natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tax revenue was to be spent, but not a penny more. 
Skatteinntektene skulle brukes, men heller ikke mer.
Broadly speaking, the prevailing paradigm up until the Great Depression of the 1930s – both in economic policy and in economic theory – was that the authorities' role should be limited to keeping domestic order and ensuring a stable and predictable regulatory and operating framework. 
Det rådende paradigmet frem til den store depresjonen på 1930-tallet – både i økonomisk politikk og i vitenskap – var grovt sagt at myndighetenes rolle var begrenset til å holde orden i eget hus og sørge for stabile og forutsigbare rammebetingelser.
Prices adjust automatically to supply and demand, and the general view was that markets were self-correcting. 
Priser tilpasser seg tilbud og etterspørsel, og det allmenne synet var at markedene ville ordne opp selv.
Following the Depression, a new truth emerged, with John Maynard Keynes and Norway's own Ragnar Frisch at the forefront: prices and wages do not adjust that quickly – nor can we expect that markets will automatically ensure full employment. 
Etter depresjonen vokste en ny sannhet frem med John Maynard Keynes, og vår egen Ragnar Frisch, i spissen: Priser og lønninger tilpasser seg ikke så lett – og vi kan ikke regne med at markedene automatisk sørger for full sysselsetting.
Hence, government should play a more active role in economic policy. 
Staten burde derfor spille en mer aktiv rolle i den økonomiske politikken.
At the Ministry of Finance, Nissen kept to the traditional view. 
I Finansdepartement holdt Nissen på det tradisjonelle synet.
But the political leadership, and eventually the younger economists who started at the Ministry, had other plans.[5] 
Men den politiske ledelse, og etter hvert de yngre sosialøkonomer som kom inn i departementet, hadde andre planer. [5]
The economy was to be managed. 
Økonomien skulle styres.
Keynes' idea that the budget should be used actively to manage demand and output over an economic cycle was to them an obvious truth. 
Keynes' ideer om at budsjettet skulle brukes aktivt for å styre konjunkturene var for dem en åpenbar sannhet.
In a Kuhnian sense, the older civil servants had to go for the new thinking to gain ground. 
I kuhnsk forstand måtte de gamle embetsmennene ut for at de nye ideene skulle vinne frem.
The legal experts at the Ministry had to give way to the young economists. 
Juristene i Finansdepartementet måtte vike for de unge sosialøkonomene.
The ambition was not only to keep unemployment low. 
Ambisjonen var ikke bare å holde arbeidsledigheten lav.
Which industry sectors should be allowed to invest? 
Hvilke næringssektorer skal få investere?
What type of dwellings should we build? 
Hvilken type boliger skal vi bygge?
Who should be able to buy a car and have a telephone installed? 
Hvem skal få kjøpe bil og få telefon?
In the 1950s and 1960s, these were questions in respect of which the central government had firm views. 
Dette var spørsmål staten hadde klare meninger om på 1950- og 60-tallet.
Keynes, regulation and planning were predominant truths in the former government building for several decades. 
Keynes, regulering og planer var dominerende sannheter i det gamle regjeringsbygget i flere tiår.
Yet neither did these truths remain eternal. 
Men heller ikke denne sannheten varte evig.
In the 1970s, deficits ballooned when the government used countercyclical policies to "build a bridge" over the global downturn. 
Underskuddene vokste dramatisk utover på 1970-tallet da regjeringen brukte motkonjunkturpolitikk for "å bygge bro" over den internasjonale lavkonjunkturen.
But it was a bridge to nowhere. 
Men broen ble bygd ut i intet.
Inflation took off and government finances were strained to breaking point. 
Inflasjonen skjøt fart, og statens økonomiske bæreevne sviktet.
The policy of micro-managing the economy had gone too far. 
Detaljstyringen av økonomien hadde gått for langt.
Wage and price controls at the end of the 1970s, the last gasp of the post-war paradigm, did little to help. 
