natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A real interest rate in the interval 3 - 4 per cent is often regarded as neutral in economies such as the Norwegian economy. 
En realrente i intervallet 3 - 4 prosent blir ofte betraktet som nøytral i økonomier som den norske.
I will revert to a quantification of this level later. 
Vi kommer nærmere tilbake til tallfestingen av dette nivået.
In the longer term, the interest rate level influences capital accumulation in the economy and the potential for economic growth. 
På lengre sikt har nivået på renten betydning for kapitalakkumulasjonen i økonomien og for potensialet for økonomisk vekst.
The equilibrium interest rate is the rate that ensures that capital accumulation corresponds to saving in the economy. 
Likevektsrenten er den renten som sørger for at kapitalakkumulasjonen i samfunnet svarer til sparebeslutningene i økonomien.
This results in an output potential that over time satisfies demand without generating pressures in the economy. 
Det gir et produksjonspotensial som over tid tilfredsstiller aktørenes etterspørsel uten at det blir presstendenser i økonomien.
The equilibrium interest rate is determined by long-term phenomena associated with the structure of the economy, while the neutral rate is defined on the basis of its influence on pressures in the economy and thereby on inflation. 
Likevektsrenten er bestemt av langsiktige fenomener knyttet til økonomiens struktur, mens den nøytrale renten er definert ut fra sin virkning på presset i økonomien og dermed på inflasjonen.
In the long term, the neutral interest rate will correspond to the long-term equilibrium interest rate in the economy. 
På lang sikt vil den nøytrale renten tilsvare den langsiktige likevektsrenten i økonomien.
The long-term equilibrium interest rate is determined by fundamental structural relationships in the economy, such as consumer impatience and the economic growth rate. 
Den langsiktige likevektsrente blir bestemt av grunnleggende strukturelle forhold i økonomien, slik som konsumentenes utålmodighet og av økonomiens vekstrate.
Rising population growth means that a larger labour force must be equipped with real capital. 
Økt befolkningsvekst innebærer at en større arbeidsstyrke må utstyres med realkapital.
Fixed investment and saving must increase. 
Realinvesteringene og sparingen må øke.
Higher population growth will therefore require a higher equilibrium interest rate. 
En høyere befolkningsvekst vil derfor fordre en høyere likevektsrente.
The higher productivity growth is, the higher future gains from today's investments will be. 
Jo høyere produktivitetsveksten er, jo større er den framtidige gevinsten av dagens investeringer.
This also provides the basis for a higher equilibrium interest rate. 
Dette gir også grunnlag for en høyere likevektsrente.
The long-term equilibrium interest rate cannot deviate too much between countries over time. 
Den langsiktige likevektsrenten kan ikke over tid avvike for mye mellom land.
With liberalised capital markets, capital will move towards those countries that can provide the highest return. 
Med liberaliserte kapitalmarkeder vil kapitalen trekke mot de land der avkastningen er størst.
Substantial interest rate differentials between countries cause fluctuations in the exchange rate and will not be compatible with a long-term equilibrium. 
Store renteforskjeller landene i mellom gir dermed opphav til bevegelser i valutakursen og vil ikke være forenlig med en langsiktig likevekt.
Thus, we may refer to a global equilibrium interest rate for open economies, although perhaps with an added national risk premium. 
Vi kan således tale om en global likevektsrente som tilnærmet vil gjelde for åpne økonomier, men kanskje med et tillegg, i form av en nasjonal risikopremie.
The interest rate has thus several roles to play in the economy and these roles should be fairly closely linked. 
Renten har altså flere oppgaver i økonomien, og det bør ikke bli for stort spenn mellom disse.
The interest rate shall in the short and medium term contribute to stable inflation and stable developments in production. 
Renten skal på kort og mellomlang sikt bidra til stabil inflasjon og stabil utvikling i produksjonen.
At the same time, it shall in the long term also contribute to equilibrium in the market for real capital. 
Samtidig skal den på lang sikt også bidra til likevekt i markedet for realkapital.
Capital accumulation shall over time correspond to saving. 
Kapitalakkumulasjonen skal over tid samsvare med sparebeslutningene.
To achieve this, the real interest rate must not over time deviate substantially from the return on real capital. 
Da er det nødvendig at realrenten over tid ikke avviker vesentlig fra avkastningen på realkapitalen.
Substantial deviations can give rise to undesirable fluctuations in the markets for real capital that have no basis in economic fundamentals. 
Store avvik kan gi opphav til uønskede svingninger i markedene for realkapital, uten basis i grunnleggende økonomiske forhold.
The economic situation varies over time. 
Konjunkturene varierer over tid.
Monetary policy will set an interest rate that is alternately above and below the neutral rate. 
Pengepolitikken vil vekselvis sette en rente som ligger over og under den nøytrale renten.
Consequently, the interest rate level will probably not deviate substantially from the long-term equilibrium rate over time. 
Over tid vil derfor trolig ikke rentenivået avvike mye fra den langsiktige likevektsrenten.
By taking a gradualist approach to interest rate setting, it is also possible to assess whether imbalances are developing in capital markets. 
Ved å gå gradvis frem i rentesettingen vil en i tillegg kunne vurdere hvorvidt ubalanser oppstår i kapitalmarkedene.
Interest rate developments from a historical perspective 
Et tilbakeblikk på historisk renteutvikling
In the long term, the equilibrium real interest rate will be determined by underlying structural relationships in the economy. 
På lang sikt vil likevektsrealrenten være bestemt av underliggende strukturelle forhold i økonomien.
These relationships will probably only be changed gradually so that changes in nominal rates will primarily reflect changes in expected inflation. 
Disse forholdene vil trolig bare endres gradvis slik at endringene i nominelle renter hovedsakelig vil gjenspeile endringer i forventet inflasjon.
In the short term, however, the real interest rate will vary, not least because monetary policy seeks to influence the real interest rate in the short and medium term. 
På kort sikt vil imidlertid realrenten variere, ikke minst fordi pengepolitikken søker å påvirke realrenten på kort og mellomlang sikt.
Changes in nominal interest rates might therefore reflect changes in both real interest rates and inflation expectations. 
Endringer i nominelle renter vil derfor kunne avspeile både endringer i realrenter og i inflasjonsforventninger.
Nominal interest rates were relatively stable from the 1800s and up to the 1950s.1 Periodically strong fluctuations in inflation resulted in substantial variations in the real interest rate from one year to the next, as we measure it in retrospect. 
Tidvis sterk variasjon i inflasjonen gav store variasjoner i realrenten fra et år til et annet, slik vi måler den i ettertid.
Central banks had to keep stocks of gold that could be used to stabilise the gold price by actively buying and selling gold in the market. 
Sentralbankene måtte ha et lager av gull som kunne brukes til å stabilisere gullprisen, ved aktivt kjøp og salg av gull i markedet.
The money supply and inflation in a country are then determined by the supply of gold on the world market. 
Pengemengden og inflasjonen i et land blir da avhengig av tilbudet av gull på verdensmarkedet.
When two or more currencies are pegged to gold at a fixed price, these currencies will also have a fixed price in relation to each other. 
Når to eller flere valutaer er knyttet til gullet i et fast prisforhold, vil disse valutaene også få et fast prisforhold til hverandre.
As in other systems with fixed exchange rates, this restricted the individual country's scope for using the interest rate as an instrument to stabilise the real economy. 
Som i andre systemer med faste valutakurser begrenset det de enkelte lands muligheter til å bruke renten som et virkemiddel for å stabilisere realøkonomien.
In the interwar years, nominal interest rates were relatively high. 
I mellomkrigstiden var nominelle renter relativt høye.
This may primarily be ascribed to the policy of gold parity that was pursued in many countries. 
Det kan i hovedsak tilskrives paripolitikken i mange land.
The aim of a number of countries, including Norway, was to strengthen the value of the national currency against gold, so as to re-establish the gold parity of the pre-First World War period. 
Flere land, deriblant Norge, tok da sikte på å styrke den nasjonale valutaens verdi overfor gull, slik at gullpariteten som gjaldt før første verdenskrig skulle bli gjenopprettet.
After 1985, nominal interest rates fell again and are now at about the same level as in the interwar period. 
Etter 1985 har de nominelle rentene igjen falt tilbake, og de er omtrent på samme nivå som i mellomkrigstiden.
At the same time, short-term variations in nominal interest rates seem to have increased. 
Samtidig synes de kortsiktige variasjonene i nominelle renter å ha økt.
This may be related to central banks' more active use of interest rate policy to combat inflation. 
Det kan ha sammenheng med at sentralbankene mer aktivt har brukt rentepolitikken for å bekjempe inflasjonen.
Developments in inflation since 1870 have been remarkably similar from country to country. 
Ser vi på prisveksten siden 1870 er det slående at utviklingen er ganske sammenfallende mellom land.
This is not a new feature that has coincided with the market globalisation we have witnessed in recent years. 
Det er ikke et nytt trekk som har inntruffet samtidig med den globalisering av markedene som vi har sett i de senere år.
It would appear that inflation is particularly low in periods when monetary policy has a clearly defined nominal anchor. 
Det kan se ut til at inflasjonen er særlig lav i perioder der pengepolitikken har et klart definert nominelt anker.
Up to the First World War, the gold standard was that anchor, providing a direct link between the supply of gold and inflation. 
Fram til første verdenskrig innebar gullstandarden et slikt nominelt anker som gav en direkte sammenheng mellom tilbudet av gull og inflasjonen.
Whenever gold was discovered, the gold price dropped. 
Når det ble funnet gull, falt prisen på gull.
In order to fulfil its commitment to maintaining the fixed price between a country's currency and gold, the central bank was obliged to buy gold using the national currency as payment. 
For å opprettholde det faste prisforholdet mellom egen valuta og gull som sentralbanken hadde forpliktet seg til, måtte sentralbanken kjøpe gull som ble betalt med den nasjonale valutaen.
The supply of money then increased, which contributed to inflation. 
Da økte tilbudet av penger, noe som bidro til inflasjon.
In periods when no new gold finds were made, prices tended to be stable or falling. 
I perioder uten nye gullfunn tenderte prisene til å være stabile eller falle.
The tendency for prices to fall was amplified in periods of strong economic growth. 
Tendensen til prisfall ble forsterket i perioder med god økonomisk vekst.
Economic growth is accompanied by higher turnover. 
Økonomisk vekst innebærer økt omsetning.
Unless new money is printed to accommodate this, prices must fall. 
Dersom det ikke lages nye penger i samsvar med dette, må prisene falle.
After 1945, with the introduction of the Bretton Woods system, a number of countries' currencies were pegged to the US dollar, which was in turn pegged to gold until 1971. 
Etter 1945 innebar Bretton-Woods systemet at en rekke lands valutaer var knyttet til den amerikanske dollaren, som igjen var knyttet til gull, fram til 1971.
In many ways, US monetary policy and nominal interest rate levels functioned as a nominal anchor, and to a large extent governed global interest rates and inflation developments. 
Det innebar at amerikansk pengepolitikk, og nivå på nominelle renter, fungerte som nominelt anker og i stor grad styrte rente og inflasjonsutviklingen i verden.
Inflation has been particularly high in times of war. 
Inflasjonen har vært særlig høy i krigstid.
The 1970s and 1980s were characterised by fairly high inflation following the collapse of the Bretton Woods agreement, the oil price shocks and counter-cyclical policy. 
1970 og 1980-tallet var preget av ganske høy inflasjon i etterkant av sammenbruddet i Bretton Woods-avtalen, oljeprissjokkene og motkonjunkturpolitikken.
From the end of the 1980s, an inflation target for monetary policy has functioned as a credible nominal anchor in a number of countries, curbing the pace of inflation. 
Fra slutten av 1980-tallet har inflasjonsmål for pengepolitikken fungert som et troverdig nominelt anker i en rekke land.
To calculate historical real interest rates, an estimate must be made of expected inflation. 
For å beregne historiske realrenter trengs et anslag på forventet inflasjon.
Figures for actual inflation are normally used. 
Det er vanlig å benytte tall for den faktiske inflasjonen.
Inflation expectations may deviate from actual inflation, especially in periods when the latter is subject to considerable fluctuation. 
Forventningene om fremtidig inflasjon kan tenkes å avvike fra den faktiske inflasjonen, særlig i de perioder sistnevnte varierer sterkt.
From 1870 to today, developments in global real interest rates can be roughly divided into 5 periods. 
Fra 1870 til i dag kan forløpet for realrenten internasjonalt grovt sett deles 5 perioder.
In the period 1870 - 1896, the real interest rate ranged between 4 and 5 per cent, and inflation fluctuated around zero. 
I perioden 1870 - 1896 ligger realrenten i området 4 - 5 prosent, noe som kan sees i sammenheng med at prisveksten fluktuerte rundt null.
No new major gold finds were made in this period and the economy in general was exhibiting brisk growth. 
I denne perioden ble det ikke gjort nye gullfunn av betydning, samtidig som det generelt var god vekst i økonomien.
The real interest rate fell to about 1-3 per cent in the period 1897 -1913, reflecting some acceleration in inflation in this period. 
Realrenten falt til om lag 1 - 3 prosent i perioden 1897 -1913, noe som gjenspeiler at prisveksten i denne perioden tok seg noe opp.
New discoveries of gold were again made in this period. 
I denne perioden ble det igjen gjort nye gullfunn.
In the 1800s and up to the First World War, the gold standard and price fluctuations in the agricultural sector contributed to alternating inflation and deflation. 
På 1800-tallet og fram til 1. verdenskrig bidro gullstandarden og prissvingninger i landbruket til at inflasjon og deflasjon avløste hverandre.
In the interwar period 1918-1940, real interest rates were fairly high, sometimes well above 5 per cent. 
I mellomkrigsperioden, 1918 - 1940, var realrentene ganske høye, tidvis godt over 5 prosent.
This was partly due to the policy of gold parity and the reestablishment of the gold standard, which resulted in high nominal interest rates in a number of countries. 
Dette hang dels sammen med at paripolitikken med gjenopprettelse av gullstandarden førte til høye nominelle renter i flere land.
The post-Second World War era can be divided into two periods. 
Tiden etter annen verdenskrig kan deles i to perioder.
The post-war period up to the collapse of the Bretton Woods agreement in 1971 was characterised by unusually low real interest rates, ranging from 0 to 2 per cent. 
Etterkrigstiden fram til sammenbruddet av Bretton-Woods-avtalen i 1971 var karakterisert av usedvanlig lave realrenter, i området 0 - 2 prosent.
Real interest rates were low despite high returns in the stock market, strong growth in output and in stocks of real capital. 
Realrenten var lav til tross for at perioden var preget av høy avkastning i aksjemarkedet, høy vekst i produksjonen og i beholdningen av realkapital.
According to most economic growth theories, this should have been accompanied by a high real interest rate. 
Ifølge vanlig teori for økonomisk vekst, skulle dette gå sammen med høy realrente.
From a more short-term perspective, however, low real interest rates led to high investment activity and growth. 
Her var det heller slik at den lave realrenten på kort sikt stimulerte til høy investeringsaktivitet og vekst.
However, this probably contributed to the tensions that led to the marked changes in economic policy in the 1970s and 1980s, internationally and in Norway. 
Men dette bidro nok til de spenninger som tvang frem markerte endringer i den økonomiske politikken på 70- og 80-tallet, internasjonalt og i Norge.
To a certain extent, a negative real interest rate characterised the 1970s and most of the 1980s in Norway. 
Perioden på 1970-tallet og langt inn på 1980-tallet var i Norge dels preget av negativ realrente.
In retrospect, we might ask whether the interest rate was kept too low in relation to a reasonable long-term equilibrium level. 
I ettertid kan vi reise spørsmål om renten ble holdt for lavt i forhold til et langsiktig likevektsnivå.
In particular, this was a period of substantial fluctuations in the Norwegian economy, with high and variable inflation. 
Perioden var særmerket av store svingninger i norsk økonomi med høy og variabel inflasjon.
Because of the extensive use of credit regulations, nominal interest rates remained low. 
Omfattende bruk av kredittreguleringer holdt de nominelle rentene lave.
Nominal interest rates were kept at a low level even though inflation and the value of tax- deductible interest expenses rose. 
De nominelle rentene ble holdt nede selv om prisstigningen og verdien av skattefradraget for renteutgifter steg.
The real interest rate gradually rose and was relatively high until the mid-1990s, partly as a result of the tight monetary policy that was conducted in order to reduce inflation. 
Realrenten steg etter hvert og var relativt høy fram til midten av 1990-tallet blant annet som følge av den stramme pengepolitikken som ble ført for å redusere inflasjonen.
The real interest rate has fallen markedly since the beginning of the 1990s. 
Realrenten har falt markert fra begynnelsen av 1990-tallet.
Neither the neutral interest rate nor the equilibrium interest rate are variables that can be observed. 
Verken den nøytrale renten eller likevektsrenten er størrelser som kan observeres.
Economic theory can contribute insight into the factors that determine the equilibrium rate, but attempts to quantify the equilibrium interest rate based on theory yield a broad interval for a possible level. 
Økonomisk teori kan bidra med innsikt i hva som bestemmer likevektsrenten, men forsøk på å tallfeste likevektsrenten med utgangspunkt i teori, gir et bredt intervall for et mulig nivå.
Quantification also presents problems, as estimates must be made for unobserved variables such as consumer impatience. 
Tallfestingen er heller ikke uproblematisk, ettersom det må gis anslag på uobserverte størrelser som for eksempel konsumentenes utålmodighet.
An estimate of the equilibrium interest rate in industrialised countries presented in the publication Penger og Kreditt 2/003 indicate an interval of 3-9 per cent. 
