natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Employment appears to be increasing and unemployment has been somewhat lower than projected, but capacity utilisation is probably still below a normal level. 
Sysselsettingen ser ut til å stige og arbeidsledigheten har vært noe lavere enn anslått, men kapasitetsutnyttingen er trolig fortsatt under et normalt nivå.
Expectations that interest rates in other countries will remain low for a prolonged period point in the same direction. 
Forventninger om vedvarende lave renter i andre land trekker i samme retning.
The low interest rate level has not triggered an increase in household debt growth so far and the rise in house prices is moderate. 
Det lave rentenivået har så langt ikke utløst tiltakende gjeldsvekst i husholdningene, og veksten i boligprisene er moderat.
1) New variable-rate residential mortgages of NOK 1 million, within 60 per cent of the purchase price 
1) Nye boliglån på 1 million kroner med flytende rente, innenfor 60 prosent av kjøpesum
As of 20 September, XDR 1 = NOK 9.28 
Per 20. september var 1 XDR = 9,28 NOK
3) Norges Bank’s adjustment for seasonal variations 
3) Norges Banks korrigering for sesongmønster
The surplus has been transferred to the Adjustment Fund. 
Overskuddet er tilført kursreguleringsfondet.
Net international reserves are Norges Bank's main assets, apart from the Government Pension Fund - Global, which does not affect the Bank's results. 
Netto internasjonale reserver er Norges Banks dominerende eiendel, når en ser bort fra Statens pensjonsfond - Utland, som ikke har innvirkning på Norges Banks resultat.
This balance sheet composition will normally generate a positive return over time. 
Denne balansesammensetningen vil normalt gi positiv avkastning over tid.
This is mainly because the Bank has substantial capital and liabilities in the form of notes and coins in circulation. 
Dette skyldes særlig at banken har en betydelig egenkapital samt gjeld i form av seddel og mynt i omløp.
The Bank's assets primarily consist of investments that generate a return. 
Blant eiendelene har banken i hovedsak plasseringer som genererer avkastning.
However, since assets are largely invested in foreign exchange and liabilities are in NOK, there is a foreign exchange risk that requires substantial capital. 
Det forhold at eiendelene hovedsakelig er plassert i valuta og gjelden er i norske kroner, gir imidlertid en valutarisiko som krever betydelig egenkapital.
The main items in Norges Bank's profit and loss account are interest and any net exchange gains or losses on the foreign exchange reserves. 
Norges Banks resultat består i hovedsak av renter og eventuelle netto kursgevinster/tap fra valutareserven.
The rise in prices in international securities markets in 2005 resulted in a gain of NOK 11.0 billion, compared with a gain of NOK 5.7 billion in 2004. 
Kursoppgangen i de internasjonale verdipapirmarkedene i 2005 har medført en gevinst på 11,0 milliarder kroner mot en gevinst året før på 5,7 milliarder kroner.
Due to the depreciation of the Norwegian krone, foreign exchange reserves translated into NOK showed exchange gains of NOK 8.4 billion in 2005, compared with exchange losses of NOK 10.1 billion in 2004. 
Svekkingen av den norske kronen har medført at valutabeholdningen omregnet til norske kroner viser kursgevinst på i alt 8,4 milliarder kroner i 2005, mot et kurstap på 10,1 milliarder kroner i 2004.
Exchange gains due to the depreciation of the krone have no effect on the international purchasing power of the foreign exchange reserves. 
Kursgevinst som skyldes svekket kronekurs har ikke betydning for valutareservenes internasjonale kjøpekraft.
At the end of 2005, Norges Bank's international reserves amounted to NOK 257.2 billion at market value when taking into account repurchase agreements and deposits. 
Ved utgangen av 2005 utgjorde de internasjonale reserver, hensyntatt gjenkjøpsavtaler og innlån, 257,2 milliarder kroner målt etter markedsverdi.
