sentralbankens intensjoner i rentesettingen.
In the November 2005 Inflation Report, Norges Bank published its own projection for the interest rate for the first time. 
I inflasjonsrapporten fra november 2005 offentliggjorde Norges Bank for første gang sin egen prognose for renten.
The aim is to enhance the predictability of monetary policy. 
Siktemålet er å gjøre pengepolitikken mer forutsigbar.
So far, the Reserve Bank of New Zealand is the only other central bank that has experience in publishing its own interest rate projections. 
Av andre sentralbanker er det så langt bare sentralbanken i New Zealand som har erfaring med å offentliggjøre egne prognoser for renten.
Most central banks that publish projections base their forecasts for developments in the economy on either a constant interest rate or on the assumption that the interest rate will shadow market interest rate expectations. 
De fleste sentralbanker som offentliggjør prognoser, baserer sine anslag for utviklingen i økonomien på enten en konstant rente eller at renten vil følge markedets renteforventninger.
Norges Bank's practice in this respect is in line with the recommendations of leading academics in the field of monetary policy, such as Professor Lars Svensson3: " 
Norges Banks praksis er her på linje med anbefalinger fra ledende akademikere innenfor pengepolitikk, som for eksempel professor Lars Svensson 3: "
announcing the optimal projection - including the instrument-rate projection - and the analysis behind it would have the largest impact on private-sector expectations and be the most effective way to implement monetary policy." 
announcing the optimal projection - including the instrument-rate projection - and the analysis behind it would have the largest impact on private-sector expectations and be the most effective way to implement monetary policy."
Norges Bank's interest rate projection is based on seeking to achieve an interest rate path that provides a reasonable balance between the objective of stabilising inflation at target and the objective of stabilising developments in output and employment within a reasonable time horizon, normally 1 - 3 years. 
Norges Banks prognose for renten er basert på at vi søker å oppnå en renteutvikling som gir en rimelig avveiing mellom hensynet til å stabilisere inflasjonen på målet og stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting innen en rimelig tidshorisont, normalt 1 - 3 år.
Interest-rate setting is also assessed in the light of developments in property prices and credit. 
Rentesettingen ses også i lys av utviklingen i eiendomspriser og kreditt.
Norges Bank forecasts inflation, output and the interest rate simultaneously. 
Norges Bank lager anslag for inflasjonen, produksjonen og renten samtidig.
There is considerable uncertainty associated with the estimates of capacity utilisation in the economy (the output gap), and there is no simple relationship between developments in capacity utilisation and developments in inflation. 
Det er stor usikkerhet knyttet til beregning av kapasitetsutnyttingen i økonomien (produksjonsgapet), og det er ingen enkel sammenheng mellom utviklingen i kapasitetsutnyttingen og utviklingen i inflasjonen.
It cannot therefore be argued with great conviction that it is possible to identify one particular interest rate forecast that provides the indisputably "best" trade-off in monetary policy. 
En kan derfor ikke med stor tyngde hevde at en kan identifisere en bestemt renteprognose som representerer den udiskutabelt "beste" avveiingen i pengepolitikken.
The results of this trade-off are presented in the Inflation Report in the form of a chart that presents baseline scenarios for the interest rate, the exchange rate, inflation and capacity utilisation in the economy. 
I inflasjonsrapportene presenteres resultatene av denne avveiingen blant annet i form av en slik figur, som gir referansebaner for renten, valutakursen, inflasjonen og kapasitetsutnyttingen i økonomien.
The formulation of a precise inflation target, our projection for the interest rate 3 - 4 years ahead in time and our desire to achieve a balance between output stability and inflation may perhaps give an impression of excessive optimism with respect to managing the economy and invite a repeat of earlier attempts to fine-tune the economy. 
Både formuleringen av et presist inflasjonsmål, vår prognose for renten 3 - 4 år fram i tid og ønsket om å avveie stabilitet i produksjonen og inflasjonen kan kanskje etterlate seg et inntrykk av overdreven styringsoptimisme og invitere til gjentak av tidligere tiders forsøk på å finstyre økonomien.
But it is important to bear in mind the lessons drawn from the 1970s and 1980s, i.e. high stabilisation policy ambitions may lead to wide fluctuations in the economy, with high and variable inflation. 
Men her er det viktig å holde fast ved lærdommene fra 1970- og 80-tallet om at for høye ambisjoner i stabiliseringspolitikken kan føre til store svingninger i økonomien med høy og varierende prisstigning.
In our conduct of monetary policy, we must not underestimate the uncertainty surrounding the decisions taken. 
I utøvelsen av pengepolitikken må vi ikke undervurdere den usikkerhet som beslutningene treffes under.
Forecasts of inflation, output, the interest rate and other variables are based on an assessment of the current situation and a perception of how the economy functions. 
Prognosene for inflasjonen, produksjonen, renten og andre størrelser er basert på en vurdering av nåsituasjonen og en oppfatning av økonomiens virkemåte.
Data revisions imply that the current economic situation is not fully known. 
Revisjoner av data innebærer at nåsituasjonen i økonomien ikke er fullt ut kjent.
We therefore also attempt to shed light on the uncertainty surrounding these variables. 
Vi forsøker derfor også å si noe om usikkerheten i disse størrelsene.
The charts show the interest rate projection in the latest Inflation Report. 
Figuren viser renteprognosen fra siste inflasjonsrapport.
The uncertainty is illustrated in a fan chart. 
Usikkerheten er illustrert med en vifte.
The wider the fan chart is, the more uncertain the forecast. 
Jo bredere viften er, desto mer usikker er prognosen.
The uncertainty implies that the interest rate should normally be changed gradually, so that we can assess the effects of interest rate changes and other new information about economic developments. 
Usikkerheten tilsier at renten normalt endres gradvis slik at vi kan vurdere virkningene av renteendringer og annen ny informasjon om den økonomiske utviklingen.