natgillin/translations-raw huggingface dataset:
"The new guidelines for economic policy also imply that monetary policy has been given a clear role in stabilising economic developments. 
"Retningslinjene for den økonomiske politikken innebærer samtidig at pengepolitikken har fått en klar rolle i å stabilisere den økonomiske utviklingen.
This means that the scope for manoeuvre in monetary policy should be used if the outlook for the economy changes." 
Det betyr at en bør utnytte handlingsrommet i pengepolitikken dersom utsiktene for økonomien endres."
The use of price regulation was particular to Norway. 
Bruken av prisreguleringer var særnorsk.
The following description is by Petter Jakob Bjerve4: 
Petter Jakob Bjerve har gitt følgende beskrivelse4:
"A characteristic of post-war Norwegian economic policy, compared with policies in other countries in the west, is that prices have largely been directly set by the authorities, while wages and other income have been determined by the market and by market organisations. 
"Eit særmerke ved norsk økonomisk politikk i etterkrigstida, jamført med politikken i andre vestlege land, er at prisane i stor monn har vorte direkte fastlagde av statsmaktene, medan løner og andre inntekter har vorte fastlagte av marknaden og marknadsorganisasjonane.
With the high level of employment that the government sought to achieve in the 1970s, inflation was probably lower with price regulation than it would have been without it. 
Så høg sysselsetting som statsmaktene ønska å ha i 1970-åra, vart nok prisstigninga mindre med enn utan prisregulering.
Nonetheless, there was repeated evidence that freezing prices without freezing wages could not prevent a fairly sharp rise in prices. 
Likevel synte det seg gong på gong at innføringa av prisstopp utan inntektsstopp ikkje kunne hindre prisnivået å stige temmeleg sterkt.
In 1978-1979, we witnessed a demonstration of the extent to which the rise in prices can be slowed, at least temporarily, when a price freeze is combined with a wage freeze. 
I 1978-79 fekk vi ein demonstrasjon av kor mye mindre prisstigninga kan bli, iallfall mellombels, når ein prisstopp blir kopla saman med ein inntektsstopp.
There was ultimately too much control and coordination. 
Det ble tross alt for mye styring, samordning og koordinering.
Now, only 30 years later, virtually nothing of this system remains. 
Det er nå bare 30 år senere ikke mye igjen av styringssystemet.
The structure was not solid enough. 
Byggverket var ikke solid nok.
The structure of the labour market and wage formation are probably of greater importance. 
Strukturene i arbeidsmarkedet og lønnsdannelsen betyr trolig mer.
The direct regulation of credit, interest rates and capital movements collapsed and was phased out in the 1980s. 
De direkte reguleringer av kreditt, rente og kapitalbevegelser brøt sammen og ble avviklet på 1980-tallet.
State ownership in the Norwegian business sector remains extensive, but ownership management has been reorganised following the negative experience of companies in Kongsberg, Mo i Rana and Syd-Varanger. 
Statens eie i norsk næringsliv er fortsatt omfattende, men forvaltningen av eierskapet er lagt helt om etter erfaringer fra Kongsberg, Mo i Rana og Syd-Varanger.
The economic policy of the 1970s and 1980s contributed to wide fluctuations in the Norwegian economy. 
Den økonomiske politikken bidro til store svingninger i norsk økonomi på 1970- og 80-tallet.
The absence of a nominal anchor was one of the main reasons behind the pronounced swings in the Norwegian economy. 
De store svingningene hang sammen med at norsk økonomi manglet et nominelt anker.
Nominal interest rates were kept at a low level even though inflation and the value of tax-deductible interest expenses rose. 
De nominelle rentene ble holdt nede selv om prisstigningen og verdien av skattefradraget for renteutgifter steg.
The wide fluctuations culminated in a credit boom in the mid-1980s. 
De store svingningene kulminerte med lånefesten midt på 1980-tallet.
I would like to highlight three factors that have taken on particular importance for economic policy in general, and monetary policy in particular. 
Jeg vil trekke fram tre forhold som har fått vesentlig betydning for den økonomiske politikken generelt, og pengepolitikken spesielt.
- First, economic agents look to the future when they make decisions about consumption and investments, wages and prices, and take account of not only current economic policy, but also their expectations of future economic policy. 
- Det ene er at vi etter hvert lærte at aktørene i det økonomiske livet ser framover når de fatter beslutninger om forbruk og investeringer, lønninger og priser og ønsker å ta hensyn til den økonomiske politikken ikke bare slik den er i dag, men også slik de forventer at den vil være i morgen og i overmorgen.