This is NOK 37.8 billion more than at end-2004. 
Dette er 37,8 milliarder kroner mer enn ved utgangen av 2004.
This increase is primarily due to returns on the international reserves in 2005. 
Økningen skyldes i hovedsak avkastning på internasjonale reserver i 2005.
International reserves comprise foreign exchange reserves and claims on the International Monetary Fund (IMF). 
De internasjonale reserver består av valutareserver og fordringer på Det internasjonale valutafondet (IMF).
As a result of the year's allocations, the Adjustment Fund amounts to NOK 67.5 billion. 
Etter resultatdisponering utgjør kursreguleringsfondet 67,5 milliarder kroner.
Charts - monetary policy meeting (pdf, 539 kB) 
Figurer til hovedstyremøte (pdf, 522 kB)
Lecture by Governor Svein Gjedrem at the Norwegian School of Economics and Business Administration on 24 September 2010. 
Foredrag av sentralbanksjef Svein Gjedrem på Norges Handelshøyskole, fredag 24. september 2010.
Charts in pdf-format (228 kB) 
Figurer i pdf-format
The global economy entered a severe downturn. 
Verdensøkonomien fikk et kraftig tilbakeslag.
The acute crisis in financial markets has been succeeded by substantial labour market and fiscal imbalances in countries around us. 
Den akutte krisen i finansmarkedene er avløst av store ubalanser i arbeidsmarkedene og statsfinansene i land rundt oss.
Severe shortcomings in the management of public finances in several advanced economies have also been revealed. 
Det er avdekket grov svikt i styringen av offentlig økonomi i flere industriland.
How public finances are managed in these countries will also be important to Norway. 
Hvordan landene håndterer sine statsfinanser, vil også ha betydning for Norge.
In the period from 1993 to 2008, global output expanded by more than 60 per cent, or an annual rate of just under 4 per cent. 
I perioden fra 1992 til 2008 økte den samlede produksjonen i verden med over 60 prosent, eller nær 4 prosent årlig.
At the same time, inflation remained low. 
Samtidig holdt inflasjonen seg lav.
This period in the Norwegian economy could be described as two golden decades. 
I vår økonomi har denne perioden fremstått som to gylne tiår.
But imbalances were building up in Europe and North America. 
Men ubalanser bygde seg opp i Europa og Nord-Amerika.
With strong income growth and easy access to loans, the number and size of homes purchased by households grew. 
Sterk inntektsvekst og lett tilgjengelige lån førte til at husholdninger kjøpte større og flere boliger.
House prices surged in many countries. 
Boligprisene steg kraftig i mange land.
The building industry and the financial sector expanded more than other segments of the economy. 
Byggenæringen og finansindustrien vokste mer enn øvrige deler av økonomien.
Many governments allowed their expenditure to rise in pace with higher tax revenues. 
Mange stater lot sine utgifter løpe i takt med høyere skatteinntekter.
Like the banks, many governments also moved some expenditure off the balance sheet, through public private partnership (PPP) agreements, for example. 
Som bankene, la også mange stater utgifter utenom balansen, blant annet gjennom det som her i landet kalles offentlig privat samarbeid.
The bubble was allowed to expand. 
Boblen fikk lov til å utvikle seg.
Households borrowed too much, house prices were too high, banks and the building industry were too big and government expenditure and debt grew too rapidly. 
Husholdningene lånte for mye, boligprisene ble for høye, bankene og byggenæringen ble for store, og statenes utgifter og forpliktelser vokste for fort.
The imbalances gradually surfaced. 
Ubalansene kom gradvis til syne.
The problems arose initially in the US housing market and spread in earnest when money and capital markets abruptly dried up in September 2008. 
Problemene oppsto først i boligmarkedet i USA og spredde seg for alvor da penge- og kapitalmarkedene brått tørket inn i september 2008.
Once the crisis had become a reality, the authorities responded rapidly. 
