natgillin/translations-raw huggingface dataset:
History had taught the authorities the value of price stability, and the commitment mechanism was a monetary system linked to silver or gold. 
Historien hadde således vist myndighetene verdien av prisstabilitet og bindingssystemet var et pengesystem knyttet opp mot sølv eller gull.
The whims of French kings were replaced by parliaments that were accountable to the people. 
De franske kongenes luner ble erstattet av parlamenter som sto til ansvar for befolkningen.
It is no coincidence that the name of the most prominent great power’s monetary unit – the pound – reflected a measure of weight: the value of a pound of silver. 
Det er ikke tilfeldig at betegnelsen til den fremste stormaktens pengeenhet – pund – gjenspeilet et mål på vekt; verdien av ett pund sølv.
(10) 
(10)
A number of conditions need to be in place to enable a central bank to keep its promise! 
Disse forutsetningene må være på plass for at det skal være mulig for en sentralbank å holde løftet sitt!
When Norges Bank was established in 1816, the government sought to ensure credibility by establishing a tax-financed silver fund. 
Da Norges Bank ble opprettet i 1816, ønsket staten å sikre troverdigheten ved etablering av et skattefinansiert sølvfond.
A par value against silver for the new paper money – the speciedaler – was announced. 
Det ble annonsert en pari kurs mot sølv for de nye papirpengene – speciedaleren.
However, the market value of the speciedaler was considerably below par value – the authorities in our young country were in a difficult financial situation and had not yet established confidence. 
Men markedsverdien på speciedaleren lå langt under pari – myndighetene i vårt unge land sto i en vanskelig finansiell situasjon og hadde ennå ikke rukket å etablere tillit.
It was not until 1822 that the authorities were able to establish a more orderly system when the Storting adopted a long-term strategy whereby the silver value of the speciedaler would gradually increase to par value. 
Da vedtok Stortinget en langsiktig strategi der innløsningskursen i sølv for speciedaleren gradvis skulle øke til pari verdi.
(11) This goal was reached in 1842, twenty years later, bearing witness to long-termism and persistence in policy implementation. 
(11) Målet ble nådd i 1842, 20 år senere.
And persistence was rewarded. 
Standhaftigheten ble belønnet.
(13) ,(14) 
(13), (14)
The era of broken promises 
De brutte løfters tid
The interwar years proved to be highly turbulent, both in Norway and abroad. 
Mellomkrigstiden skulle vise seg å bli svært turbulent, både i Norge og i utlandet.
In 1921, for example, per capita GDP in Norway fell by 11 per cent. 
I 1921 falt for eksempel verdiskapingen per innbygger i Norge med 11 prosent.
The structure of the economy had changed, the functioning of the labour market had deteriorated (15), external trade had become more important and the share of employment in agriculture had declined. 
Strukturen i økonomien var blitt endret, arbeidsmarkedet fungerte dårligere, (15) utenrikshandelen var blitt viktigere og andelen sysselsatte i jordbruket hadde gått ned.
We had become more vulnerable to external economic developments. 
Vi var blitt mer sårbare for den økonomiske utviklingen i verden omkring oss.
The objective of monetary policy continued to be a stable value of money in relation to gold. 
Pengepolitikken hadde fortsatt stabil pengeverdi i forhold til gull som mål.
However, the authorities set an ambitious goal: they aimed to restore the krone’s pre-war value, which implied deflation. 
Myndighetene satte seg imidlertid et meget ambisiøst mål: De tok sikte på å gjenetablere førkrigsverdien til kronen, noe som innebar deflasjon.
Moreover, they were more patient than had been the case after the Napoleonic Wars a hundred years earlier. 
Og de var mer utålmodige enn etter Napoleonskrigene 100 år tidligere.
At that time, the par value of money had been restored over a period of 20 years, but now the authorities achieved the same in a quarter of the time at considerable real economic costs. 
Da hadde pariverdien til pengene blitt gjenetablert i løpet av tyve år, men nå ble det samme gjennomført på en fjerdedel av tiden, til store realøkonomiske kostnader.
(16) We usually refer to this as “parity policy”. 
(16) Dette var det vi gjerne omtaler som “paripolitikken”.
The ambition to keep their promise was admirable, but the follow-through lacked flexibility. 
Ambisjonene om å holde ord var prisverdige, men gjennomføringen manglet fleksibilitet.
(17) We might say that in the 1920s, the central bank adhered rigidly to “the letter of the law”. 
(17) Vi kan kanskje si at sentralbanken på 1920-tallet ”red prinsipper”.
(18) 
(18)
In reality, they also linked the value of their money to gold, since the dollar was linked to gold. 
I realiteten knyttet de samtidig sin pengeverdi til gull, siden dollaren var knyttet til gull.
(20) 
(20)
The post-war period was marked by the strong conviction that the economy could be fine-tuned by the coordinated use of instruments decided at a centralised level. 
Perioden etter andre verdenskrig var preget av stor tro på at økonomien kunne finstyres ved å koordinere virkemidler fastlagt på sentralt hold.
The value of the krone was pegged to the dollar and to gold while a policy of low interest rates was accompanied by an ample credit supply. 
Kroneverdien ble stabilisert mot dollar og gull samtidig som det ble ført en lavrentepolitikk med rikelig kredittilførsel.
This was possible in a highly regulated economy. 
Dette var mulig fordi økonomien var gjennomregulert.
The positive attitude to regulation probably stemmed from the period of rationing and centralised government during World War II. 
Det positive synet på reguleringer var nok basert på erfaringene med rasjoneringer og sentralstyring under andre verdenskrig.
The system had functioned reasonably well and a regulatory apparatus was already in place. 
Systemet hadde fungert rimelig godt og reguleringsapparatet var allerede på plass.
(21) 
(21)
Internationally, there was widespread desire to stabilise economic developments, originating in theories published by John Maynard Keynes in the early 1930s. 
Et ønske om å stabilisere den økonomiske utviklingen var internasjonalt utbredt og hadde sitt utspring i teorier publisert av John Maynard Keynes tidlig på 1930-tallet.
This was part of the background for Norwegian politicians’ ambition to fine-tune the economy in Norway. 
Dette var en bakgrunn for politikernes ambisjoner om å finstyre økonomien i Norge.
According to Phillips, a country could apparently choose between low unemployment and low inflation. 
Et land kunne i følge ham velge mellom lav arbeidsledighet og lav inflasjon.
This menu option is often referred to as the Phillips curve. 
Dette meny-valget omtales ofte som Phillips-kurven.
And what kind of “option” was that? 
Og hva slags “valg” var det?
Unemployment is real, while inflation is only changes in an index! 
Arbeidsledighet er noe reelt, mens inflasjon bare er endringer i en indeks!
By formulating the question in this way, the choice was obvious. 
Ved å stille spørsmålet slik var det åpenbart hva en måtte velge.
This analysis had a considerable impact on economic policy. 
Analysen fikk stor betydning for økonomisk politikk i mange vestlige land.
The US and European authorities opted to pursue an active counter-cyclical policy rather than combating inflation. 
Myndighetene i Europa og USA valgte å føre en aktiv motkonjunkturpolitikk fremfor å bekjempe inflasjonen.
But the trade-off between inflation and unemployment did not hold in the long term, as economists had first thought. 
Men sammenhengen mellom inflasjon og arbeidsledighet viste seg ikke å holde på lang sikt, slik man hadde trodd.
The analyses had not factored in expectations formation. 
Analysene hadde ikke tatt hensyn til forventningsdannelsen.
When higher inflation gradually came to be expected by economic agents, it no longer led to lower unemployment. 
Når den høyere inflasjonen etter hvert ble forventet av aktørene i det økonomiske livet, skapte den ikke lenger lavere arbeidsledighet.
In his work, Phillips introduced the dilemma of short-term gains and long-term costs in a new area. 
Arbeidene til Phillips bragte inn dilemmaet mellom kortsiktige gevinster og langsiktige kostnader på et nytt område.
The benefit was lower unemployment for a period. 
Gevinsten var lavere ledighet i en periode.
But confidence that inflation could be kept low would eventually be eroded. 
Men etter hvert ville tilliten til at inflasjonen kunne holdes lav gå tapt.
The cost was persistently higher inflation. 
Kostnaden ble varig høyere inflasjon.
The short-term benefit evaporated along with confidence. 
Den kortsiktige gevinsten ble borte sammen med tilliten.
It is easy to see that it can be tempting to exploit the short-term gains even though the long-term costs are known. 
Det er lett å se at det kan være fristende å utnytte de kortsiktige gevinstene selv om de langsiktige kostnadene er kjent.
In 1971, for example, US president Richard Nixon sought higher growth in the money supply and an attendant reduction in unemployment in order to increase his chances of being re-elected. 
For eksempel ønsket den amerikanske presidenten Nixon i 1971 en raskere vekst i pengemengden og en tilhørende lavere ledighet for å øke sjansen for å bli gjenvalgt.
(23) He was aware of the inflation problems that would subsequently arise, but his view was that they could be addressed at a later stage. 
(23) Inflasjonsproblemene som ville komme senere, var han klar over, men han mente at det kunne håndteres etter hvert.
Perhaps he believed that if he were not re-elected, the long-term costs would be someone else’s problem. 
Han mente kanskje at hvis han ikke ble valgt, ville de langsiktige kostnadene være en annens problem.
The lesson we can learn from this is that a system involving changing governments may be particularly prone to short-term temptations. 
Lærdommen vi kan trekke, er at et system med skiftende regjeringer kan være spesielt utsatt for kortsiktige fristelser.
Finding an effective commitment mechanism is of particular importance in this context. 
Å finne en god bindingsmekanisme vil da være særlig viktig.
In Norway as in other countries, the government moved in practice away from the objective of a permanently stable exchange rate. 
Også i Norge gikk Regjeringen i praksis vekk fra målet om å holde valutakursen varig stabil.
(24) It carried out 10 de facto devaluations of the krone in the period 1976-1986 (25), which led to high inflation. 
(24) Den foretok 10 de facto nedskrivninger av valutakursen i perioden 1976-1986 (25) , noe som ga fall i pengeverdien og høy inflasjon.
Data on price developments in Norway are available back to 1516. 
Vi har data for prisutviklingen i Norge tilbake til 1516.
Five hundred years of price history show that in historical terms the inflation period in the 1970s and 1980s is unique. 
500 års prishistorie viser at inflasjonsperioden på 1970- og 80-tallet historisk sett er helt unik.
(26) Previously, periods of high inflation had been associated with government deficits as a result of war and unstable governments. 
(26) Tidligere hadde perioder med høy inflasjon vært knyttet til problemer med statsfinansene som følge av krig og ustabile statsforhold.
This time, inflation was related to the system of economic policy management. 
Nå var årsaken knyttet til det økonomisk-politiske styringssystemet.
The era of high inflation must be viewed against the background of the mixed experience of the parity system and reduced weight on keeping promises, ambitious economic stabilisation policies and belief in the validity of the Phillips curve. 
Inflasjonsperioden må ses på bakgrunn av både de blandede erfaringene med paripolitikken, redusert vekt på å holde ord, høye ambisjoner om å stabilisere økonomien og troen på Phillips-kurven.
In addition, perhaps the importance of a stable value of money had lost some of its prominence. 
I tillegg hadde kanskje betydningen av stabil pengeverdi kommet i bakgrunnen.
As there are many lawyers present here today, I will venture to comment on a case in your field of expertise: the so-called gold clause case (“Gullklausulsaken”). 
Siden det er mange jurister til stede her i dag, vil jeg driste meg innom en sak fra deres fagfelt: Den såkalte “Gullklausulsaken”.
(27) The Norwegian government had issued a number of bonds in the period 1896 to 1909. 
(27) Den norske stat hadde i perioden 1896 til 1909 tatt opp flere obligasjonslån.
(28) Many of the bonds were held by French moneylenders. 
(28) Mange av obligasjonene var eid av franske långivere.
When the bonds matured, the Norwegian government wanted to make the repayment in banknotes that had lost much of their value. 
Den norske stat ville heller, da lånene forfalt, betale tilbake med sedler som hadde mistet mye av sin verdi.
The case finally came before the Supreme Court in 1962. 
Saken kom til endelig behandling i Høyesterett i 1962.
In the explanation of their ruling, the Supreme Court also referred to “vital national interests”. 
Høyesterett viste også til ”samfunnets vitale interesser” i begrunnelsen for dommen.
It would cost Norwegian taxpayers far too much to repay the gold money that had been borrowed 60 years earlier. 
Det ville koste norske skattebetalere alt for mye å betale tilbake de gullpengene som var lånt 60 år tidligere.
It would be far too pretentious of me to offer an opinion on the court ruling as such. 
Det ville være alt for pretensiøst av meg å ha noen oppfatning av dommen som sådan.
What makes this case interesting in the light of today's topic is that in the Supreme Court's assessments of “vital national interests”, there is no discussion of what the nation's interests are in the short term versus the long term. 
Det som gjør denne saken interessant i lys av dagens tema, er at jeg i Høyesteretts vurdering av ”samfunnets vitale interesser” ikke finner noen drøfting av hva som er interessene på kort versus lang sikt.
However, it must be added that it is probably not easy for a court to review other government authorities’ assessments of this point. 
Men det må legges til at det nok heller ikke er lett for domstolen å overprøve de øvrige statsmaktenes avveininger på dette punktet.
There is also the question of whether this falls within the court's purview. 
Det er også et spørsmål om det er domstolens oppgave å gjøre det.
Modern monetary policy – a promise both possible and right to keep 
Moderne pengepolitikk – et løfte det både er mulig og riktig å holde
The theoretical breakthrough by Kydland and Prescott and the era of high inflation eventually had implications for practical policy. 
Det teoretiske gjennombruddet til Kydland og Prescott, og erfaringene fra inflasjonsperioden, fikk etter hvert betydning for praktisk politikk.
It was observed that countries where weight was given to low inflation recorded favourable economic developments. 
Man så at land der lav inflasjon ble vektlagt, som Tyskland, hadde hatt god økonomisk utvikling.
Since the beginning of the 1980s, there has been a broad consensus that monetary policy must be geared towards price stability. 
Fra begynnelsen av 1980-årene ble det bred internasjonal enighet om at pengepolitikken måtte rettes inn mot prisstabilitet.
This paradigm shift also reached Norway, but not until the end of the 1980s. 
Dette paradigmeskiftet kom også i Norge, men først mot slutten av 1980-tallet.
The government recognised that the repeated devaluations were ineffectual. 
Regjeringen erkjente at de stadig gjentatte devalueringene hadde mistet sin effekt.
Confidence had been lost. 
Tilliten var tapt.
In Norway, inflation had also soared without a fall in unemployment. 
Også vi hadde fått høy inflasjon uten reduksjon i ledigheten.
Even if it was costly to restore credibility, in reality we had no choice. 
Selv om det var kostbart å gjenopprette troverdigheten, hadde vi i realiteten ikke noe valg.
(29) The alternative was to bring the country even closer to the brink of financial chaos and runaway inflation. 
(29) Alternativet var å bringe landet enda nærmere randen av finansielt kaos og inflasjon.
The devaluation in 1986 would become the last in the series. 
Devalueringen i 1986 ble dermed den siste.
Internationally, the 1980s ushered in three innovations that would become decisive for the design of modern monetary policy as we know it today. 
Internasjonalt brakte 1980-årene tre nyvinninger som skulle bli avgjørende for utformingen av moderne pengepolitikk slik vi kjenner den i dag:
First, market deregulation led to freer cross-border capital flows. 
For det første fløt kapitalen stadig friere over landegrensene etter at markedene var deregulert.
Promises could no longer be relegated to the future. 
Det var ikke lenger mulig å skyve løfter foran seg.
Failing credibility was promptly reflected in higher interest rates and weaker exchange rates. 
Sviktende troverdighet viste seg umiddelbart i økte renter og svakere valutakurs.
Nixon’s disinflation plan to bring down inflation at some point in the future would have had immediate consequences. 
Nixons idé om å løse inflasjonsproblemet en gang i fremtiden ville fått umiddelbare konsekvenser.
On the other hand, it also became clear that a credible and transparent monetary policy could be more effective precisely thanks to financial markets’ swift reactions. 
På den andre siden så vi også at en troverdig og åpen pengepolitikk kunne være mer effektiv, takket være nettopp finansmarkedenes raske respons.
Second, the notion of central bank autonomy regained favour. 
For det andre fikk vi tilbake ideen om uavhengige sentralbanker.
The political authorities, who wanted to show the world that they were committed to delivering their promise of price stability, did as Ulysses and tied themselves to the mast. 
Politiske myndigheter som ville vise verden at de mente alvor med sine løfter om prisstabilitet, gjorde som Odyssevs, og bandt seg til masten.
The mechanism was central bank independence and Norway was no exception. 
Mekanismen var uavhengighet for sentralbankene, og Norge var intet unntak.
The new Norges Bank Act of 1985 gave Norges Bank the authority to set the interest rate. 
Den nye loven om Norges Bank fra 1985 ga banken myndighet til å fastsette renten.
Democratic control is now ensured through a clear mandate defined by the government for the central bank’s conduct of monetary policy. 
Den demokratiske kontrollen blir nå ivaretatt ved at Regjeringen fastsetter et klart mandat som banken skal styre etter.
The political authorities can verify the central bank’s compliance with the mandate without deciding on the use of the instrument. 
De politiske myndighetene kan kontrollere om banken følger mandatet den har fått, uten selv å fastsette bruken av virkemidlet.
(31) 
(31)
The third innovation sprang out of New Zealand. 
Den tredje nyvinningen hadde sin opprinnelse i New Zealand.
In connection with economic reforms, the authorities introduced fiscal performance targets. 
I forbindelse med økonomiske reformer hadde myndighetene der innført resultatmål for finanspolitikken.
They then started searching for good and realistic performance targets for monetary policy. 