This is particularly evident in foreign exchange and financial markets, where exchange rates and interest rates are influenced when participants shift large amounts partly on the basis of their expectations concerning economic policy and economic developments. 
Dette er særlig utpreget i valuta- og finansmarkedene hvor kurser og renter påvirkes når aktørene flytter store midler basert blant annet på sine forventninger om hvordan den økonomiske politikken vil bli og om utviklingen i økonomien.
The issues that receive attention, and that govern movements in exchange rates and interest rates, change. 
Hvilke temaer som følges og som styrer kurs- og renteutviklingen, endrer seg.
In Norway, the responsibility for interest rate decisions was delegated to Norges Bank through the 1985 Norges Bank Act and through the application of the Act in 1986. 
I Norge ble ansvaret for rentebeslutningene delegert til Norges Bank ved endringen i sentralbankloven i 1985 og tilpasning i praktiseringen i 1986.
Developments in economic theory have also had considerable influence in this context. 
På dette punkt har også den teoretiske utviklingen hatt stor betydning.
The insights gained from these studies provide arguments in favour of ensuring the independence of the central bank vis-à-vis the political authorities, and of defining binding monetary policy objectives. 
Innsiktene fra denne litteraturen gir argumenter for å sikre sentralbanken uavhengighet i forholdet til politiske myndigheter, samt å avlede forpliktende mål i pengepolitikken.
Former governor of Norges Bank Hermod Skånland was particularly interested in this issue. 
Hermod Skånland var særskilt opptatt av dette spørsmålet.
Skånland stated the following as early as 1979 7: 
Så tidlig som i 1979 uttalte han7:
"What the central bank can do, on the other hand, is to use its professional judgment to conduct a policy for demand management that is in line with the more long-term objectives and guiding principles that have been drawn up by the political authorities. 
"Det sentralbanken derimot kan gjøre, er ut fra sine faglige forutsetninger å føre en politikk med hensyn til etterspørselsregulering som er i samsvar med de mer langsiktige målsettinger og prinsipielle retningslinjer som er trukket opp av de politiske myndigheter.
This presupposes, however, that the central bank also has the possibility of objecting to requests from the same authorities when their efforts to solve more short-term problems bring them into conflict with more long-term objectives." 
Dette forutsetter imidlertid at den også har mulighet til å motsette seg ønsker og anmodninger fra de samme myndigheter når de tar sikte på å løse mer kortsiktige problemer, men samtidig kommer i konflikt med mer langsiktige målsettinger."
- The other lesson drawn from the experience of the 1970s and 1980s was that it was not possible to reduce unemployment in the medium and long term by merely accepting somewhat higher inflation. 
- Den andre erfaringen fra 1970 og 80 årene var at en på mellomlang og lang sikt ikke kunne redusere arbeidsledigheten dersom en bare var villig til å akseptere noe høyere inflasjon.
Faced with the question of whether an increase in inflation from say 10 to 12 per cent was acceptable if stimulating the economy could at the same time reduce unemployment from say 2 to 1½ per cent, the decision-making authorities would most likely have been inclined to answer yes. 
Stilt overfor spørsmålet om en ville godta at inflasjonen økte fra for eksempel 10 prosent til 12 prosent dersom økonomien ble stimulert slik at arbeidsledigheten samtidig kunne reduseres fra for eksempel 2 prosent til 1½ prosent, ville beslutningstakerne nok være tilbøyelig til å si ja.
But experience showed that this was not an available option. 
Men erfaringen var at en slik valgmulighet ikke forelå.
An attempt to increase output beyond the level that is consistent with stable inflation will over time lead to steadily rising inflation. 
Et forsøk på å øke produksjonen utover det nivået som er forenlig med stabil inflasjon, vil over tid lede til stadig høyere inflasjon.
Economic agents will eventually incorporate higher inflation into their inflation expectations. 
Aktørene i økonomien vil etter hvert ta denne høyere inflasjonen inn i sine forventninger til inflasjonen i framtiden.
In the long run, the result will only be higher inflation, not higher employment. 
Resultatet på sikt vil derfor bare bli høyere inflasjon, ikke høyere sysselsetting.
Output and employment will return to their potential level. 
Produksjon og sysselsetting vil vende tilbake til sitt potensielle nivå.
- The third factor is the special challenges to stabilisation policy posed by petroleum revenues. 
- Det tredje forholdet er de særskilte utfordringene petroleumsinntektene stiller stabiliseringspolitikken overfor.
Norway's export revenues and government revenues can be expected to be very high as long as production remains high and as long as the global market allows producing countries to extract substantial economic rent. 
