natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As long as inflation remains low and stable, any substantial deviations in the krone exchange rate over time will have a considerable impact on activity in business and industry. 
Men så lenge inflasjonen holdes lav og stabil, kan det ikke være vesentlige avvik i kronekursen over tid uten store konsekvenser for aktiviteten i næringslivet.
As a result, the krone exchange rate will tend to return towards its long-term mean following any substantial deviations. 
Derfor vil det være en tendens til at kursen etter store avvik vender tilbake mot utgangspunktet.
The best contribution monetary policy can make to stability in the krone exchange rate is to aim at low and stable inflation. 
Det beste bidraget pengepolitikken kan gi til stabilitet i kronekursen, er nettopp å sikte mot lav og stabil inflasjon.
Wide cyclical differences and differences in wage formation between Norway and other countries have always had an impact on the krone exchange rate and competitiveness. 
Store forskjeller i konjunkturene eller i lønnsdannelsen mellom Norge og utlandet har alltid ført til utslag i kronekursen og i konkurranseevnen.
The central bank alone cannot, with the instruments at its disposal, steer the exchange rate. 
Det er ikke mulig å styre valutakursen gjennom de virkemidlene sentralbanken rår over alene.
During the years when a fixed or stable exchange rate was the objective of monetary policy, fiscal policy was responsible for smoothing fluctuations in the economy. 
I de årene fast eller stabil valutakurs var målet for pengepolitikken, hadde finanspolitikken ansvaret for å jevne ut svingningene i økonomien.
At the same time, incomes policy's role was to keep wage growth in line with wage growth abroad. 
Samtidig skulle inntektspolitikken bidra til å holde veksten i lønningene på linje med veksttakten ute.
The objective of exchange rate stability therefore provided a framework for economic policy. 
Målet om stabil valutakurs ga derfor et rammeverk for den økonomiske politikken.
When foreign interest rates moved up, the interest rate in Norway also had to be raised in order to prevent a weakening of the krone. 
Når renten i utlandet økte, måtte renten i Norge også gå opp for å hindre en svekkelse av kronen.
Conversely, interest rates in Norway were often reduced following a reduction in interest rates abroad. 
Tilsvarende ble våre renter ofte satt ned i etterkant av rentereduksjoner i utlandet.
One can imagine how this division of responsibility would have been implemented in the face of the disturbances to the Norwegian economy which occurred in 2001 and 2002. 
Det er mulig å tenke seg hvordan en slik arbeidsdeling kunne blitt gjennomført med de forstyrrelsene norsk økonomi ble utsatt for i 2001 og 2002.
The upward tendency of the krone would have led to reductions in the interest rate down to the international level. 
Tendensen til sterkere krone ville ført til reduksjoner i renten ned mot det internasjonale rentenivået.
As a result, interest rates would also have reached a historical low in Norway. 
Det ville i så fall ha gitt også Norge et historisk lavt rentenivå.
Low interest rates would have fuelled lending growth, pushed up house prices and intensified the shortage of labour. 
Den lave renten ville i utgangspunktet ført til mye sterkere utlånsvekst, et nytt løft i boligprisene og enda større mangel på arbeidskraft.
In order to prevent another bubble of this type in the Norwegian economy, substantial fiscal policy tightening would have been required in 2001, 2002 and 2003. 
For å motvirke en slik ny boble i norsk økonomi, måtte finanspolitikken vært strammet kraftig til både i 2001, i 2002 og i 2003.
The fiscal rule stipulates that the central government budget deficit shall over time be equivalent to the expected real return on the Government Petroleum Fund. 
Handlingsregelen for finanspolitikken sier at underskuddet på statsbudsjettet over tid skal svare til den forventede realavkastningen av Petroleumsfondet.
The rule is robust to variations in government revenues and provides a stable framework for economic developments. 
Regelen er robust overfor svingninger i statens inntekter og gir samtidig stabile vilkår for den økonomiske utviklingen.
Monetary policy has been assigned a clear responsibility for stabilising the economy. 
Pengepolitikken har fått en klar rolle i å stabilisere den økonomiske utviklingen.
Inflationary pressures are addressed using a different approach than earlier. 
Fare for økt prisstigning møtes på en annen måte enn tidligere.
Monetary policy keeps inflation under control. 
Pengepolitikken holder inflasjonen i sjakk.
This may translate into high interest rates and in periods a strong krone. 
Det kan slå ut i høye renter og tidvis i en sterk krone.
The alternative could have been higher inflation, with a continued contest for economic resources and persistently high wage growth. 
