natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Payments are primarily made using deposit money, which involves electronic signals created by the banks themselves, via cards, mobile phones or online payments.[23] 
Nå betales det med kort, mobiltelefon og nettbank med såkalte kontopenger – bankinnskudd som fremstår som elektroniske signaler skapt av bankene selv.[23]
Millions of transactions between individuals, companies and banks take place every day. 
Mellom privatpersoner, bedrifter og banker utføres det millioner av transaksjoner hver dag.
These payments are settled at Norges Bank four times daily by transferring money between banks' accounts in Norges Bank. 
Dette gjøres opp i Norges Bank fire ganger om dagen, ved å overføre penger mellom bankenes konti hos oss.
Norges Bank does not regulate the issuance of deposit money directly. 
Norges Bank regulerer ikke utstedelsen av kontopenger direkte.
By setting the interest rate on banks' sight deposits with Norges Bank and by securing settlements between the banks, the central bank is nevertheless the fundament of a vast and complex payment system.[24] 
Ved å bruke styringsrenten overfor bankene, og ved å sørge for oppgjør, utgjør vi likevel grunnmuren i et stort og komplisert betalingssystem.[24]
The central bank/Norges Bank 
Sentralbank / Norges Bank
History has shown that monarchs are not always to be trusted to safeguard the monetary system.[25] 
Historien har vist at konger ikke alltid var til å stole på for å ta vare på pengevesenet. [25]
An institutional solution is to delegate the task of issuing money to a central bank and shield it from the authorities' temptation to focus on short-term interests.[26] 
En institusjonell løsning er å delegere til en sentralbank å utstede penger og å skjerme den fra myndighetenes kortsiktige fristelser. [26]
In Norway, the aim of shielding the monetary system from the government was already embodied in the Constitution of Norway adopted on 17 May 1814. 
I Norge fikk ønsket om å skjerme pengevesenet fra regjeringen en konkret utforming alt i 17. mai-grunnloven.
The drafters of the constitution formulated the following in Article 75(c): "It devolves upon the Storting ... to supervise the monetary affairs of the Realm". 
Eidsvoldmennene bestemte i § 75 c i Grunnloven at «Det tilkommer Storthinget: at føre Opsyn over Rigets Pengevæsen».
This provision strongly censured the Danish King's monetary policy during wartime. 
Formuleringen var en hard dom over danskekongens pengepolitikk i krigsårene.
In future, representatives appointed by citizens, not the Crown, were to have final responsibility for the monetary system.[27] 
For fremtiden skulle borgernes kårede menn i Stortinget, ikke kongemakten, ha det endelige ansvar for pengevesenet.[27]
The King's scope for taxation by means of inflation was curtailed. 
Kongens mulighet til å skattlegge ved hjelp av inflasjon skulle begrenses.
The Storting, which was supposed to meet every third year, was not equipped to assume day-to-day responsibility for the monetary system. 
Stortinget – som etter planen skulle møtes hvert tredje år – var naturligvis ikke egnet til å ta det daglige ansvar for pengevesenet.
"Someone" had to do this on behalf of the Storting. 
«Noen» måtte gjøre dette på vegne av Stortinget.
That "someone" became Norges Bank, which was established in 1814. 
«Noen» ble Norges Bank, som ble opprettet i 1816.
The Storting realised that the objectives of monetary policy could be best achieved if the monetary system was shielded from the arbitrary intervention of the monarchy. 
Stortinget innså at målene for pengepolitikken best kunne nås hvis pengevesenet ble vernet fra kongemaktens vilkårlige inngripen.
The distance between the seat of government in Oslo and the central bank in Trondheim was a perhaps deliberate twelve day journey.[28] 
Avstanden mellom stat og bank fikk også et fysisk uttrykk: hovedsetet ble lagt til Trondhjem, tolv dagsreiser unna hovedstad og regjering.[28]
At irregular intervals during the past 200 years, Norges Bank has faced defining moments – crossroads – that have defined the bank as an institution. 