Norges eksportinntekter og statens inntekter kan forventes å bli svært høye så lenge produksjonen holder seg oppe, og så lenge verdensmarkedet tillater produksjonslandene å hente ut høy grunnrente.
Attempts to use the central government budget to fine-tune economic activity may have a destabilising effect if these attempts are perceived as a breach in the long-term strategy for the phasing in of petroleum revenues. 
Forsøk på å anvende statsbudsjettet til å finstyre aktiviteten i økonomien kan virke destabiliserende dersom forsøket blir oppfattet som et brudd på den langsiktige planen for innfasing av oljepengene.
Only when wage growth dropped below the level of our trading partners did unemployment begin to fall and the manufacturing sector began to pick up. 
Det var først da lønnsveksten kom ned under nivået hos handelspartnerne, at arbeidsledigheten slapp taket og industrien fikk framgang.
Thus, the fixed exchange rate policy was not introduced in order to strengthen the internationally exposed business sector in the short term. 
Fastkurspolitikken ble altså ikke etablert for på kort sikt å styrke det konkurranseutsatte næringslivet.
A fixed exchange rate was an intermediate target for achieving low and stable inflation. 
Fast valutakurs var et avledet mål for å oppnå lav og stabil inflasjon.
The alternative of inflation targeting was not developed in 1986, and adhering to the fixed exchange rate regime was probably the best available option. 
Alternativet med inflasjonsmål var ikke utviklet i 1986, å holde fast ved den faste kurs var nok det beste tilgjengelige alternativ.
The report from the publicly appointed Steigum Commission, submitted in 1988, contains a very thorough discussion of the need for a credible long-term policy, but also of the challenges involved in providing the economy with a nominal anchor after such a long period of high inflation8: 
Det offentlige Steigum-utvalget, som avla sin utredning i 1988, inneholder en svært god drøfting av behovet for en troverdig langsiktig politikk, men også om de utfordringer det er å gi økonomien et nominelt anker etter en lang periode med høy inflasjon8:
"Such a consistent exchange rate policy can yield better results in the long run than a strategy that is based on frequent devaluations or downward adjustments of the krone. 
"En slik konsekvent valutakurspolitikk kan gi bedre resultater på lang sikt enn en strategi som bygger på hyppige devalueringer eller nedjusteringer av kronekursen.
This applies even if a devaluation, in isolation, has a favourable short-term impact on the real economy. 
Det gjelder selv om en devaluering, isolert betraktet, har gunstige realøkonomiske virkninger på kort sikt.
The disadvantage is that devaluations tend to fuel expectations of further devaluations, which makes it difficult to break with this form of policy. 
Ulempen er at devalueringer lett skaper forventninger om nye devalueringer, og da blir det vanskelig å slutte med denne formen for politikk.
As a result, inflation will be higher than in other countries while neither employment nor economic growth will be systematically higher. 
Dermed vil prisstigningen bli større enn i utlandet uten at sysselsettingen eller den økonomiske veksten blir systematisk høyere.
On the contrary, higher inflation will most likely have considerable negative effects on the real economy, partly because this will amplify the adverse effects of the tax regime. 
Trolig vil tvert i mot en høyere prisstigningstakt ha betydelige negative realøkonomiske effekter, blant annet fordi de uheldige virkningene av skattereglene blir større.
However, there may be considerable real economic costs associated with the transition to a consistent fixed exchange rate regime. 
Imidlertid kan det i selve overgangen til en konsekvent fastkurspolitikk påløpe betydelige realøkonomiske kostnader.
It may take time for devaluation expectations to fade and for wage, price and interest rate developments to adapt fully to the exchange rate regime. 
Det kan ta tid før devalueringsforventningene er eliminert og lønns, pris- og renteutviklingen fullt ut er tilpasset valutakurspolitikken
The less credible a fixed exchange rate policy is at the outset, the longer it takes for devaluation expectations to fade, and the greater the transitional costs will be in connection with a regime change to a consistent fixed exchange rate policy." 
Jo mindre troverdig en fastkurspolitikk er i utgangspunktet, desto senere forsvinner devalueringsforventningene, og desto større blir overgangskostnadene ved en om legging til en konsekvent fastkurspolitikk."
This analysis shows that at the time there was a realistic understanding of the transitional costs associated with bringing down inflation. 
Denne analysen viser at det var en realistisk forståelse på det tidspunktet at det var overgangskostnader knyttet til å fjerne inflasjonen.
Inflation fell gradually, down to 2-3 per cent in 1991-1992. 