Pris- og lønnsreguleringen på slutten av 1970-tallet var den siste krampetrekningen, men det hjalp ikke.
Norway was close to being placed under IMF administration. 
Norge var nær ved å bli satt under administrasjon av IMF.
In fact, it was not possible to steer the economy towards permanent prosperity. 
Det var altså ikke mulig å styre mot en permanent høykonjunktur.
The old doctrines collapsed. [6] 
De gamle doktrinene falt sammen. [6]
New ideas for managing the economy took shape because the old system no longer functioned. 
Nye styringsideer tok form fordi det gamle systemet ikke lenger fungerte.
Underlying the new truths was the notion that economic policy needed to operate through the proper market incentives and that economic policy must be sustainable and predictable. 
Den nye sannheten var basert på at den økonomiske politikken måtte virke gjennom riktige insentiver i markedene, og politikken måtte være opprettholdbar og forutsigbar.
At the Ministry of Finance, the new ideas took hold primarily because a younger generation was taking over, just as when Nissen was pushed aside. 
I Finansdepartementet, på samme måte som da Nissen ble skjøvet ut, fikk de nye sannhetene særlig feste ved at nye krefter slapp til.
Political micro-management lost considerable traction. 
Den politiske detaljstyringen tok flere steg tilbake.
Through the 1990s and up to the mid-2000s, economic growth was high and both inflation and unemployment low in much of the world. 
Gjennom 1990-tallet og frem til midten av 2000-tallet var den økonomiske veksten høy og både inflasjonen og ledigheten lav over mye av verden.
Cyclical fluctuations were moderate. 
Konjunktursvingningene var små.
The new truths appeared to be working well. 
De nye sannhetene virket tilsynelatende godt.
This period is known as the Great Moderation. 
På engelsk omtales denne perioden som "The Great Moderation".
But underneath the positive developments, imbalances were building up both within and across countries. 
Men i ly av den gode utviklingen fikk ubalanser bygge seg opp både innenfor land og mellom land.
As we have all experienced, it is easy to ignore the bill as long as the food keeps coming and the conversation keeps flowing. 
Som vi alle har erfart: Det er lett å glemme regningen når bordet er dekket og samtalen flyter lett.
Countries and governments can live with deficits for a while, but sooner or later the bill has to be paid. 
Land og stater kan leve med underskudd en stund, men regningen må før eller siden gjøres opp.
Budget deficits and high sovereign debt levels meant that the authorities had little slack when the financial crisis hit in autumn 2008. [7] 
Budsjettunderskudd og høy statsgjeld bidro til at myndighetene hadde lite å demme opp med da finanskrisen satte inn for alvor høsten 2008. [7]
Countries rapidly embarked on an unavoidable path of fiscal austerity at the very time that demand was falling and unemployment rising. 
Landene ble nokså raskt tvunget til en stram finanspolitikk, nettopp da etterspørselen sviktet og ledigheten steg.
Unsound fiscal policies have particularly severe consequences when they coincide with a financial crisis. 
Uheldig budsjettpolitikk får særlig store konsekvenser når den sammenfaller med en finanskrise.
Capital markets were unable to manage the large pool of savings from emerging market economies in Asia. 
Kapitalmarkedene hadde ikke klart å håndtere den store sparingen fra fremvoksende økonomier i Asia.
Safe yields had fallen and the search for returns provided fertile ground for creativity in financial markets. 
Sikre renter hadde falt, og jakten på avkastning ga grobunn for kreativitet i finansmarkedene.
Governments worldwide allowed the banking system to grow in the belief that regulations were sufficiently stringent, that a large banking sector is a benefit and that banks' self-interest would prevent them from taking excessive risk. 
Myndigheter verden over lot bankvesenet vokse i troen på at reguleringene var stramme nok, at en stor banksektor er en fordel, og at bankenes egeninteresse ville forhindre at de tok for stor risiko.