Med ujevne mellomrom de siste 200 år har Norges Bank stått overfor skjebnevalg – veivalg som har definert banken som institusjon.
At such defining moments, the central bank becomes what it is, both in its own awareness and in that of the general public. 
I slike skjebnevalg blir banken til det den er, både i sin egen bevissthet og i allmenhetens.
These are situations where it sometimes became bigger than itself or took on too much responsibility, or inversely became smaller than itself and did not fulfil its role. 
Dette er situasjoner der den noen ganger har vært større enn seg selv og påtatt seg et stort ansvar – eller det motsatte, vært mindre enn seg selv og ikke fylt sin rolle.
As is so often the case, it is only in retrospect that we can fully identify the defining moments and assess the wisdom of the choices made. 
Ofte er det ettertiden som viser hva som var de største prøvestenene og om valgene var kloke.
Norges Bank faced its first defining moment early on. 
Norges Bank sto tidlig overfor sitt første skjebnevalg.
When it was first established, the Bank was unknown to the public at large. 
Banken var ved opprettelsen en ukjent størrelse for det brede publikum.
The new paper money, speciedaler notes, was linked by law to a specific amount of silver.[29] 
De nye papirpengene, speciedalerne, var i lovs form knyttet til en bestemt mengde – 25,3 gram – rent sølv.[29]
Despite the fact that the silver tax had secured Norges Bank a considerable silver reserve, the authorities were afraid to permit free silver redemption. 
På tross av at sølvskatten hadde skaffet Norges Bank en betydelig sølvreserve, torde ikke myndighetene å gå til fri sølvinnløsing.
The fear was that the silver fund would be emptied quickly. 
Frykten var at sølvfondet på kort tid ville bli tømt.
The notes in circulation with the promise of silver redemption far exceeded the silver value of the silver forks and silver plates that had been collected. 
Sedler i omløp med lovnad om at de skulle kunne veksles inn i sølv, overskred langt sølvverdien av de sølvgafler og sølvfat som var samlet inn.
Confidence in the new notes waned, and in 1822 the Storting adopted a long-term strategy whereby the redemption rate in silver for the speciedaler would gradually be increased. 
Tilliten til de nye sedlene falt, og Stortinget vedtok i 1822 en langsiktig strategi der innløsningskursen i sølv for speciedaleren gradvis skulle styrkes.[30]
The aim – the right to full silver redemption, i.e. that the same amount of silver would be paid out as stated on the face of the note – was first achieved 20 years later. 
Målet – retten til full sølvinnløsing, da man fikk den samme mengde sølv som seddelen lovte – ble nådd først 20 år senere.
I will call this period the "long promise". 
Jeg vil kalle denne perioden «den lange lovnaden».
The fulfilment of this long promise strengthened and consolidated the Bank's reputation. 
Gjennomføringen av denne lange lovnaden befestet bankens omdømme.
Perhaps the strongest proof of increased confidence in the central bank was the domination of trade by notes following the introduction of free silver redemption.[30] 
Det kanskje sterkeste beviset på at det var oppnådd tillit, var at etter innføringen av fri sølvinnveksling forble handelen dominert av sedler.[31]
The remainder of the 19th century until the First World War became the heyday of safe money. 
Resten av århundret – helt frem til første verdenskrig – ble de trygge pengenes storhetstid.
Inflation was stable throughout, and the Bank kept its promise to redeem its own notes, first in silver and, from 1874, in gold. 
Prisutviklingen var gjennomgående stabil, og banken stod ved lovnaden om å honorere egne sedler først i sølv, deretter gull fra 1874.
Towards the end of the 1800s, optimism gained the upper hand in Norway. 
Mot slutten av 1800-tallet tok optimismen overhånd.
Increased exports and strong growth in manufacturing culminated in a wave of speculation in securities and property. 