De så seg i neste omgang rundt etter gode og realistiske resultatmål for pengepolitikken.
They found that what monetary policy should deliver was stable inflation in the medium term – New Zealand introduced a so-called inflation target for monetary policy. 
De fant at det pengepolitikken burde levere, var stabil inflasjon på mellomlang sikt – New Zealand innførte såkalt inflasjonsmål for pengepolitikken.
(32) 
(32)
What is the difference between what is referred to as inflation targeting and the former policy of parity? 
Hva er forskjellen mellom det som omtales som inflasjonsmål og den gamle paripolitikken?
Let me explain the difference using a stylised example. 
La meg forklare ulikhetene med et stilisert eksempel.
Assume that the price index has been 100 over a longer period. 
Anta at prisindeksen har vært 100 i lengre tid.
The price level is thus stable. 
Prisnivået er dermed stabilt.
An increase in, say, energy prices then occurs and the index moves up to 105. 
Så skjer det en økning i for eksempel energiprisene, og indeksen øker til 105.
Energy has become more expensive in relation to other goods. 
Energi har dermed blitt dyrere i forhold til andre varer.
Under the parity system, other prices had to be reduced to move the index back to 100. 
Ved paripolitikk må andre priser reduseres slik at indeksen går tilbake til 100.
This could require a substantial decline in output and employment, as was the case in the interwar years. 
Det kan kreve en stor nedgang i produksjon og sysselsetting, slik vi opplevde i mellomkrigstiden.
Under an inflation targeting regime, it is in this example accepted that the index remains at 105. 
I et regime med inflasjonsstyring, vil en i dette eksemplet akseptere at indeksen holder seg på 105.
The central bank will ensure that economic agents do not believe that inflation of 5 per cent has become the normal level, thereby preventing such a belief from affecting their behaviour. 
Sentralbanken vil ved hjelp av rentesettingen påse at aktørene i økonomien ikke tror at det nå er blitt normalt med 5 prosent inflasjon, og den vil påse at en slik tro ikke smitter over på deres tilpasning.
Under an inflation targeting regime, the central bank will accept, when shocks occur, a price increase without having to reduce other prices. 
Under inflasjonsstyring vil sentralbanken, når sjokk oppstår, akseptere en prisøkning uten at andre priser må reduseres.
The promise made under an inflation targeting regime is easier to keep when the economy is exposed to major shocks than the promise made under a parity system. 
Løftet som gis under et regime med inflasjonsstyring, er lettere å holde når økonomien blir utsatt for store sjokk enn løftet som gis under paripolitikk.
(33) 
(33)
From 1986 to the beginning of the 1990s, Norway pursued a fixed exchange rate against European currencies without devaluations. 
I Norge hadde vi fra 1986 til begynnelsen av 1990-tallet fast valutakurs mot europeiske valutaer uten å devaluere.
In practice, this meant that Norway also had to pursue the same inflation goal as those countries. 
I praksis betød det at vi måtte ha samme mål for prisstigningen som de landene vi hadde kursmål mot.
In autumn 1992, the fixed exchange rate regime collapsed. 
Høsten 1992 brøt regimet med faste valutakurser sammen.
Even if we no longer operated a formal fixed exchange rate system, in the following years monetary policy was still oriented towards maintaining a stable exchange rate at all times. 
Selv om vi ikke lenger formelt hadde et fast valutakurssystem, ble pengepolitikken de påfølgende årene likevel innrettet med sikte på å holde stabile valutakurser til enhver tid.
(34) However, the currency turbulence in the latter part of summer 1998 demonstrated that like other central banks, Norges Bank could not make good on the promise to maintain a stable exchange rate from hour to hour, day to day or week to week. 
(34) Men valutauroen sensommeren 1998 viste at heller ikke Norges Bank kunne love å holde valutakursen stabil fra time til time, fra dag til dag, eller fra uke til uke.
Domestic economic considerations indicated that there were limits to how high the interest rate could be set in support of the krone exchange rate. 
Hensynet til norsk økonomi tilsa at det var grenser for hvor høyt renten kunne settes for å støtte kronekursen.
An excessively high interest rate would not have been credible since it would have resulted in an excessively sharp downswing in domestic economic activity. 
En for høy rente ville ikke vært troverdig, siden den ville ha redusert aktiviteten i innenlandsk økonomi for kraftig.
The mandate for Norges Bank states that monetary policy shall, in addition to securing price stability, contribute to stabilising output and employment. 
I mandatet for Norges Bank står det at pengepolitikken, i tillegg til å sikre stabil prisutvikling, skal bidra til å stabilisere produksjon og sysselsetting.