Alternativt kunne vi fått høyere inflasjon, med fortsatt kamp om realressursene og fortsatt høy lønnsvekst.
This would have resulted in a continued deterioration in business sector competitiveness year after year as a result of higher price and cost inflation in Norway than abroad. 
Da ville næringslivets konkurranseevne i stedet blitt svekket år etter år gjennom en særnorsk pris- og kostnadsvekst.
The experience of the 1970s and 1980s shows that inflation and wage growth do not have a stable anchor under these conditions. 
Erfaringene fra 1970- og 1980-årene viser at inflasjonen og veksten i lønningene ikke har noe stabilt ankerfeste under slike forhold.
Inflation and wage growth would have continued to move up until monetary policy was tightened. 
Inflasjonen og veksten i lønnskostnadene vil fortsette å øke helt til pengepolitikken strammes inn.
Unleashing inflation is not a viable alternative. 
Å slippe inflasjonen løs er ikke en farbar vei.
Why is unemployment rising? 
Hvorfor øker arbeidsledigheten?
High labour costs, a strong krone and global stagnation are leaving a mark on Norway's internationally exposed sector. 
Høye lønnskostnader, sterk krone og stagnasjon i utlandet setter spor i vårt konkurranseutsatte næringsliv.
Many enterprises will not be able to sustain activity given current market conditions and cost levels. 
Mange bedrifter vil ikke kunne holde oppe aktiviteten slik markedene og kostnadene er nå.
Labour costs are also squeezing margins in some private service industries. 
Lønnskostnadene presser også marginene i deler av privat tjenesteyting.
More enterprises are competing on international markets. 
Flere bedrifter møter konkurranse fra utlandet.
Moreover, even if allocations are growing, public entities have limited capacity for increasing employment because wage expenses have risen so sharply. 
Og dessuten: Selv om bevilgningene vokser, har offentlige virksomheter begrenset mulighet til å øke sysselsettingen fordi lønnsutgiftene har steget så markert.
Unemployment has edged up recently. 
Arbeidsledigheten har gått opp i det siste.
The current unemployment rate of 4 per cent is more or less on a par with unemployment in 1997. 
Dagens ledighet - på 4 prosent - er omtrent på linje med ledigheten i 1997.
It is also 2 percentage points lower than the average number of unemployed and persons participating in labour market programmes in the 1990s. 
Den er også 2 prosentenheter lavere enn gjennomsnittet i 1990-årene av antallet ledige og de på tiltak.
For manufacturing, the effect of weak profitability has not yet come into full evidence. 
I industrien har vi ennå ikke sett virkningene av den svake lønnsomheten fullt ut.
Unemployment is therefore expected to increase somewhat in the period ahead. 
Vi venter derfor at ledigheten vil øke noe framover.
In spite of the high level of wage growth, inflation is low. 
Til tross for den høye veksten i lønningene, er inflasjonen lav.
Conditions are now conducive to a gradual narrowing of the interest rate differential between Norway and abroad. 
Forholdene ligger til rette for at forskjellen i rentene mellom Norge og utlandet etter hvert kan reduseres.
How tight monetary policy will be is essentially contingent on how fast wage growth is brought down. 
Hvor stram pengepolitikken vil bli, avhenger i stor grad av hvor raskt veksten i lønnskostnadene kan avta.
The inflation targets adopted by Norway and our trading partners imply that total wage growth of about 4½ per cent is consistent with little or no change in business sector competitiveness. 
De målene vi og våre handelspartnere har for inflasjonen innebærer at en samlet lønnsvekst på rundt 4½ prosent er forenlig med om lag uendret konkurranseevne for næringslivet.
This is based on the assumption that productivity growth in Norway is around 2 per cent, or about the same as the average for the past 20 years. 
Det bygger på at veksten i produktiviteten i Norge er rundt 2 prosent - lik gjennomsnittet de siste tjue årene.
Both companies and employees can take as a given that inflation will be 2½ per cent over time. 
Både bedriftene og lønnstakere kan legge til grunn at inflasjonen over tid vil være 2½ prosent.
This reduces uncertainty and makes it possible for the social partners to disregard brief spells of somewhat lower or somewhat higher inflation. 
Det reduserer usikkerheten og gjør det mulig for partene å se bort fra korte perioder med noe lavere eller noe høyere inflasjon.
Inflation does not have to be higher than 2½ per cent in Norway to achieve growth and high employment. 
Vi behøver ikke ha en høyere inflasjon i Norge enn 2½ prosent for å oppnå vekst og høy sysselsetting.
The experience of the 1990s demonstrates this. 