Da krisen var et faktum, reagerte myndighetene raskt.
To begin with, they provided support where the financial markets had failed, by providing guarantees, offering liquidity and funding and purchasing securities. 
I første omgang støttet de opp der finansmarkedene selv sviktet, ved å gi garantier, tilby likviditet og finansiering samt ved å kjøpe verdipapirer.
Central bank key rates were aggressively cut. 
Styringsrentene ble satt kraftig ned.
The crisis in the 1930s had shown that the cost of failing to implement such measures was very high. 
Erfaringen fra krisen på 1930-tallet var at mangel på slike tiltak var svært kostbart.
In addition, tax revenues declined and social security expenditure increased. 
I tillegg sviktet skatteinntektene, og utgiftene til trygd og tiltak økte.
In the next phase, governments had to counteract falling corporate and household demand for goods and services by increasing public consumption and investment. 
I neste omgang måtte statene motvirke fallende etterspørsel etter varer og tjenester fra bedrifter og husholdninger ved å øke offentlig forbruk og investeringer.
Many countries entered the crisis with deficits and a relatively high level of debt. 
Mange stater gikk inn i krisen med underskudd og ganske høy gjeld.
Public debt in the major advanced economies is now as high, as a share of GDP, as it was after World War II, when high military spending had been financed by borrowing. 
Statsgjelden i de store industrilandene er nå blitt like høy, målt som andel av BNP, som den var like etter krigen da de hadde finansiert høye militære utgifter med lån.
In late autumn 2009, fears arose in financial markets that some countries would be unable to pay their debts. 
Utover høsten 2009 begynte aktørene i finansmarkedet å frykte at enkelte land ikke ville klare å betjene sin gjeld.
The unrest was triggered when Greece announced that its public finances were in poor shape. 
Uroen ble utløst da Hellas meldte om at statsfinansene var i dårlig forfatning.
Government bond yields rose markedly in Greece, Spain, Portugal and subsequently Ireland compared with German bond yields. 
Rentene på statsobligasjoner steg markert i Hellas, Spania, Portugal og etter hvert i Irland sett i forhold til tyske renter.
Sovereign debt has been regarded as the safest form of investment in advanced economies since World War II. 
Statsgjeld har siden andre verdenskrig vært ansett som den tryggeste form for investeringer i industrilandene.
Until recently, sovereign risk premium differentials in Europe have been small. 
I Europa har det fram til nylig ikke vært store forskjeller i rente og risiko på statsgjeld fra ulike land.
This has changed. 
Det har endret seg.
There are also examples of states paying higher interest rates than the soundest of private borrowers in the same country. 
Det er også eksempler på at stater i disse landene låner til høyere rente enn de beste private låntakerne i eget land.
In spring 2010, Greece encountered acute payment problems. 
Hellas kom i vår i akutte betalingsproblemer.
On 2 May, agreement was reached between Greece, the IMF and the other euro area countries on a three-year loan package with a maximum limit of EUR 110 billion. 
Landet inngikk avtale med Det internasjonale valutafondet (IMF) og eurolandene den 2. mai om et lån over tre år innenfor en ramme på 110 milliarder euro.
The agreement included a comprehensive IMF adjustment program. 
Avtalen innebar et omfattende program med IMF.
Greece has borrowed approximately EUR 30 billion from the IMF and the euro area countries since May. 
Siden mai har Hellas lånt omtrent 30 milliarder euro fra IMF og eurolandene.
Other European countries with weak public finances were also being scrutinised and there was a risk of contagion to the banking system in Europe, which was behind many of the loans. 
Også andre europeiske land med svake statsfinanser kom under lupen, og det var risiko for spredning til banksystemet i Europa, som sto bak mange av lånene.
Countries may draw on these loan facilities provided that taxes are increased and expenditure cut so as to enable the country to gradually become self-supporting. 
En forutsetning for å trekke på låneordningene er at landene selv øker skatter og kutter utgifter slik at de etter hvert kan stå på egne ben.
Economic history shows that periods of surging corporate and household debt and sharply rising property prices often precede banking crises. 
Den økonomiske historien viser at perioder med kraftig økning i gjeld i bedrifter og husholdninger og stigning i bolig og eiendomspriser ofte leder til kriser i banksystemet.
The fates of banks and states are inextricably linked. 
Banker og stater er i et skjebnefellesskap.
Banking crises usually lead to fiscal crises. 
Bankkrise fører som regel til statsfinansiell krise.
Similarly, weak government finances will undermine banks’ financial position. 
Men tilsvarende vil svake statsfinanser også svekke bankenes stilling.
Crises are costly. 
Kriser koster.
A historical study of financial crises shows that annual economic growth has been about 1 per cent lower in the decade following a crisis than in the decade preceding it. 
En studie over historiske finanskriser viser at den økonomiske veksten har vært om lag 1 prosent lavere årlig i tiåret som etterfulgte krisen, sammenliknet med tiåret i forkant av krisen.
(2) Unemployment also typically remains higher throughout the decade following the crisis. 
(2) Arbeidsledigheten forblir typisk også høyere i hele tiåret etter krisen.
We should perhaps not be surprised by these results. 
Vi skal kanskje ikke bli overrasket over disse resultatene.
Crises can have their advantages. 
Det kan også komme noe godt ut av kriser.
In Norway, and in the other Nordic countries, the crisis years around 1990 brought changes in regulation, more open markets and the restructuring of public and private enterprises. 
I Norge og i de andre nordiske landene ble kriseårene benyttet til å endre reguleringer, åpne markeder og omstille offentlige og private virksomheter.
In the crisis, the foundations were laid for the two golden decades that followed for the Norwegian economy. 
I krisen rundt 1990 ble det lagt et grunnlag for de to gylne tiårene som fulgte i norsk økonomi.
Why should governments repay debt? 
Hvorfor skal stater gjøre opp for seg?
Governments borrow and save in order to smooth income and expenditure over time. 
Stater tar opp lån og sparer for å fordele inntekter og utgifter over tid.
Sovereign debt can be denominated in domestic or foreign currency, and can be issued domestically or abroad. 
Staten kan låne i egen eller fremmed valuta, hjemme eller ute.
The Norwegian government relied on foreign funding in the 1970s to develop Norway’s oil industry and welfare state. 
Den norske staten tok opp lån i utlandet på 1970-tallet da vi bygde opp vår oljeindustri og velferdsstaten.
Since that time, North Sea oil revenues have been substantial, and today the Norwegian government invests its large surpluses in equities and bonds in other countries. 
Siden har inntektene fra Nordsjøen vært store, og i dag plasserer staten sine store overskudd i aksjer og obligasjoner i andre land.
Sovereign debt differs from private debt. 
Lån til stater skiller seg fra lån til private.
Private debt is protected by the law in the country where the loan is contracted. 
Private lån beskyttes av loven i landet der lånet tas opp.
The creditor can recover debt by legal means in the event of default. 
Kreditoren får rettslig hjelp til å inndrive gjeld som misligholdes.
Similar mechanisms do not in principle exist for sovereign debt. 
Tilsvarende mekanisme finnes i utgangspunktet ikke for lån til stater.
There is no supranational body that can recover government debt when a government defaults. 
Det finnes ingen overnasjonal institusjon som kan tvangsinndrive statlig gjeld når en stat vegrer seg for å betale.
If a government does not consider itself to be legally obliged to repay its creditor, it might be tempting to default. 
Hvis staten ikke kjenner seg rettslig forpliktet til å betale tilbake det den har lånt, kunne det være fristende å la være å betale tilbake lånet.
In the economic literature the question has therefore been raised: Why should a government repay debt? 