The regulations, which in the 1980s were regarded as overly rigid, had been introduced during the crisis of the early 1930s as a still-vivid memory. 
Reguleringene, som på 1980-tallet ble ansett som stivbente, var innført under krisen tidlig på 1930-tallet.
The well-known Glass-Steagall Act had been passed in 1933 precisely to prevent financial sector excesses. 
Den kjente Glass-Steagall-loven ble vedtatt i 1933, nettopp for å hindre store eksesser i finanssektoren.
Banks that took deposits from the public were subjected to strict rules concerning the amount of risk they could take. 
Banker som mottok innskudd fra publikum, ble underlagt strenge regler for hva de kunne drive med og hvor stor risiko de kunne ta.
Deposits were guaranteed by deposit insurance, and banks could draw on central bank liquidity if necessary. 
Innskuddene ble garantert av et sikringsfond og bankene kunne ved behov få likviditet fra sentralbanken.
Investment banks whose customers were professional investors had a freer hand, but no safety net. [8] 
Investeringsbankene som rettet seg mot profesjonelle investorer, fikk en friere rolle, men heller intet sikkerhetsnett. [8]
Banking gradually became a growth industry in many countries. 
Banknæringen ble etter hvert en vekstnæring i mange land.
Strict regulations in one country prompt banks to flee to another. 
Strenge reguleringer i ett land førte til at bankene flyktet til et annet.
The result was the dilution or elimination of many regulations that attempted to rein in the imagination of the financial sector. 
Resultatet ble at mange reguleringer som forsøkte å legge bånd på finanssektorens fantasi, etter hvert ble uthulet eller fjernet.
The rationale behind the Glass-Steagall Act was discarded. 
Ideen bak Glass-Steagall-loven ble fraveket.
This trend was universal. 
Denne trenden var universell.
Unfettered financial markets were apparently a success. 
De frie finansmarkeder var tilsynelatende en suksess.
Mortgage-backed securities enabled more Americans to become homeowners, and a bullish stock market was good for pension funds – as long as it lasted. [9] 
Med boliglånsobligasjoner kunne flere amerikanere kjøpe sin egen bolig, og en kraftig vekst i aksjemarkedet var godt for pensjonskassene – så lenge det varte. [9]
Big banks can easily give rise to big ideas about the importance of a country. 
Store banker kan lett gi store tanker om hvor viktig et land er.
But the financial crisis showed that big banks above all give rise to a political headache and a massive bill for taxpayers. 
Men finanskrisen viste at store banker først og fremst gir hodepine for politikerne og høye regninger for skattebetalerne.
Banks that are so large that they can undermine the entire financial system cannot easily be allowed to fail. [10] 
Banker som er så store at de kan velte hele finanssystemet, kan ikke lett slås konkurs. [10]
The Basel Committee on Banking Supervision seeks to ensure that different countries operate on a level playing field. 
Basel-komiteen for bankreguleringer bidrar til at ulike land har noenlunde like regler.
While this is a good thing, the result was often compromise whereby the country with the weakest regulations set the standard. 
Det er bra, men resultatet blir ofte kompromisser hvor landet med de svakeste kravene setter normen.
One must also recognise that the new rules introduced in the 1980s did not take into account banks' ability and creativity in terms of circumventing these rules. 
Vi må også erkjenne at de nye reglene som kom på 1980-tallet, ikke tok høyde for bankenes evne og kreativitet til å omgå dem.
Rules intended to mitigate the risk of financial instability actually encouraged banks to take on ever more risk. 
Reglene, som var ment å dempe risikoen for finansiell ustabilitet, bidro i seg selv til at bankene stadig tok mer risiko.
What do economists do when regulations do not work? 
Hva gjør vi økonomer når reguleringer ikke virker?
Well, paradoxically, what we do is argue that we need to regulate more and better. 
Jo, da tar vi – kanskje paradoksalt nok – til orde for at vi må regulere mer og bedre.