Inflasjonen falt jevnt og trutt og kom ned på 2-3 prosent i 1991-92.
If inflation targeting had been an available option in 1986, we might indeed have chosen to aim for just such a gradual fall in inflation. 
Hadde vi hatt inflasjonsmål tilgjengelig som styringssystem i 1986 hadde vi kanskje nettopp valgt å ta sikte på et slikt gradvis fall i inflasjonen.
Economic policy had to be anchored more firmly after 15 years of short-term fine-tuning. 
Det var nødvendig å forankre den økonomiske politikken bedre etter 15 år med kortsiktig finstyring.
We had not established a sufficiently clear institutional framework for a more discretionary monetary policy. 
Vi hadde ikke etablert en tilstrekkelig klar institusjonell ramme for en mer diskresjonær pengepolitikk.
We could not then assume that a floating krone exchange rate regime and the exercise of our professional judgment when setting interest rates would inspire confidence. 
Vi kunne ikke da legge til grunn at flytende kronekurs og løpende skjønnsutøvelse i rentesettingen kunne være tillitvekkende.
We had to abandon the fixed exchange rate policy in 1992. 
Vi måtte forlate fastkurspolitikken i desember 1992.
An important reason was the weakness inherent in the fixed exchange rate regime in a world with free capital flows and deep financial markets9. 
En viktig årsak var innebygde svakheter i fastkurssystemet i en verden med fri flyt av kapital og dype finansmarkeder9.
When the fixed exchange rate policy was formally abolished, the Norwegian economy again risked losing its nominal anchor. 
Da fastkurspolitikken formelt ble oppgitt, oppsto det en risiko for at norsk økonomi igjen kunne miste sitt nominelle anker.
But the krone exchange rate showed little change to begin with and rapidly found a new range. 
Men kronekursen endret seg lite til å begynne med og fant raskt et nytt leie.
And more fundamentally, exchange rate developments no longer provided signals to wage formation and fiscal policy when labour market pressures mounted and incomes policy failed. 
Og mer grunnleggende - utviklingen i valutakursen ga ikke lenger signaler tilbake til lønnsdannelsen og til budsjettpolitikken når presset i arbeidsmarkedet tiltok og inntektspolitikken sviktet.
Hence, the exchange rate was no longer appropriate as a nominal anchor. 
Valutakursen var derfor ikke lenger tilstrekkelig skikket som nominelt anker.
Norges Bank therefore placed increasing emphasis on low and stable inflation. 
Norges Bank la derfor økende vekt på lav og stabil inflasjon.
A formal inflation target for monetary policy was introduced in the spring of 2001. 
Våren 2001 fikk vi et formelt inflasjonsmål for pengepolitikken.
The mandate for the conduct of monetary policy is provided for in the Regulation on Monetary Policy, issued by the Ministry of Finance on 29 March 2001. 
Mandatet for gjennomføringen av pengepolitikken er gitt av Finansdepartementet i forskrift av 29. mars 2001.
The idea of an inflation target for monetary policy was not new. 
Ideen til et inflasjonsmål for pengepolitikken var ikke ny.
This alternative for Norway was discussed in 1997 at the initiative of Norges Bank10. 
Et slikt alternativ for Norge ble drøftet i 1997 på initiativ fra Norges Bank10.
Many countries had already gained many years' experience in operating such a system. 
Mange land hadde da allerede rukket å vinne mange års erfaring med inflasjonsstyring.
New Zealand was the first in line towards the end of the 1980s. 
New Zealand var først ute mot slutten av 1980- tallet.
Canada followed shortly thereafter. 
Canada fulgte kort etter.
In New Zealand, the switch to inflation targeting was one component of a comprehensive public sector reform aimed at addressing incentive problems associated with economic policy. 
I New Zealand kom omleggingen til et inflasjonsmål som et ledd i en omfattende offentlig reform, hvor oppmerksomheten var rettet mot å løse insentivproblemer i den økonomiske politikken.
Canada, which is one of the industrial countries with the most experience of floating exchange rates, had been seeking a nominal anchor for some time. 
Canada, som er et av de industrialiserte landene med størst erfaring med flytende valutakurs, hadde lenge søkt etter et nominelt anker.
Towards the end of the 1980s, the central bank's communication increasingly emphasised price stability as a monetary policy objective. 
Mot slutten av 1980-tallet ble sentralbankens kommunikasjon mer og mer preget av prisstabilitet som mål for pengepolitikken.
An inflation target was officially introduced at the initiative of the finance ministry and in a joint statement issued by the central bank and the finance ministry11. 