I den økonomiske litteraturen er derfor spørsmålet reist: Hvorfor skal en stat gjøre opp for seg?
This question begs another: If governments can turn their backs on commitments, why do investors lend them money? 
Spørsmålet har et motstykke: Hvis stater kan løpe fra sine forpliktelser, hvorfor låner investorer ut til stater?
We observe that most countries choose to repay debt. 
Vi observerer at de fleste landene velger å gjøre opp for seg.
This must mean that there are costs associated with default. 
Det må bety at det er kostnader forbundet med å la være.
Even if the creditor has no legal recourse for collecting debt, there are forms of costs that can be imposed on the debtor. 
Selv om kreditor ikke kan få rettens hjelp til å inndrive gjeld, finnes andre former for kostnader som de kan påføre skyldneren.
First, creditors can refrain from providing new loans to a government in default. 
For det første kan kreditorer la være å låne på ny til en stat som ikke har gjort opp for seg.
When a government is in debt negotiations, it is naturally difficult to raise new capital. 
Når en stat er i gjeldsforhandlinger, vil det naturlig nok være vanskelig å få ny kreditt.
But recent history shows that it does not take long before creditors are again willing to provide loans. 
Men erfaringer fra nyere tid viser at det så tar kort tid før långiverne på ny stiller opp.
Second, borrowing costs may increase. 
For det andre kan lånekostnadene øke.
Funding rates rise when fears of sovereign default spread through the markets. 
Lånerentene stiger når markedsaktører frykter at en stat ikke vil gjøre opp for seg.
For 30 countries that have defaulted on sovereign debt in recent decades, the interest rate on government bonds was 4 percentage points higher than normal one year after default and 2.5 percentage points higher the second year. 
For 30 land som misligholdt sin statsgjeld de siste tiårene, var rentene på statsobligasjoner 4 prosentpoeng høyere enn normalt ett år etter misligholdet og 2,5 prosentpoeng høyere det andre året.
(4) Thereafter, interest rates fell rapidly to more normal levels. 
(4) Deretter gikk rentene raskt ned til mer normale nivåer.
Third, a creditor can impose sanctions, such as trade blockades, seizure of foreign assets or choose even more severe measures. 
For det tredje kan kreditor iverksette sanksjoner, blant annet blokkere handel, beslaglegge eiendeler i utlandet eller velge enda kraftigere tiltak.
At the end of the 19th century, England took control of Egypt’s government finances because of the country’s payment problems. 
På slutten av 1800-tallet tok England kontroll over Egypt på grunn av landets betalingsproblemer.
Egypt had raised a number of loans to finance the construction of the Suez Canal. 
Egypt hadde tatt opp lån for å kunne bygge Suez-kanalen.
The administration established by the British government restored order to Egypt’s government finances and remained in the country for 40 years. 
Administrasjonen britene satte inn, ryddet opp i statsfinansene og ble i landet i 40 år.
It is likely that economic incentives also play a part in today’s armed conflicts, but such instruments are not used to recover sovereign debt. 
Økonomiske insentiver kan nok ligge bak væpnede konflikter også i dag, men slike virkemidler brukes ikke til å inndrive statsgjeld.
The most effective weapon available to a creditor today is probably to take legal action to seize the debtor’s foreign assets. 
Det mest virkningsfulle våpenet en kreditor nå har, er trolig å gå rettens vei for å legge beslag på eiendeler skyldneren har i utlandet.
In the past 30 years, creditors have won several such cases. 
De siste 30 årene har kreditorene vunnet fram i flere slike saker.
Several studies of sovereign debt crises over the past century have shown that creditors’ actions have not resulted in particularly high costs for the debtor state. 
Flere studier av statsgjeldskriser det siste århundret har vist at de virkemidlene kreditorer tar i bruk, ikke påfører de statene som har lånt, særlig store kostnader.
A state soon regains access to capital markets after default and borrowing costs fall back fairly rapidly. 