There is now a version III of the Basel rules, which have grown from 37 to 616 pages. [11] 
Basel-reglene er kommet i versjon III, og er økt fra 37 til 616 sider. [11]
Andy Haldane, Executive Director of Financial Stability at the Bank of England estimates that, all together, the rules – once they are fully incorporated in national legislation in Europe – will number 30,000 pages. [12] 
Andy Haldane, direktør for finansiell stabilitet i Bank of England, anslår at reglene – når de er fullt innarbeidet i den nasjonale lovgivningen i Europa – til sammen vil telle 30.000 sider [12].
Is this really the way to go? 
Er dette virkelig veien å gå?
Has the pendulum swung too far? [13] 
Har pendelen svingt for langt? [13]
Are we facing a new paradigm shift? 
Står vi overfor et nytt paradigmeskifte?
Truths we took to be eternal often prove to bear the stamp of their time. 
Sannheter vi mente var evige, viser seg ofte å være tidsbestemte.
We then find new truths and throw out the old ones. 
Vi finner nye sannheter og kaster ut de gamle.
Following the policy failures in the 1970s, many economists believed that Keynes and his disciples were wrong, and "Keynesian" almost became a term of abuse, referring to irresponsible government spending. 
Etter at det gikk galt på 1970-tallet, var det mange som mente at Keynes og hans disipler tok feil, og ordet "keynesiansk" ble nærmest et skjellsord knyttet til løsaktig bruk av offentlige midler.
But to draw such a conclusion is to go to extremes. 
Men en slik konklusjon er alt for vidtrekkende.
The economists Carmen Reinhart and Kenneth Rogoff have summarised the experience of financial crises all over the world over the past 800 years. 
De amerikanske økonomene Carmen Reinhart og Kenneth Rogoff har oppsummert erfaringer fra 800 år med finansielle kriser over hele verden.
They show that history repeats itself. 
De viser at historien gjentar seg.
The "truth" most often proclaimed in boom periods just before the bubble bursts is the belief that "this time is different", which is also the ironic title of the book. 
Den vanligste "sannheten" i høykonjunkturer like før boblen sprekker, er troen på at denne konjunkturoppgangen er forskjellig, "This time is different", som også er bokens ironiske tittel.
Although history never repeats itself exactly, some key features recur: one recurring feature is that boom periods are confused with an increase in the economy's growth capacity. 
Det er at høykonjunkturene blir forvekslet med troen på at vekstevnen i økonomien har økt.
Good times are mistakenly interpreted as perfectly normal. [15] 
Det som er gode tider, blir feilaktig tolket som helt normale tider. [15]
When times are good, it is difficult to gain acceptance for setting aside funds. 
I de gode tidene er det vanskelig å få aksept for å legge til side.
There are always unsolved tasks in a society, and these tasks attract attention. 
Et samfunn har alltid uløste oppgaver, og disse tiltrekker seg oppmerksomheten. [16]
When the crisis arrived in 2007, government finances were in disorder. 
Da krisen kom i 2007 var statsfinansene i ulage.
Deficits and debt rose to such high levels that it was difficult for many countries to borrow money. 
Underskuddene og gjelden steg til slike nivåer at det var vanskelig for mange land å få lånt penger.
When credibility is lost and lenders draw the line, Keynesian policy has reached its limit. 
Når troverdigheten svikter og långiverne sier stopp, har den keynesianske politikken nådd sin yttergrense.
These countries now have no other choice than to cut welfare schemes and public spending. 
Derfor har disse landene nå ikke noe annet valg enn å kutte i velferdsordninger og offentlige utgifter.
The political fury we are now witnessing in Athens, Madrid and Rome is being directed at today's political leaders. 
Det politiske raseri vi nå ser i Athen, Madrid og Roma rettes inn mot dagens politiske ledere.
Perhaps their rage should be directed at those who were in positions of responsibility in the good times, instead of at those who are now left with the washing-up. 