Økt eksport og industriell vekst ledet til en spekulasjonsbølge i verdipapirer og eiendom.
The bubble burst in 1899. 
Boblen brast i 1899.
Under the leadership of the pharmacist[31] Karl Bomhoff, Norges Bank acted resolutely.[32] 
I denne situasjonen handlet Norges Bank under ledelse av farmasøyten[32] Karl Bomhoff resolutt.[33]
For the first time, the Bank acted directly as a lender of last resort for banks to avert a banking crisis. 
For første gang opptrådte banken direkte som det vi i dag kaller långiver i siste instans overfor bankvesenet for å avverge en bankkrise.
Norges Bank provided liquidity to troubled banks, thereby helping to ensure the orderly winding-up of the speculative banks that had sprung up. 
Norges Bank ga likviditetsstøtte til banker i nød og bidro til en ordnet avvikling av de spekulative jobbebankene som hadde blomstret opp.
After the First World War, inflation and large-scale imports of goods caused a loss of confidence in the krone, which dropped considerably in value. 
Etter første verdenskrig førte inflasjon og stor vareimport til at kronen mistet tillit og falt kraftig i verdi.
When Nicolai Rygg became Governor of Norges Bank in 1920, he started work on putting the monetary system in order. 
Da Nicolai Rygg tiltrådte som formann i Norges Banks direksjon i 1920, startet han arbeidet med å bringe pengevesenet i orden.
In his view, the central bank was obliged to bring the gold value of the krone back to its pre-war level – referred to as par policy.[33] 
Han så det som sentralbankens forpliktelse å bringe kronens gullverdi tilbake til nivået før krigen, den såkalte paripolitikken.[34]
However, this ambitious aim entailed years of strong deflation and blight before the gold value was achieved in 1928. 
Men det ambisiøse målet innebar år med sterk deflasjon og nødstid før gullverdien ble nådd i 1928.
For 90 years, historians have discussed par policy. 
Historikerne har i 90 år diskutert paripolitikken.
My contribution will have to be a present-time analysis with the inherent scope and limitations.[34] 
Mitt bidrag får være en nåtidsanalyse med de muligheter og begrensninger det gir.[35]
Was this a good policy? 
Var det en god politikk?
There is no doubt that the motives were good. 
Det er ingen tvil om at motivene var gode.
Rygg considered that Norges Bank had a moral obligation to keep its word, as it had done a century earlier, but was also of the view that this was rational in the longer term. 
Rygg så det som en moralsk forpliktelse å holde ord, slik Norges Bank hadde gjort 100 år tidligere, og mente også at dette var rasjonelt på lengre sikt.
There is also no doubt that Rygg adhered to the rules of the game. 
Det er heller ingen tvil om at banken fulgte fornuftige spilleregler.
Par policy had the support of the political authorities. 
Den hadde støtte fra de politiske myndighetene for paripolitikken.
Nevertheless, an action must also be assessed by the outcome. 
Men en handling må også vurderes ut fra resultatene den fører til.
The central bank was blinded by the old gold content as a guideline for monetary policy and implemented a policy that inflicted large-scale real economic costs on the country. 
Banken så seg blind på det gamle gullinnholdet som rettesnor for pengepolitikken, og slo inn på en politikk som medførte store realøkonomiske kostnader for landet.
Many countries had suspended the gold standard during the war, but no other country pursued such an ambitious par policy in the 1920s.[35] 
Mange land hadde suspendert gullstandarden under krigen, men ikke noe land førte en så ambisiøs paripolitikk på 1920-tallet.[36]
Norges Bank was deaf to growing contemporary criticism and sustained a substantial reputational loss.[36] 
Banken var tonedøv for økende kritikk i samtiden og opplevde et betydelig omdømmetap.[37]
As a consequence, the Bank's ability to fulfil its role in society was weakened for decades to come. 
Konsekvensen var at muligheten til å fylle samfunnsoppdraget ble svekket i mange tiår etterpå.