Et formelt inflasjonsmål kom etter initiativ fra finansdepartementet og i en felles uttalelse fra sentralbanken og finansdepartementet11.
Sweden introduced an inflation target in December 1992, inspired to some extent by the experience of Canada and New Zealand. 
Sverige innførte et inflasjonsmål i desember 1992, inspirert blant annet av erfaringene i Canada og New Zealand.
After the deep economic crisis at the beginning of the 1990s, reverting to a fixed exchange rate policy was no longer deemed realistic. 
Etter den dype økonomiske krisen på begynnelsen av 1990-tallet ble det ikke vurdert som realistisk å gjeninnføre fastkurspolitikken.
In this context, it must be added that the central bank of Sweden, when it was seeking to motivate and firmly establish inflation targeting during the 1990s, was able to draw on its own experience from the 1930s. 
Her må det også legges til at Riksbanken, når den utover på 1990-tallet skulle motivere og befeste inflasjonsstyringen, kunne trekke på landets egne historiske erfaringer fra 1930-åra.
Admittedly, Sweden did not have an inflation target but a price target for monetary policy in the period 1931-1937. 
Sverige hadde i årene 1931-37 riktignok ikke et inflasjonsmål men et prismål for pengepolitikken.
At that time, the concept was inspired by the work of Knut Wicksell 30 years earlier. 
Tanken den gang var inspirert av arbeidene til Knut Wicksell 30 år tidligere.
As early as in 1898, Wicksell argued that price stability should be the central bank's objective 12. 
Allerede i 1898 presenterte Wicksell sitt syn om at prisstabilitet burde være sentralbankens mål12.
After the collapse of the ERM in 1992, a gradual shift towards today's system began in the UK, which translated into Chancellor Gordon Brown's decision to transfer the authority to set interest rates from the Chancellor to a monetary policy committee at the Bank of England in 1997. 
Etter sammenbruddet i ERM i 1992 skjedde det i Storbritannia en gradvis utvikling mot det systemet som er nå, og som fant sin form ved finansminister Gordon Browns beslutning om å overføre kompetansen til å sette renten fra finansministeren til en egen pengepolitiske komité i Bank of England i 1997.
The new monetary policy system that has gained international support has essentially been developed in concert by finance ministries and central banks, and through experience and practical application. 
Det nye systemet for pengepolitikken som har vunnet stor internasjonal tilslutning er i hovedsak blitt utviklet i et samvirke mellom finansdepartement og sentralbanker, og gjennom erfaringer og praksis.
Inflation targeting is not a static system, but a system that is challenged by both reality and academia. 
Inflasjonsstyring er ikke et statisk system, men et system som utfordres av både virkeligheten og akademia.
Subsequent economic literature has followed up where Knut Wicksell left off, and partly supports and partly questions central bank policy. 
Det har etter hvert kommet en faglitteratur som tar opp tråden fra Knut Wicksell, som dels underbygger og dels stiller spørsmål ved sentralbankenes politikk.
More recent monetary policy theory is frequently based on a loss function, or a preference function, which includes explicit targets for both inflation and output. 
Nyere teori for pengepolitikken tar ofte utgangspunkt i en såkalt tapsfunksjon, eller preferansefunksjon, hvor eksplisitte mål for både inflasjonen og produksjonen inngår.
Stabilising output is taken into account, thus recognising that monetary policy has an impact on the real economy in the short to medium term. 
Stabilisering av produksjonen inngår og tar hensyn til at pengepolitikken har realøkonomiske virkninger på kort til mellomlang sikt.
It is the central bank's task to choose an interest rate path that strikes the best possible balance between low and stable inflation and stable developments in the real economy over time. 
Det er sentralbankens oppgave å velge en bane for renten som over tid best mulig balanserer målene om lav og stabil inflasjon og en stabil utvikling i produksjon og sysselsetting.
Ragnar Frisch was pursuing a similar line of thinking. 
Ragnar Frisch var inne på liknende tanker.
Frisch wanted to construct a quantitative form of a preference function that could be applied in practical policy. 
Frisch ønsket å lage en kvantitativ formulering av en preferansefunksjon til bruk i praktisk politikk.
Frisch delved into the matter. 
Frisch gikk relativt grundig til verks.
For example, he devoted considerable time to interviewing politicians to identify the "true" welfare function. 
Blant annet brukte han mye tid på å intervjue politikere for å avdekke den "sanne" velferdsfunksjonen.
His approach involved three phases. 
Han så for seg å dele prosessen i tre faser.
As to the first phase, Frisch stated13: 
Om første fase sa Frisch13: