natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Gas production is expected to continue to increase in the years ahead, and will account for a growing proportion of total petroleum production. 
Gassproduksjonen ventes å øke også i årene fremover og vil utgjøre en stadig større andel av samlet petroleumsproduksjon.
The revenues from the petroleum sector are of great significance to the Norwegian economy as a whole, and to the public sector in particular. 
Inntektene fra petroleumssektoren er av stor betydning for norsk økonomi som helhet og for offentlige finanser spesielt.
In the 1990s, the export value of oil accounted for roughly one third of total exports excluding ships and oil rigs. 
På 1990-tallet utgjorde eksportverdien av olje om lag 1/3 av vår totale eksport utenom skip og oljerigger.
Current projections indicate that petroleum revenues will peak in 2002, and thereafter decline in pace with the production volume and lower oil prices. 
Ifølge dagens prognoser vil kontantstrømmen nå toppen i 2002, og deretter avta i takt med produksjonsvolumet og lavere oljepris.
Government revenues from petroleum activities have contributed to substantial government budget surpluses in recent years. 
Statens inntekter fra petroleumssektoren har bidratt til store overskudd på statsbudsjettet de siste årene.
As can be seen from the chart, considerable surpluses are also expected in the next few years. 
Som vist i figuren er det ventet høye overskudd også de kommende år.
The amount of petroleum revenues used to finance public expenditure varies from one year to the next. 
Varierende beløp av petroleumsinntektene anvendes for å finansiere offentlige utgifter fra år til år.
Long-term fiscal policy challenges - the role of the Government Petroleum Fund 
Langsiktige utfordringer for finanspolitikken - oljefondets rolle
Nevertheless, the Norwegian economy is facing considerable challenges as a result of an ageing population and a marked rise in pension expenses and in the cost of nursing and care services. 
Norsk økonomi står likevel overfor store utfordringer fremover som følge av en økende andel eldre i befolkningen og sterk vekst i utgifter til pensjoner og til pleie- og omsorgstjenester.
The number of old-age and disability pensioners is estimated to rise by 50 per cent by 2030, and central government expenditure on old-age and disability pensions is expected to increase from approximately 7 per cent of GDP in 2000 to 15 per cent in 30 years' time. 
Antall alders- og uførepensjonister anslås å øke med 50 prosent fram til 2030, og statens utgifter til alders og uførepensjon er anslått å øke fra om lag 7 prosent av BNP i år til 15 prosent om 30 år.
In order to meet these long-term fiscal policy challenges, it is appropriate for resources to be put aside in times of high petroleum revenues. 
For å møte disse langsiktige utfordringene i finanspolitikken er det riktig å avsette midler når petroleumsinntektene er høye.
The larger the Petroleum Fund, the less dependent we will be on petroleum revenues in the future. 
Jo større petroleumsfondet blir, desto mindre avhengige av petroleumsinntektene vil vi bli i fremtiden.
The Norwegian Ministry of Finance assesses the long-term outlook for public expenditure using generational accounts.1 Such accounts can be used to assess whether the tax burden will need to be increased in the future to meet the government's long-term social security obligations and to maintain public services and amenities. 
Et generasjonsregnskap kan anvendes til å vurdere om skattebyrden må økes i fremtiden for å møte statens langsiktige økonomiske forpliktelser i trygdesektoren og for å opprettholde offentlige tjenester og tilbud.
The calculations presented by the Ministry of Finance2 indicate that the generational accounts are more or less balanced. 
De beregninger som Finansdepartementet har lagt fram, indikerer at generasjonsregnskapet er om lag i balanse.
The ministry emphasises the uncertainty shrouding this type of long-term assessment of fiscal policy. 
Departementet understreker usikkerheten knyttet til slike langsiktige vurderinger av finanspolitikken.
Fluctuations in the oil price and petroleum earnings also create challenges for economy policy in the short and medium term. 
Svingninger i oljeprisen og oljeinntektene gir oss også utfordringer for den økonomiske politikken på kort og mellomlang sikt.
Let us suppose that the oil price temporarily increased by USD 1 per barrel. 
La oss anta at oljeprisen midlertidig øker med vel en dollar fatet.
This is a small change, well within normal variations from one year to the next. 
Det er en liten endring i oljeprisen, godt innenfor de normale variasjonene fra ett år til det neste.
Government revenues - and thus the budget surplus - would increase by almost 1 per cent of Norway's annual GDP. 
Statens inntekter - og dermed budsjettoverskuddet - vil da øke med nærmere 1 prosent av Norges årlige BNP.
If the increase in petroleum revenues is used in Norway, it corresponds to almost half of the annual growth in the non-oil economy in a normal year. 
Dersom økningen i oljeinntektene brukes innenlands, tilsvarer det nesten halvparten av den årlige veksten i fastlandsøkonomien i et normalår.
If the private sector of the economy is also expanding, and the economy is already close to capacity, this policy would swiftly lead to strong pressures on the resources in the economy. 
Hvis også den private delen av økonomien vokser, og økonomien allerede er nær kapasitetsgrensen, ville en slik politikk raskt føre til et sterkt press på ressursene i økonomien.
The Government Petroleum Fund shall serve as a buffer against short-term fluctuations in oil revenues. 
Statens petroleumsfond skal virke som en buffer mot kortsiktige svingninger i oljeinntektene.
Some of the petroleum revenues are therefore used to finance central government budget expenditure. 
En del av oljeinntektene brukes således til å finansiere utgiftene i statsbudsjettet.
We can say that oil revenues enter the Norwegian economy through an external and an internal circular flow. 
Vi kan si at oljeinntektene kommer inn i norsk økonomi gjennom et ytre og et indre kretsløp.
The Government Petroleum Fund thus has two objectives. 
Statens Petroleumsfond har altså to oppgaver.
It serves as a buffer for the mainland economy against fluctuations in oil revenues, and it manages a considerable portion of the government's financial wealth. 
Det virker som en buffer for fastlandsøkonomien fra svingende oljeinntekter, og det forvalter en vesentlig del av statens finansformue.
In addition to capital outflow from the Petroleum Fund, in recent years there have also been considerable capital outflows from various non-oil sectors. 
I tillegg til eksport av kapital fra petroleumsfondet har det de senere årene også vært betydelig kapitalutgang fra enkelte sektorer i fastlandsøkonomien.
As in other Nordic countries, large asset managers such as life insurance companies and securities funds accumulated substantial holdings of foreign equities and bonds in the latter half of the 1990s. 
Som i andre nordiske land har store formuesforvaltere som livselskapene og verdipapirfondene bygget opp betydelige beholdninger av utenlandske aksjer og obligasjoner i siste halvdel av 1990-tallet.
These portfolio investments abroad reflect a desire to diversify risk. 
Porteføljeinvesteringene i utlandet gjenspeiler et ønske om å diversifisere risiko.
The substantial net outflow of long-term capital from the private sector may partly reflect a thin Norwegian capital market. 
Den sterke netto utgangen av langsiktig kapital fra private kan også reflektere at det norske kapitalmarkedet er tynt.
The Norwegian bond market is not very developed and the total value of equities in the Norwegian market in relation to GDP is very low. 
Vi har et lite utviklet obligasjonsmarked, og den samlede verdien av aksjene i det norske markedet er svært lav i forhold til BNP.
Norwegian monetary policy 
Norsk pengepolitikk
In the long term, a country's exchange rate tends to move in line with developments in domestic price and cost inflation compared with other countries. 
På lang sikt kan det være en tendens til at valutakursen i et land utvikler seg i samsvar med utviklingen i landets pris- og kostnadsnivå sammenliknet med utlandet.
If the level of prices in one country rises at a faster pace, that country's currency will tend to depreciate to the same extent over time. 
Dersom prisnivået i et land øker raskere enn i andre land, er det en tendens til at landets valuta etter hvert svekker seg tilsvarende.
Empirical evidence for these effects has been found for a number of countries, although the effects are relatively weak in the short term. 
Det er funnet empirisk støtte for slike effekter for en rekke land, selv om effektene på kort sikt er relativt svake.
However, substantial medium-term convergence in purchasing power parity has also been found between Norway and its trading partners. 
Mellom Norge og våre handelspartnere er det imidlertid påvist betydelig konvergens også på mellomlang sikt.
3 This means that higher inflation in Norway than in our trading partners has been followed by depreciation of the nominal exchange rate. 
Det innebærer at høyere inflasjon i Norge enn hos våre handelspartnere har vært etterfulgt av en depresiering i den nominelle valutakursen.
This is reflected in the fact that the real krone exchange rate has been relatively stable over time. 
Det gjenspeiles i at den reelle kronekursen har vært relativt stabil over tid.
Movements in the krone exchange rate against the German mark over the past 30 years may serve to illustrate this. 
Utviklingen i kronekursen mot tyske mark over de siste 30 årene belyser dette.
In the 1970s and 1980s interest rates were kept low, and they were politically determined. 
På 1970- og 80-tallet var renten satt lavt, og den var politisk bestemt.
Price and cost inflation was generally higher than that of Norway's trading partners. 
Pris- og kostnadsveksten var gjennomgående høyere enn i de landene vi handler med.
Frequent devaluations were used to redress the negative effects of high price and wage inflation on competitiveness. 
Kronens internasjonale verdi ble flere ganger nedskrevet for å rette opp de negative virkningene av for høy pris- og lønnsvekst på industriens konkurranseevne.
The average rate of increase in prices between 1973 and 1987 was almost 10 per cent - twice as high as the level in Germany. 
Den gjennomsnittlige prisstigningen fra 1973 til 1987 var nesten ti prosent - dobbelt så høy som stigningstakten i Tyskland.
The value of the Norwegian krone against the Deutsche mark was nearly halved between 1973 and 1987. 
Verdien av den norske kronen i forhold til tyske mark ble nesten halvert fra 1973 til 1987.
We paid about 2 kroner for 1 mark in 1973 and close to 4 kroner in 1987. 
Vi betalte rundt 2 kroner for en mark i 1973 og nærmere 4 kroner i 1987.
Since 1987, the krone exchange rate against the Deutsche mark has remained more or less unchanged. 
Siden 1987 har kronen stort sett holdt uendret kurs mot tyske mark.
During this period, price inflation in Norway has been no higher than that in Germany. 
I denne perioden har prisveksten i Norge ikke vært høyere enn den tyske.
We cannot be sure how fast the inflation differential between Norway and other countries will translate into changes in nominal exchange rates in the future. 
Vi kan ikke vite sikkert for fremtiden hvor raskt forskjeller i prisstigningen mellom Norge og andre land vil slå ut i endringer i nominelle valutakurser.
Nevertheless, we must expect that any differences in the rate of inflation may be a key cause of changes in the nominal krone exchange rate over time. 
Vi må likevel regne med at eventuelle forskjeller i inflasjonstakten vil kunne være en viktig kilde til endringer i den nominelle kronekursen over tid.
The Norwegian monetary authorities abandoned the devaluation approach in 1986. 
Norske pengepolitiske myndigheter la devalueringslinjen til side fra 1986.
From 1986 to 1992 Norway had a fixed exchange rate with a defined central rate and fluctuation margins. 
Fra 1986 til 1992 hadde Norge fast valutakurs med en definert sentralkurs og svingningsmarginer.
This system was abandoned in 1992 following extensive speculation against the krone in connection with the turbulence in European exchange markets. 
Dette systemet ble forlatt i 1992 etter omfattende spekulasjoner mot kronen i forbindelse med urolighetene i de europeiske valutamarkedene.
After the krone was allowed to float on 10 December 1992, the guidelines for monetary policy were also revised. 
Etter at kronen ble tillatt å flyte 10. desember 1992 ble også retningslinjene for pengepolitikken endret.
Monetary policy was still oriented towards the objective of krone exchange rate stability, but no specific central rate with fluctuation margins was stipulated. 
Pengepolitikken var stadig rettet inn mot stabilitet i kronekursen, men uten at det ble definert sentralkurs med faste svingningsmarginer.
The krone depreciated slightly in 1992, but thereafter it remained relatively stable. 
Kronen svekket seg noe etter i 1992, men holdt seg deretter relativt stabil.
Looking back at developments in the Norwegian foreign exchange market in the 1990s, no significant change really appears to have occurred in 1992. 
Når vi ser tilbake på utviklingen i det norske valutamarkedet på 1990-tallet, ser det ikke ut til å ha skjedd en stor endring i 1992.
The Exchange Rate Regulation - which is the mandate assigned to Norges Bank by the political authorities - states that monetary policy shall be aimed at maintaining a stable krone exchange rate against European currencies. 
Valutaforskriften - som er det mandat de politiske myndigheter har gitt Norges Bank - sier at pengepolitikken skal rettes inn mot stabilitet i kronens verdi mot europeiske valutaer.
The concept "significant changes" is not quantified. 
"Vesentlig" er ikke definert som en tallstørrelse.
The term must be given an economic content. 
Ordet må gis et økonomisk innhold.
Norges Bank considers an exchange rate change to be significant if it influences expectations concerning price and cost inflation to the extent that the change in the exchange rate may become self-reinforcing. 
Norges Bank tolker en kursendring som vesentlig dersom den påvirker forventningene om pris- og kostnadsutviklingen slik at kursendringen kan bli selvforsterkende.
In its conduct of monetary policy, Norges Bank places emphasis on satisfying the fundamental preconditions for exchange rate stability against the euro: instruments must be oriented with a view to reducing price and cost inflation to the level aimed at by the European Central Bank (ECB). 
I utøvelsen av pengepolitikken legger Norges Bank vekt på å oppfylle de grunnleggende forutsetninger for kursstabilitet overfor euro: Virkemidlene må rettes inn slik at pris- og kostnadsveksten kommer ned mot den stigningen som Den europeiske sentralbanken (ESB) sikter mot.
According to the Maastricht Treaty, the main objective of the ECB is the maintenance of price stability. 
Maastricht-traktaten sier at hovedmålet for Den europeiske sentralbanken er å opprettholde prisstabilitet.
The ECB has defined price stability as inflation of less than 2 per cent. 
Den europeiske sentralbanken har definert prisstabilitet som en prisstigning under 2 prosent.
Inflation in Norway cannot remain higher than inflation in the euro area year after year without this having consequences for the exchange rate of the Norwegian krone against the euro. 
Inflasjonen i Norge kan ikke ligge over inflasjonen i euro-området år etter år uten at det får virkninger for kursutviklingen mellom kroner og euro.
If price and cost inflation remains higher than the rate of increase aimed at by the ECB over a long period, our experience indicates that the krone will depreciate against the euro sooner or later. 
Dersom pris- og kostnadsveksten i lang tid blir liggende høyere enn den stigningen ESB sikter mot, vil kronen ut fra de erfaringene vi har, før eller senere svekke seg i forhold til euro.
Norges Bank must therefore counter such a development. 
Norges Bank må derfor motvirke en slik utvikling.
There are institutional differences between the Norwegian monetary policy regime and monetary policy in countries with an inflation target. 
Det er institusjonelle forskjeller mellom det pengepolitiske regimet i Norge og inflasjonsstyring.
Norges Bank will inform the government authorities (via the Ministry of Finance) if measures other than those available to the central bank are required in the event that the krone exchange rate cannot be returned to its initial range without creating inflation or a deflationary recession. 
Vi vil informere statsmyndighetene ved Finansdepartementet om at det er behov for tiltak av andre en banken dersom kronekursen ikke kan bringes tilbake til utgangsleiet uten å skape inflasjon eller nedgangstid med deflasjon.
For instance, in the UK the Bank of England reports to the Treasury if inflation deviates by more than 1 percentage point from the inflation target of 2½ per cent. 
I for eksempel Storbritannia vil sentralbanken rapportere til Finansdepartementet dersom inflasjonen avviker med mer enn et prosentpoeng fra inflasjonsmålet på 2 ½ prosent.
Other inflation targeting countries have chosen various other reporting arrangements. 
Andre opplegg for rapportering er valgt i andre land med inflasjonsstyring.
The Norwegian system allows economic policy as a whole to focus more strongly on movements in exchange rates. 
Vårt system gir en større fokus på utviklingen i valutakursen i den samlede økonomiske politikken.
The reason for this is the considerable emphasis placed on the consideration of healthy growth in the exposed sector. 
Bakgrunnen for dette er at hensynet til en forsvarlig utvikling i det konkurranseutsatte næringslivet tillegges vesentlig vekt.
This in turn reflects the risk of the Norwegian economy becoming too dependent on oil. 
Dette reflekterer igjen risikoen norsk økonomi løper for å bli for oljeavhengig.
In the medium term, growth in the exposed sector is affected to a large degree by the proportion of petroleum revenues included in the Norwegian economy via the government budget. 
På mellomlang sikt påvirkes utviklingen i det konkurranseutsatte næringslivet i vesentlig grad av hvor mye oljeinntekter som blir tatt inn i norsk økonomi over statsbudsjettet.
With large and to some extent varying budget revenues, the basis for determining central government expenditure and taxes from one year to the next may easily be impaired. 
Med store og til dels varierende inntekter på budsjettet kan en lett miste holdepunkter for å fastsette statens utgifter og skatter og avgifter fra år til år.
If budget expenditure is allowed to fluctuate in step with oil prices, the result may be abrupt shifts and instability in the Norwegian economy. 
Dersom budsjettets utgifter tillates å svinge i takt med oljeprisen, vil det kunne lede til brå skift og ustabilitet i norsk økonomi.
Short-term interest rates will have to be adjusted frequently and sharply and will generally reflect a high risk premium for the Norwegian krone. 
De kortsiktige rentene vil måtte endres hyppig og kraftig og vil gjennomgående reflektere en høy risikopremie på norske kroner.
It is therefore important that the annual budgets are anchored in a long-term strategy that takes into account that oil revenues can fluctuate from one year to the next. 
Det er derfor viktig at de årlige budsjettene er forankret i en langsiktig strategi som tar høyde for at oljeinntektene kan svinge fra år til år.
It is an advantage if fiscal policy can also be used to counter fluctuations in demand and production. 
Det er en fordel om finanspolitikken i tillegg kan brukes for å motvirke svingninger i etterspørsel og produksjon.
In this way fiscal policy can contribute to ensuring stable operating parameters for the exposed sector. 
Da kan finanspolitikken bidra til stabile rammevilkår for det konkurranseutsatte næringslivet.
When fiscal policy is given responsibility for stabilisation policy, the government and the Storting have a firmer basis for their annual budget decisions. 
Når finanspolitikken gis et ansvar i stabiliseringspolitikken, vil regjering og Storting ha klarere holdepunkter for sine årlige budsjettvedtak.
The political authorities also place emphasis on the fact that by using the fiscal budget to stabilise economic growth, they are able to dampen fluctuations in short-term interest rates. 
De politiske myndighetene legger også vekt på at de ved å anvende statsbudsjettet for å stabilisere den økonomiske utviklingen kan dempe svingningene i de kortsiktige renten.
This is important because, for instance, dwellings are to a large extent financed through short-rate loans, and many Norwegians have owner-occupied dwellings. 
Dette kan tillegges vekt blant annet fordi boliger i stor grad er finansiert med lån med kort rente og nordmenn er selveiere av boliger.
It is the political authorities, ie the government and the Storting, which formulate the guidelines for monetary policy in Norway. 
Det er statsmyndighetene, det vil si regjeringen og Stortinget, som gir retningslinjene for pengepolitikken i Norge.
The Norges Bank Act also states that the King makes decisions regarding the exchange rate arrangement for the krone. 
Lov om Norges Bank sier dessuten at kronens kursordning fastsettes av Kongen i statsråd.
The Exchange Rate Regulation is based on this provision. 
Valutakursforskriften har sin bakgrunn i denne lovbestemmelsen.
The actual conduct of monetary policy is the responsibility of Norges Bank. 
Selve utøvelsen av pengepolitikken er et ansvarsområde for Norges Bank.
The Bank has explained its interpretation of the Exchange Rate Regulation, and the Bank's Executive Board makes decisions concerning the use of monetary policy instruments. 
Banken har gitt sin tolkning av forskriften, og bankens hovedstyre fatter vedtak om bruken av instrumentene i pengepolitikken.
As in Australia, it is thus a body consisting partly of external members which makes decisions on interest rates. 
I likhet med i Australia er det således et organ som også har eksterne medlemmer, som fatter vedtak om renten.
As in Australia and Canada, by law the political authorities have the right to issue instructions to the central bank in matters of special importance. 
Som i Australia og Canada har statsmyndighetene etter loven adgang til å instruere sentralbanken i saker av særlig viktighet.
However, this right has never been exercised. 
Denne instruksjonsadgangen er aldri blitt anvendt.
The Norges Bank act requires Norges Bank to inform the ministry when, in the opinion of the Bank, there is a need for measures to be taken by others than the Bank in the field of monetary, credit or foreign exchange policy. 
Norges Bank har etter loven plikt til å underrette departementet når det etter bankens oppfatning er behov for tiltak av penge-, kreditt- eller valutapolitisk karakter av andre enn banken.
For example, in a scenario with a sharp and prolonged fall in oil prices, the krone exchange rate may remain outside the initial range for an extended period. 
I en tenkt situasjon, for eksempel etter et stort og varig fall i oljeprisen, kan kronekursen i lengre tid bli liggende utenfor kursleiet.
Similarly, after an appreciation a situation may arise in which interest rates must be set at such a low level to return the krone exchange rate to the initial range that this results in higher inflation. 
Tilsvarende kan det etter appresiering oppstå situasjoner der renten må settes så lavt for å bringe kronekursen tilbake til utgangsleiet at det skapes inflasjon.
If a situation arises where Norges Bank is not able to return the krone to its initial range without such consequences, as already mentioned, the Bank will inform the government authorities that measures other than those available to the Bank are required. 
Dersom det oppstår en situasjon der Norges Bank ikke kan få kursen tilbake uten slike konsekvenser, vil banken som nevnt underrette statsmyndighetene om at det er behov for tiltak av andre enn banken.