Det viser erfaringene gjennom 1990-tallet.
During that period unemployment fell and growth was strong. 
Da gikk arbeidsledigheten ned og veksten var sterk.
Even with major restructuring and changes in industry structure, inflation was close to 2½ per cent. 
Selv med store omstillinger og endringer i næringsstrukturen var inflasjonen nær 2½ prosent.
Growth in real wages is now markedly higher than the underlying growth in productivity. 
Veksten i reallønningene er nå langt høyere enn den underliggende veksten i produktiviteten.
This is why unemployment is rising. 
Derfor øker arbeidsledigheten.
Businesses must adjust their workforces to sustain profitability. 
Bedrifter og virksomheter må tilpasse arbeidsstokken slik at lønnsomheten holdes oppe.
This leads to a fall in employment, but also continued operations in Norway. 
Det fører til lavere sysselsetting, men også til at bedriftene fortsetter sin virksomhet i Norge.
The alternative is that companies are not able to adjust their workforces quickly enough. 
Alternativet er at bedriftene ikke makter å tilpasse arbeidsstokken raskt nok.
If higher costs cannot be passed on to customers, earnings will fall and the wage share rise. 
Hvis de økte kostnadene heller ikke kan veltes over på kundene, faller inntjeningen og lønnsandelene går opp.
This may lead to closures or relocation of production. 
Det kan føre til at produksjonen legges ned eller flyttes.
The wage share in Norwegian manufacturing has increased. 
Lønnsandelene i norsk industri har økt.
The situation in service industries is more mixed. 
I tjenesteytende næringer er bildet mer blandet.
Import firms have wider margins. 
Marginene i importfirmaer har økt.
We know that employment in some service industries has fallen. 
Vi vet at sysselsettingen i deler av tjenestesektoren har falt.
This may indicate that many service enterprises have adjusted their workforces. 
Det kan tyde på at mange bedrifter i tjenesteytende næringer har tilpasset arbeidsstokken.
To some extent, higher costs can more easily be passed on to customers through higher prices in this sector. 
I noen grad kan de økte kostnadene her også lettere veltes over på kundene gjennom økte priser.
This picture is typical of the final phase of an expansion. 
Dette bildet er typisk for sluttfasen av en høykonjunktur.
A tight labour market and the contest for economic resources lead to a sharp increase in real wages. 
Et stramt arbeidsmarked og kamp om realressursene fører til kraftig økning i reallønningene.
This results in high growth in household income, consumption and housing investment. 
Det gir høy vekst i husholdningenes inntekter, forbruk og boliginvesteringer.
The propensity to borrow increases and house prices rise sharply. 
Låneviljen øker og boligprisene vokser sterkt.
On the other hand, the business sector faces pressures on profitability, a high cost level and declining investment. 
Næringslivet preges derimot av press på lønnsomheten, et høyt kostnadsnivå og fall i investeringene.
Commercial property prices fall. 
Prisene på næringseiendommer faller.
At the same time, corporate restructuring brings growth in employment to a halt. 
Samtidig fører bedriftenes tilpasning til at veksten i sysselsettingen stopper opp.
When costs reach a high level, employment starts to fall. 
Når kostnadsnivået er høyt nok, begynner sysselsettingen å falle.
The period of expansion has then come to an end. 
Da er høykonjunkturen over.
The cost level must be adjusted to restore balance in the labour market. 
Kostnadsnivået må justeres før arbeidsmarkedet igjen kommer i balanse.
Wage formation in Norway is subject to an institutional and statutory framework and agreements that have been developed over several decades. 
Lønnsdannelsen i Norge foregår innenfor institusjonelle og lovmessige rammer og avtaler som er utviklet over flere tiår.
The result of negotiations is influenced by labour legislation, including regulations relating to job protection, unemployment benefits and the rules that apply to cooperation and settlement of industrial disputes. 
Resultatet av forhandlingene blir påvirket av lover og regler om stillingsvern og arbeidsrett, trygd ved arbeidsledighet og av de spillereglene som gjelder for samarbeid og for løsning av konflikter.
In important segments of the labour market, there appears to have been a shift in the social partners' strategic position in negotiations in favour of employees. 
I viktige deler av arbeidsmarkedet kan det ha skjedd en forskyvning av partenes strategiske posisjon i forhandlingene i favør av arbeidstakerne.
Technological changes, increased demands for stable supplies and intensified international competition have made enterprises in many industries ever more vulnerable to even short operational disruptions. 
Teknologiske endringer, økte krav til stabile leveranser og økt internasjonal konkurranse har gjort bedriftene i mange næringer stadig mer sårbare for selv korte driftsopphold.