En stat får tidlig tilgang til kapitalmarkedene etter et mislighold, og lånekostnadene går ganske fort ned igjen.
If the costs of default are transient, defaulting could be a profitable proposition. 
Hvis kostnadene ved å misligholde er forbigående, kunne det kanskje lønne seg.
When a loan matures, it may therefore be tempting for a government to renege on its promise to repay the debt. 
Når et lån forfaller, kan det derfor være fristende for staten å bryte sitt løfte om å betale tilbake.
In economic policy this is known as a time-inconsistency problem. 
I økonomisk politikk kjenner vi dette igjen som tidsinkonsistensproblemet.
It can be profitable to make lofty promises, but turn your back on them once you have cashed in the benefits. 
Det kan lønne seg å gi fagre løfter, men løpe fra løftene når fordelen er innkassert.
Why do countries not renege on commitments in stable times? 
Hvorfor løper ikke land fra sine forpliktelser i jevne tider?
We observe that they do honour their commitments, but the economic literature does not provide us with a good explanation for why this is the case. 
Vi ser at de gjør opp for seg, men den økonomiske litteraturen gir ikke noe godt svar på hvorfor.
Countries want to preserve a good reputation. 
Land vil bevare sitt gode omdømme.
Governments that default do so in adverse times, but only after sharp fiscal retrenchment to avoid that fate. 
Stater som misligholder, gjør det i dårlige tider, men da først etter å ha gjennomført omfattende innstramminger for unngå den skjebnen.
Countries default more frequently than we believe 
Land misligholder oftere enn vi tror
History shows that many countries have defaulted on sovereign debts. 
Historien viser at mange land har misligholdt sin statsgjeld.
This has occurred during emerging phases. 
Det har skjedd i fremvoksende faser.
From 1500 to 1900, Spain defaulted on its sovereign debt 14 times. 
Fra år 1500 til 1900 misligholdt Spania sin statsgjeld 14 ganger.
(5) France defaulted nine times in the same period, while the states that later became Germany defaulted six times. 
(5)Frankrike misligholdt 9 ganger i perioden, mens statene som senere ble Tyskland misligholdt 6 ganger.
England also defaulted once, but as far back as in 1594. 
England misligholdt én gang, men så langt tilbake som i 1594.
The government had no Treasury or liquid assets. 
Staten hadde ingen statskasse eller likvide midler.
Attempts to increase tax revenues failed. 
Forsøk på å øke skatteinntektene mislyktes.
Moreover, Norway had little creditworthiness. 
Samtidig hadde Norge liten kredittverdighet.
At the beginning of 1816 the government was not in a position to service its debt. 
Ved inngangen til 1816 var staten ute av stand til å møte sine forpliktelser.
After more than four years, the debt was negotiated down from 6 to 3 million speciedaler. 
Etter over fire år var gjelden forhandlet ned fra seks til tre millioner spesidaler.
The entire principal was to be repaid over a ten-year period. 
Hele summen skulle betales tilbake over en tiårs periode.
In January 1820, Norway concluded a loan contract with the finance company Benecke Brothers in Berlin. 
I januar 1820 inngikk Norge en låneavtale med finanshuset Brødrene Benecke i Berlin.
(6) It was positive for a young nation to be able to borrow, but the terms of the loan were generally perceived as being poor, and the loan was popularly referred to as “tyvlånet” (highway robbery). 
(6) Det var positivt for en ung nasjon å få tilgang til lån, men blant folk flest ble vilkårene oppfattet som dårlige, og lånet ble på folkemunne omtalt som ”tyvlånet”.
All government property and current customs revenues were required as collateral. 
Alle statens eiendommer samt de løpende tollinntektene ble tatt som sikkerhet.
After a period, the “tyvlån” was replaced by a loan on more favourable terms. 
Etter hvert ble ”tyvlånet” erstattet av et lån med bedre vilkår.