Et anslag på likevektsrenten i industrialiserte land presentert i Penger og Kreditt 2/003, gir et intervall på 3 - 9 prosent.
The upper limit in particular seems unreasonable in relation to observed real interest rates, for example. 
Særlig den øvre grensen virker urimelig, blant annet i forhold til observerte realrenter.
An alternative is to use historical average interest rates on the basis of an assumption that actual real interest rates will vary around the equilibrium interest rate. 
Et alternativ er å benytte historiske gjennomsnittsrenter ut fra en antagelse om at faktiske realrenter vil variere rundt likevektsrenten.
This method also poses problems. 
Det er også problemer knyttet til denne metoden.
Each historical era will, for example, be affected by the specific characteristics of that era. 
Blant annet vil hver historiske periode være preget av spesielle forhold.
Credit rationing, for example, has influenced interest rate formation for long periods. 
I lange perioder har for eksempel kredittrasjonering påvirket rentedanningen.
In addition, both population and productivity growth have varied over time. 
I tillegg har både befolknings- og produktivitetsveksten variert over tid.
Throughout the period 1870-2003, the average for long-term real interest rates in Norway has remained close to the average in the UK and the US: Norway 2.2 per cent, the UK 2.0 per cent and the US 2.8 per cent. 
For hele perioden 1870 - 2003 har gjennomsnittet av langsiktige realrenter i Norge ligget nær snittet i Storbritannia og USA: Norge 2,2 prosent, Storbritannia 2,0 prosent og USA 2,8 prosent.
The economy has changed substantially in this period. 
I denne perioden har økonomien endret seg mye.
Thus, the average for this period probably provides little indication of what a long-term equilibrium interest rate is today. 
Gjennomsnitt for hele denne perioden sier oss derfor trolig lite om hva som er en langsiktig likevektsrente i dag.
In order to comment on whether the real interest rate today is low or high, it may therefore be more meaningful to look at a "representative" period when the structure of the economy was more similar to the current structure. 
For å kunne si noe om realrenten i dag er lav eller høy kan det derfor være mer meningsfullt å se på en "representativ" periode der strukturen i økonomien ligner mer på dagens struktur.
It is most reasonable to examine a period in the recent past, for example the past 10-15 years. 
Mest nærliggende er da å se på en periode i nær tid, for eksempel de siste 10 - 15 årene.
Markets were deregulated in this period, for example. 
I denne perioden har markedene blant annet vært deregulerte.
For Norway, it would also be natural to study the period after 1994. 
For Norge vil det videre være naturlig å se på perioden etter 1994.
In the period 1994-2002, the average real interest rate for Norway was 4.2 per cent, the UK 4.7 per cent and the US 3.4 per cent. 
I perioden 1994 - 2002 er gjennomsnittlig realrente for Norge 4,2 prosent, Storbritannia 4,7 prosent og for USA 3,4 prosent.
Since 1994, the long-term real interest rate in Norway has varied between 3 and 6 per cent, reaching its highest level at the beginning of the period and its lowest in the years 1997-2001. 
Siden 1994 har den langsiktige realrenten i Norge variert mellom 3 og 6 prosent, høyest i begynnelsen av perioden og lavest i årene 1997 - 2001.
Both the Norwegian and the global economy have now entered a period of low real interest rates. 
Både norsk og internasjonal økonomi er nå inne i en periode der realrentene er lave.
The low interest rate level must be viewed in the light of the possibility of persistently low inflation both in Norway and other countries. 
Det lave rentenivået må ses i lys av muligheten for vedvarende lav inflasjon både i Norge og i andre land.
However, the real interest rate is not by any means as low as when inflation in Norway was high in the 1970s and 1980s. 
Men realrenten er langt fra så lav som da inflasjonen i Norge var høy på 1970- og 80-tallet.
Various monetary policy regimes 
Ulike pengepolitiske regimer
As long as capital markets have been in existence, the interest rate has had the key role of creating equilibrium within and between the various markets. 
Så lenge det har eksistert kapitalmarkeder har renten hatt en sentral rolle i å skape likevekt i og mellom de ulike markedene.
The interest rate's role as a monetary policy instrument used to influence inflation, however, is a more recent phenomenon. 
Rentens rolle som et pengepolitisk virkemiddel for å påvirke inflasjonen er derimot av nyere dato.
The gold standard was introduced in Norway as the basis of the Norwegian monetary system by the Act of 4 July 1873 relating to the Monetary System. 
Med Lov om pengevesenet av 4. juli 1873 ble gullstandarden innført i Norge som grunnlag for det norske penge- og valutasystemet.