The employers' ability and willingness to take on open labour conflicts have therefore diminished. 
Arbeidsgivernes evne og vilje til å ta åpne arbeidskonflikter er derfor blitt redusert.
On the other hand, corporate boards and management are responsible for decisions on expansions, closures, rationalisation, location and workforce increases. 
På den annen side står styrene og ledelsene i bedriftene for beslutninger om å etablere og legge ned virksomhet, om å rasjonalisere eller øke sysselsettingen.
Unions have little direct influence on these matters. 
Her har organisasjonene liten direkte innflytelse.
If company costs increase, either productivity must be improved, production closed or relocated to another country. 
Stiger kostnadene for en virksomhet, må enten produktiviteten øke eller produksjonen legges ned eller flyttes ut.
This is the companies' arena. 
Dette er bedriftenes arena.
Their decisions concerning operations, investment and location are in turn determined by the required rate of return that owners set to keep their capital in the company. 
Deres valg om drift, investeringer og lokalisering blir igjen bestemt av det krav til avkastning eiere setter for å holde sin kapital i virksomheten.
Under these operating parameters, developments in labour costs essentially reflect employees' and their organisations' assessment of the trade-off between real wage growth and employment. 
Med disse rammevilkårene vil utviklingen i lønnskostnadene i det vesentlige gjenspeile arbeidstakernes og organisasjonenes avveining mellom reallønnsvekst og sysselsetting.
These organisations cannot assume that others can safeguard their members' jobs when they determine how high pay increases should be. 
Når de vurderer hvor sterk lønnsvekst de skal ta ut, kan organisasjonene ikke legge til grunn at andre kan ivareta hensynet til arbeidsplassene.
The pay increases for white-collar workers in the business and financial sector and academics in the public sector have been particularly high. 
Et særlig trekk ved utviklingen er den sterke økningen i lønningene til funksjonærer i næringslivet og finanssektoren og til akademikere i offentlig virksomhet.
For a long period, this mirrored the high wage growth for liberal professions, consultancy firms, law firms and the IT industry. 
Lenge var dette et speilbilde av en sterk vekst i inntektene i frie yrker, i rådgivningsfirmaene og i advokat- og IT-bransjen.
However, wage growth for white-collar workers and academics appears to be holding up even with weaker labour market conditions for these groups. 
Men lønnsveksten for funksjonærer og akademikere ser ut til å holde seg oppe også etter at arbeidsmarkedet for disse gruppene er svekket.
In many places in our country, public sector wages are higher than the level that can be sustained by local businesses in a less favourable economic environment. 
Mange steder i landet vårt blir lønningene i offentlig virksomhet høyere enn det det lokale næringslivet har evne til å bære i dårligere tider.
It may appear that wages for white-collar workers are first increased in line with that of other groups and then supplemented by individual increases based on performance and profits. 
Det kan se ut til at lønningene for funksjonærer først gis et påslag på linje med andre grupper, og at det deretter fastsettes individuelle tillegg for gode prestasjoner og verdiskaping.
The overall rise in wages does not seem to be adapted to the situation now faced by many enterprises or to an ample supply of labour. 
De samlede lønnstilleggene ser verken ut til å være tilpasset den situasjonen mange bedrifter nå er oppe i, eller den gode tilgangen på arbeidskraft.
The system for determining these groups' wages may be an unnecessary source of cost increases for enterprises and public entities. 
Systemet for å fastsette disse gruppenes lønninger kan være unødig kostnadsdrivende for bedriftene og de offentlige virksomhetene.
Last year's wage settlements resulted in wide differences in pay increases across different groups. 
Fjoråret ga store forskjeller i lønnsveksten mellom ulike grupper.
This may give rise to renewed tension between occupational groups and new wage spirals. 
Det kan gi opphav til nye spenninger mellom grupper av arbeidstakere og tilløp til nye lønnsspiraler.
Because substantial pay increases negotiated in 2002 will take effect in 2003, wage growth will also be high this year even without any new generous pay increases. 
Fordi det også ble avtalt betydelige tillegg med virkning fra 2003, blir lønnsveksten høy også i år, selv uten nye store tillegg.
It may take time and be very costly for business and public entities to resolve the problems caused by last year's wage settlements. 
Det kan ta tid og koste næringslivet og offentlige virksomheter dyrt å nøste opp i de problemene fjorårets lønnsoppgjør skapte.
It will only be well into 2004 before we can assess how high the unemployment rate will be in this business cycle. 