Kanskje rette adressat er de som hadde ansvaret i de gode tidene, ikke de som står med oppvasken nå.
We have furthered our understanding of economics over the many decades since Keynes, Frisch and others laid the basis of modern economics after the 1930s crisis. 
Siden Keynes, Frisch og andre la grunnlaget for et moderne økonomifag etter krisen på 1930-tallet, har vi i mange tiår utviklet forståelsen.
Theories have become more advanced, and methods and calculations far more complex. 
Teoriene er blitt mer avanserte, og metodene og beregningene langt mer komplekse.
We have reams of regulations. 
Og vi har sider opp og ned med regelverk.
Perhaps one lesson to be learnt from history is that the simplest method can sometimes be the best, as Andy Haldane has argued. 
Kanskje en lærdom fra historien er at det kan være fornuftig av og til å falle tilbake på det enkle, som blant annet Andy Haldane har argumentert for.
However, the principles behind Nissen's ideas were not completely unfamiliar when European politicians drew up the Maastricht Treaty at the beginning of the 1990s. 
Prinsippene bak Nissens ideer var ikke helt fremmede da europeiske politikere utarbeidet Maastricht-traktaten i begynnelsen av 1990-årene.
The Treaty contained simple rules for economic policy: budget deficits should be below three percent and government debt below 60 percent of GDP. 
Traktaten inneholdt enkle regler for den økonomiske politikken: Budsjettunderskuddet skulle være under 3 prosent og statens gjeld under 60 prosent av BNP.
The rules sparked debate, and academics the world over – including in Norway – ridiculed them as far-fetched and hopelessly rigid. 
Reglene vakte debatt, og akademikere verden over - også i Norge - latterliggjorde dem som løst fundert og håpløst stivbente.
And as so often before, the rules soon sank into oblivion, particularly after the major EU countries Germany and France had pushed them aside. 
Og som så ofte tidligere fant reglene raskt sin plass i glemmeboken, og særlig etter at de store EU-landene Tyskland og Frankrike satte dem til side.
In retrospect, we can acknowledge that simple rules of thumb can often be useful. 
I ettertid kan vi slå fast at vi ofte kan komme langt med enkle tommelfingerregler.
For my own part, many years experience of economic policy have led me to notice the prevalence of the figure 4. [17] 
Etter mange års erfaring med økonomisk politikk, har jeg for egen del festet meg ved tallet 4. [17]
A current account deficit exceeding 4 percent of GDP is often a harbinger of future problems. 
Er underskuddet på et lands driftsbalanse overfor utlandet mer enn 4 prosent av BNP, er det ofte et varsel om fremtidige problemer.
Spain is a case in point: government finances were fairly healthy, but deficits were building up in the private sector. 
Det så vi i Spania, der statens finanser ikke var så dårlige, men hvor underskuddene bygde seg opp i privat sektor.
Inflation of more than 4 percent is usually a sign of economic instability. 
Inflasjon over 4 prosent er som regel et tegn på økonomisk ustabilitet.
If unemployment in a country is persistently above 4 percent, there is probably something wrong both with the functioning of the labour market and with the level of political ambition. 
Hvis arbeidsledigheten i et land varig ligger over 4 prosent, er noe trolig galt både med hvordan arbeidsmarkedet fungerer og med det politiske ambisjonsnivået.
And the financial crisis has shown that total banking sector lending in the most heavily indebted countries has often been more than 4 times GDP. [18] 
Og etter finanskrisen vet vi at de mest utsatte landene gjerne har hatt en banksektor hvor totale utlån har vært over 4 ganger større enn landets verdiskapning. [18]
In this situation, any rescue packages would be too expensive for taxpayers – Ireland and Iceland are two examples. 
Da blir eventuelle redningspakker for dyre for skattebetalerne – Irland og Island er to eksempler.
This is a familiar element in our everyday lives. 
Vi er godt kjent med enkle regler i hverdagen.