The par policy failure was an important reason behind the post-war opposition to allowing the central bank to make monetary policy decisions independently.[37] 
Erfaringene med paripolitikken var en viktig årsak til etterkrigstidens motstand mot at sentralbanken skulle kunne treffe pengepolitiske beslutninger på selvstendig grunnlag.[38]
A prominent feature of the post-war period was the conviction that the economy could be micromanaged by coordinating instruments drawn up by the government. 
Perioden etter andre verdenskrig var preget av stor tro på at økonomien kunne finstyres ved å koordinere virkemidler fastlagt i regjeringen.
At the time, few people considered this state of affairs as problematic. 
I samtiden var det få som så dette som problematisk.
Although inflation was higher than before, unemployment was low and growth strong. 
Selv om inflasjonen var høyere enn tidligere, var arbeidsledigheten lav og veksten høy.
This approach was in line with the dominant philosophy abroad, although the Norwegian variant was probably taken a step further than in most other countries. 
Utviklingen på dette området var på linje med sterke strømninger også ute, selv om den norske varianten nok gikk lenger enn i de fleste andre land.
The then Governor of Norges Bank Erik Brofoss had both time and energy to concentrate on matters that interested him but which differed from the traditional interests of a central bank. 
Sentralbanksjef Erik Brofoss kunne bruke både tid og krefter på saker som interesserte ham, men som lå utenfor en sentralbanks tradisjonelle interessesfære.
Brofoss was, for example, keen to solve the housing shortage problem following the war. 
Brofoss var for eksempel opptatt av å løse bolignøden etter krigen.
He had visited England and been inspired by the New Towns.[38] 
Han hadde besøkt England og blitt inspirert av «The New Towns». [39]
He asked the Bank's lawyers to draft a Norwegian statutory bill based on the British act of 1946. 
Han ba Norges Banks jurister lage et utkast til en norsk lov basert på den engelske loven fra 1946.
Norges Bank Governor Knut Getz Wold was even clearer about the Bank's reduced role in monetary policy. 
Sentralbanksjef Knut Getz Wold var tydelig når det gjaldt Norges Banks reduserte rolle innenfor pengepolitikken.
The social partners exercise decisive influence over wage developments. 
Arbeidslivets organisasjoner øver en avgjørende innflytelse på lønnsutviklingen.
Agricultural prices are set in negotiations between the agricultural organisations and the state (...) 
Jordbruksprisene fastlegges gjennom forhandlinger mellom jordbruksorganisasjonene og staten.
In these circumstances, it is almost meaningless to talk about the central bank's special responsibility for inflation."[39] 
Under slike forhold er det nærmest meningsløst å snakke om sentralbankens særansvar for prisutviklingen.»[40]
The diminished role of the institution, which persisted well into the 1980s, must be seen in the light of mixed experiences with par policy, ambitious aims of micromanaging the economy, and the conviction that lower unemployment could be achieved by accepting higher inflation.[40] 
Institusjonens svekkede stilling, som varte langt inn på 1980-tallet, må ses på bakgrunn av både de blandede erfaringene med paripolitikken, høye ambisjoner om å detaljstyre økonomien og troen på at man kunne få permanent lavere arbeidsledighet ved å akseptere høyere inflasjon.[41]
At the same time, major imbalances were building up in the economy. 
Samtidig bygget det seg opp store ubalanser i økonomien.
Fiscal policy, in conjunction with credit regulation and tight political control of business investment gradually undermined the monetary system as an institution. 
Finanspolitikken, sammen med kredittreguleringen og en sterk politisk kontroll med næringslivets investeringer undergrov gradvis pengevesenet som institusjon.
Later in the 1970s, these problems came to the surface. 
Utover på 1970-tallet kom problemene til overflaten.
Growth declined, inflation surged and unemployment rose sharply. 
Veksten falt, inflasjonen ble høy og arbeidsledigheten steg kraftig.