Først et stykke ut i 2004 vil vi ha sikrere holdepunkter for hvor høy arbeidsledigheten vil bli i denne konjunkturbølgen.
One of the richest countries in the world? 
Ett av verdens rikeste land?
Norway's position as petroleum exporter may have influenced wage developments and affected household optimism and eagerness to borrow. 
Utviklingen i lønningene og husholdningenes optimisme og iver etter å ta opp nye lån kan være påvirket av Norges posisjon som eksportør av olje og gass.
The risk of job losses and a rise in unemployment may have been underestimated. 
Risikoen for at arbeidsplasser kan gå tapt og ledigheten stige kan ha vært undervurdert.
Cash flows from the petroleum sector may give rise to the perception that Norway is one of the absolute richest countries in the world. 
Pengestrømmen fra oljevirksomheten kan skape forestillinger om Norge som ett av verdens aller rikeste land.
The large cash flows from petroleum activities are reflected in official income figures. 
Den store kontantstrømmen fra oljevirksomheten kommer til uttrykk i offisielle tall for inntektsnivåer.
Measured by GDP per capita, Norway ranks high in the statistics. 
Målt etter brutto nasjonalprodukt per innbygger er Norge høyt oppe på statistikkene.
These figures do not, however, provide an accurate picture of value added. 
Men disse tallene gir ikke et riktig bilde av verdiskapingen.
When calculating GDP and national income, the cash flow from petroleum activities is measured in the same way as all other income. 
I beregninger av brutto nasjonalprodukt og nasjonalinntekt måles kontantstrømmen fra petroleumsvirksomheten som all annen inntekt.
Extracting oil and gas from the seabed is measured in the same way as all other production. 
Det at vi pumper olje og gass opp fra havbunnen regnes på lik linje med all annen produksjon.
This means that Norway's income is overestimated. 
Dette overvurderer Norges inntekter.
Oil and gas represent wealth under the seabed. 
Olje og gass er en formue under havbunnen.
When oil and gas are sold, this wealth is invested abroad. 
Når oljen og gassen selges, flytter vi formuen til plasseringer i utlandet.
This transaction does not in itself generate income, even though it is posted as income in the national accounts. 
Denne transaksjonen gir oss ikke i seg selv inntekter, selv om nasjonalregnskapene måler den slik.
The income is not equivalent to the entire cash flow, only to the return on this wealth. 
Inntektene tilsvarer ikke hele kontantstrømmen, bare avkastningen av formuen.
A more accurate picture of Norway's income is obtained when GDP is adjusted for the transfer of petroleum wealth to financial investments abroad. 
Vi får et mer dekkende bilde av våre inntekter når BNP justeres for omplasseringen av formue fra petroleum til finansinvesteringer i utlandet.
The value of labour input in the petroleum sector comes in addition. 
I tillegg kommer verdien av arbeidsinnsatsen i oljesektoren.
With this more accurate picture, the income level in Norway is not particularly high. 
Med et slikt mer dekkende bilde har Norge ikke et spesielt høyt inntektsnivå.
Norway's income is approximately on a level with other Western countries such as Australia and Germany, while the level in, for example, Canada and Denmark is considerably higher2. 
Våre inntekter er omtrent på linje med nivået i andre vestlige land som Australia og Tyskland, mens verdiskapingen i for eksempel Canada og Danmark er vesentlig høyere2.
Norway's income is generated through labour. 
Norges inntekter skapes av vårt arbeid.
Major technological advances were achieved in the petroleum industry, and productivity growth in private services was especially high - particularly in retail trade, financial services and telecommunications and postal services. 
Foruten store teknologiske gjennombrudd i vår petroleumsnæring, var produktivitetsveksten i privat tjenesteyting spesielt høy - og særlig i varehandelen, i finansiell tjenesteyting og i tele og post.
In retail trade, nationwide chains boosted efficiency. 
I varehandelen bidro de landsdekkende kjedene til økt effektivitet.
New technology and improved services provided new impetus to the financial industry. 
Ny teknologi og bedre tjenester ga finansnæringen et løft.
The telecommunications and postal services started operating on normal commercial terms. 
Tele og post ble vanlig næringsdrift.
A number of conditions were conducive to favourable developments in the 1990s. 
Flere forhold lå til rette på 1990-tallet.
Wage growth was moderate for a long period and interest rates were low. 
Lønnsveksten var lenge moderat, og rentene var lave.
Banks regained their strength after the banking crisis. 
Bankene gjenvant kraft etter bankkrisen.
The tax reform stimulated innovation and strengthened the incentive to work. 
Skattereformen stimulerte nyskaping og arbeid.