Speed limits are an example of such a rule. 
Fartsgrensene på veiene er en slik regel.
Calculating the optimal speed for a specific car on a specific road is extremely complicated. 
Det er uhyre komplisert å beregne hva som er optimal hastighet for en bil på en vei.
It would require considerable knowledge of both mechanics and physics. 
Det ville kreve betydelig innsikt både i mekanikk og fysikk.
Speed limits help us. 
Men fartsgrensene hjelper oss med dette.
Of course, it might be optimal to drive faster or slower than the speed limit, but the rule is simple to understand and easy to enforce. 
Selvsagt kan det være optimalt å kjøre både raskere eller saktere enn fartsgrensen, men grensen er enkel å forstå, og den er lett å håndheve.
This simple rule helps to shape our behavioural patterns to ensure efficiency and safety in the traffic system. 
Dermed hjelper den enkle regelen til å forme vårt atferdsmønster slik at trafikksystemet blir effektivt og trygt.
Simple rules can also make it easier to resist the temptation to postpone problems. 
Enkle regler kan også gjøre det lettere å motstå fristelsen til å utsette problemer.
Economists call this the time inconsistency problem. 
Vi økonomer kaller det tidsinkonsistensproblemet.
Odysseus solved his time inconsistency problem by having himself tied to the mast and instructing his crew to plug their ears with wax and ignore him when he would later ask them to steer the ship towards the song of the Sirens. 
Odyssevs løste sitt tidsinkonsistensproblem ved å la seg binde til masten og instruere mannskapet sitt til å tette ørene og overhøre hans senere ønske om å styre skuta mot sirenenes sang.
That was an easy rule for the crew to follow. 
Det var en regel som var lett for mannskapet å forholde seg til.
But rules can be too simple. [19] 
Men regler kan være for enkle. [19]
They must be used only as points of reference, not as excuses for doing nothing. 
De må derfor brukes som sjekkpunkter, ikke hvileputer.
Economic policy rules should be common knowledge. 
Reglene for økonomisk politikk bør være allment kjent.
An independent body should be established to tell us when we are "speeding", and procedures must be in place to implement measures to solve the problem. [20] 
Et uavhengig organ bør settes til å si ifra at man "kjører for fort" og prosedyrer må være på plass slik at tiltak blir iverksatt for å komme ut av situasjonen . [20]
The new "Fiscal Compact" in the euro area is a tightening of the Maastricht Treaty, precisely to prevent the simple rules from being broken. 
Den nye "Fiscal Compact" i eurosonen er en oppstramming av Maastricht-traktaten, nettopp for å hindre at de enkle reglene brytes.
We should be less concerned about what is completely right and correct according to the prevailing truths, and more concerned about avoiding major mistakes, irrespective of what the truth might be. [21] 
Vi bør være litt mindre opptatt av hva som er helt riktig og korrekt etter de rådende sannheter, og mer opptatt av å unngå store feil, uansett hva sannheten måtte være . [21]
And this is the line of thinking behind our inflation target for monetary policy and the fiscal rule for oil revenue spending. 
Det er slike tanker som har ligget bak både vårt inflasjonsmål for pengepolitikken og handlingsregelen for bruk av oljepenger i finanspolitikken.
We must be humble and constantly search for new knowledge. 
Vi må være ydmyke og hele tiden lete etter ny kunnskap.
But as I have shown, there is a tendency for this humility to vary with the business cycle. 
Men som jeg har vist, det er en tendens til at denne ydmykheten svinger i takt med konjunkturene.
Marc Flandreau and Mike Bordo tell me that during upturns, the colossal blunders of yesterday are forgotten by politicians, journalists and central bank governors, but not by economic historians. 
Marc Flandreau og Mike Bordo forteller meg at i oppgangstider blir gårsdagens grandiose feil glemt av politikere, journalister og sentralbanksjefer, men ikke av økonomiske historikere.