I should add that these problems were not confined to Norway. 
La meg legge til at problemene ikke var særnorske.
In 1971 the Bretton Woods system collapsed. 
I 1971 brøt institusjonen for det internasjonale pengevesenet, Bretton Woods-samarbeidet, sammen.
Two year later the first oil price shock occurred. 
To år senere kom det første oljeprissjokket.
At the beginning of the 1980s, the problems in the Norwegian economy had reached a pinnacle. 
Ved inngangen til 1980-tallet hadde problemene i norsk økonomi tårnet seg opp.
In May 1986, the Brundtland government decided to devalue the Norwegian krone by 10 percent. 
I mai 1986 skrev regjeringen Brundtland ned den norske kronen med ti prosent.
As was usual on such occasions, it was said that this would be the "last time". 
Som vanlig var ved slike anledninger ble det også denne gangen sagt: «Dette er siste gang».
Less usual was that it actually was the last time. 
Mer uvanlig, dette var faktisk siste gang.
Gro Harlem Brundtland, Gunnar Berge and Bjørn Skogstad Aamo had come to a decision. 
Gro Harlem Brundtland, Gunnar Berge og Bjørn Skogstad Aamo hadde bestemt seg.
Devaluation policy was consigned to the past. 
Devalueringslinjen hadde kommet til veis ende.
Price stability, defined as low and stable inflation in line with that of trading partners, was established as an anchor for economic policy.[41] 
Prisstabilitet definert som lav og stabil inflasjon på linje med handelspartnerne ble etablert som et anker for den økonomiske politikken.[42]
To implement this policy, both the monetary system and Norges Bank had to be re-established as independent institutions. 
For å gjennomføre en slik politikk måtte både pengevesenet og Norges Bank reetableres som selvstendige institusjoner.
Whether government gave or Norges Bank repossessed control over the policy instruments, especially the key policy rate, is subject for debate. 
Om regjeringen ga eller Norges Bank tok tilbake kontrollen over virkemidlene, særlig styringsrenten overfor bankene, er omdiskutert.
But the result was that Norges Bank in fact gained independence in interest rate setting to achieve the government-defined policy objectives. 
Men resultatet ble at Norges Bank reelt sett fikk uavhengighet i rentesettingen for å nå de politisk fastsatte målene.
Inflation fell from double-digit figures around 1980 to 2-3 percent a decade later. 
Prisveksten sank fra tosifrede nivåer rundt 1980 til 2-3 prosent ti år senere.
During the banking crisis around 1990, Norges Bank played a key role, which Bomhoff had paved the way for 90 years earlier, as a provider of liquidity to troubled banks. 
Under bankkrisen rundt 1990 spilte Norges Bank den sentrale rollen som Bomhoff hadde lagt opp til 90 år tidligere, som en tilbyder av likviditet til banker i nød.
During the 1990s, the intellectual basis for modern monetary policy was laid in Norges Bank. 
Gjennom 1990-tallet ble det intellektuelle grunnlaget for den moderne pengepolitikken lagt i Norges Bank.
The transition from exchange rate targeting to inflation targeting, with an explicit price stability objective, occurred gradually, and was formally introduced in March 2001. 
Overgangen fra et valutakursmål til en eksplisitt målsetning om prisstabilitet skjedde gradvis, og ble formalisert i mars 2001.
A new order was established. 
En ny orden var på plass.
Norges Bank was again responsible for the monetary system. 
Norges Bank hadde igjen ansvaret for pengevesenet.
The institution was reconstituted. 
Institusjonen var gjenreist.
The defining moments in both the initial and latter period of Norges Bank's 200-year evolution were thus quite long. 
De avgjørende øyeblikk i både første og siste del av Norges Banks 200-årige historie var altså svært lange.
I called the period 1822 to1842 the "long promise". 
Jeg kalte perioden 1822-42 «den lange lovnaden».
The period 1986 to 2001 can be described as the "long return". 
Perioden 1986-2001 kan betegnes som «den lange tilbakevendingen».
But we must not allow complacency to set in. 
Det må likevel ikke være en sovepute.
The world economy is still marked by the financial crisis that took hold in 2008. 
Finanskrisen satte inn i 2008 fortsetter å prege verdensøkonomien.
This is the first major crisis to hit the West's monetary system since the gold standard was abandoned in 1971.[42] 
Dette er den første store krisen i Vestens pengevesen etter at den siste bindingen til gull ble fjernet i 1971.[43]
In addressing the crisis, many central banks have deployed unconventional instruments. 
For å møte krisen har mange sentralbanker tatt i bruk ukonvensjonelle virkemidler.
Both the Federal Reserve and the Bank of England have lent substantial amounts of money and implemented non-traditional measures. 
Både den amerikanske og den britiske sentralbanken har lånt ut store pengebeløp, og satt i verk utradisjonelle tiltak.
Central bank governors might feel that they have recently faced many defining moments in a short time span. 
Sentralbanksjefene har nok en opplevelse av mange skjebnevalg på kort tid.
Many might say that they have drawn on the institutions' accumulated confidence. 
Mange vil si at de på denne måten bruker av institusjonenes opptjente tillit.
Only time will tell whether these defining moments have truly secured the monetary system and central bank independence. 
Tiden vil vise om disse skjebnevalgene har trygget pengevesenet og sentralbankenes uavhengighet.
Public institutions are the product of their tasks and history. 
Offentlige institusjoner er et resultat av sine oppgaver og sin egen historie.
The monetary system was shaken when Norges Bank solely focused on bringing the krone's value back to par. 
For pengevesenet gikk det galt da Norges Bank bare var opptatt av å bringe kronens verdi tilbake til pari.
We might say that the institution lost sight of broader social responsibilities. 
Vi kan kanskje si at institusjonen mistet det bredere samfunnsoppdraget av syne.
But the monetary system also suffered in the following period when the authorities took control and lost sight of the central bank. 
Men pengevesenet led også i tiden etterpå, da de politiske myndighetene tok styringen selv og mistet sentralbanken av syne.
The conclusion with regard to the monetary system is that it must be both steered and guarded. 
Konklusjonen for pengevesenet er at det må både styres og voktes.
The political authorities must define the objectives and the central bank must be the devoted guardian of the monetary system. 
De politiske myndighetene må sette målene – og sentralbanken må være pengevesenets entusiastiske vokter.
The central bank must deliver price predictability, a robust payment system and a stable financial system. 
Sentralbanken må ta ansvar for en forutsigbar prisutvikling, et robust betalingssystem og et stabilt finansvesen.
It is in its performance of this responsibility that the central bank contributes to realising the mandate issued by the Storting – to supervise the monetary system. 
Det er i utøvelsen av dette ansvaret sentralbanken bidrar til å virkeliggjøre Stortingets mandat – å føre oppsyn med pengevesenet.
Inspired by the former Governor of the Bank of England, Mervyn King, I will summarise my experiences in a few simple principles, which if followed, would enable institutions to fulfil their role in society and serve its citizens:[43] 
Inspirert av tidligere sentralbanksjef Mervyn King i Storbritannia, vil jeg oppsummere mine erfaringer i noen enkle prinsipper som kan svare på mitt innledende spørsmål: Hva er det som gjør noen institusjoner gode? [44]
It must know its social responsibility and restrict itself to the pursuit of the defined objectives and not be distracted by extraneous concerns – it must keep its promises. 
Institusjonen må kjenne sitt samfunnsoppdrag, holde seg til de oppgavene den er tildelt og ikke ta alle andre hensyn – den må holde ord
It must use its instruments and expertise[44] to achieve the objectives – it must make good decisions. 
Institusjonen må bruke sine virkemidler og kompetanse[45] til å nå disse målene – den må fatte gode beslutninger