natgillin/translations-raw huggingface dataset:
– I find that athletes are very good at using mental training; much better than musicians, in my opinion. 
– Jeg opplever at idrettsfolk er veldig flinke til å bruke dette, i mye større grad en musikere, tror jeg.
I think musicians could benefit from using mental training more than they do. 
Jeg tror flere musikere kunne hatt godt utbytte av å bruke mental trening mer.
Things have been written about mental training in music, too, but not specifically on jazz saxophone as far as I know. 
Det er jo skrevet om mental trening også innenfor musikk, men ikke spesifikt med fokus på jazzsaksofon som jeg vet.
Werner offers various mental tools to help deal with performance anxiety and other challenges associated with practice and development as a musician. 
Werner tilbyr ulike mentale verktøy for å håndtere prestasjonsangst og andre utfordringer knyttet til øving og det å utvikle seg som musiker.
Genre-busting? 
Sjangeroverskridende?
Some of CEMPE’s projects involve musical practice across different disciplines and across genres. 
I prosjektene CEMPE driver jobbes det blant annet med øving på tvers av fagfelt og på tvers av sjangre .
Applying knowledge from sports and psychology in order to improve musical practice could be a fruitful endeavour. 
Å bruke kunnskap fra idrett og psykologi for å utvikle musikkfeltet kan være fruktbart.
Musicians from different genres could probably learn from each other’s working methods, too. 
Antakelig kan musikere fra ulike sjangre også lære av hverandres arbeidsmetoder.
– Do you think there would be much of a difference within the different genres as to how mental training could be implemented? 
– Tror du det er stor forskjell innen de ulike sjangrene i forhold til hvordan man kan bruke mental øving?
– There are probably some similarities, but also a few key differences, especially when it comes to the use of written music. 
– Jeg tror nok det er en del likheter, men også noen sentrale ulikheter, særlig med tanke på notebruk.
Classical musicians often learn the music through musical notation, while rhythmic musicians rely more on sound and ear. 
Klassiske musikere tilegner seg ofte musikken via noter, mens rytmiske musikere gjerne bruker mer lyd og gehør for å lære musikken.
Because they learn in different ways, they may also use mental training differently in the learning process. 
Fordi de bruker ulike måter å lære på, vil de kanskje også bruke mental trening på ulike måter i innlæringsprosessen.
More tuition in how to practise 
Mer undervisning i øving
Ida believes music students could benefit from receiving more tuition in how to practise. 
Ida tror musikkstudenter kunne ha utbytte av mer undervisning i øving.
She feels that this is one of the most important things that she teaches her pupils. 
Hun mener selv at dette er noe av det viktigste hun lærer bort til sine elever.
But she also stresses that which techniques would be most beneficial will depend on the individual, and not everyone will find mental training equally useful. 
Men hun påpeker at det vil være individuelt hvilke teknikker den enkelte får mest utbytte av, og at kanskje ikke alle vil oppleve mental trening som like nyttig.
– There are so many musicians suffering strain injuries because they are practising the same thing for hours on end, day after day. 
– Det er fryktelig mange musikere som opplever belastningsskader fordi de står alt for mange timer hver dag og øver på det samme.
It is a rigid form where we do not meet. 
Det er en stivnet form, hvor vi ikke møtes.
I like to know who I’m playing for, to be able to look them in the eyes, and I want them to feel welcome,’ says Tabita. 
Jeg liker å vite hvem jeg spiller for, å kunne se dem i øynene, og at de skal føle seg velkommen, forteller Tabita.
To Tabita, who is a classically trained cellist, it became important to meet her audience in an arena where she could communicate something personal through the music and it’s context. 
For Tabita, som er klassisk skolert cellist, ble det viktig å møte publikum på en arena hvor hun kunne formidle noe personlig gjennom musikken og konteksten.
‘I wouldn’t really call it concerts,’ says Tabita about her moonlight series. 
- Jeg vil ikke egentlig kalle det konserter, sier Tabita om måneskinnsserien.
‘It was more of a space where I could communicate something that was important to me.’ 
– Det var mer et sted hvor jeg kunne fortelle noe som var viktig for meg
Supervision on a tree stump 
Veiledning på en trestubbe
‘It was important to me that my master’s project was personal. 
- Det var vesentlig for meg at masterprosjektet mitt skulle være personlig.
It took a long time to develop an idea. 
Det tok tid å utvikle en idé.
I talked to my supervisor about how much the silence of the woods meant to me, and he once brought a tree stump to one of our meetings and told me to sit on it. 
Jeg snakket med veilederen min om hvor mye stillheten i skogen betyr for meg, og på et tidspunkt tok han med en trestubbe til veiledningen, og ba meg om å sitte på den.
The result was a series of concerts in the woodland area Nordmarka outside Oslo, three evenings in the winter of 2015, during the full moon. 
Resultatet ble en konsertserie i Nordmarka, tre kvelder vinteren 2015, under fullmåne.
Closeness to the audience 
Nærhet til publikum
Tabita wanted to create a connection with her audience, and therefore spent a lot of time writing personal invitations that she sent by mail to the people she wanted to invite. 
Tabita ville skape en forbindelse til publikum, og brukte derfor mye tid på å skrive personlige invitasjoner som hun sendte i posten til dem hun ønsket å invitere.
Each invitation was hand-made and hand-written in ink. 
Hver enkelt invitasjon var håndlaget og håndskrevet med blekk.
‘I didn’t want this to be an “open event” on Facebook,’ she says. 
– Dette skulle ikke være en «åpen event» på Facebook, sier hun.
Putting so much work into the invitations was also based on a wish for another kind of intimacy with my audience. 
Når jeg la ned så mye arbeid i invitasjonene, var det også tuftet på et ønske om en annen nærhet til publikum.
I wanted each person to feel that I wanted them to be at the concert. 
Jeg ville at den enkelte skulle føle seg ønsket til konserten.
I also hoped to be able to create a sense of community in the woods.’ 
Jeg håpet også å kunne skape en følelse av fellesskap i skogen.
The people who accepted her invitation received a personal confirmation, also by mail. 
De som takket ja til invitasjonen fikk en personlig bekreftelse, også i posten.
They then had to put their skis on and walk three and a half kilometres along an uphill forest ski track, in the dark, to reach the venue, which was a cabin in the woodland areas around Oslo. 
Deretter måtte de spenne på seg ski og gå en tre og en halv kilometer lang skogsløype i motbakke, i mørket, for å komme fram til konsertlokalet, en hytte i Oslo-marka.
When the audience arrived, they were served moose soup, blueberry pie and coffee. 
Vel fremme ble publikum servert elgsuppe, blåbærpai og kaffe.
To acknowledge each others’ efforts 
Å anerkjenne hverandres anstrengelser
In Tabita’s opinion, it does something to your senses to move through the woods. 
Det gjør noe med sansene våre å bevege oss i skogen, mener Tabita.
They have to reply to invitations sent by mail, and then travel far and ski to the venue late in the evening, uphill. 
De må svare på invitasjoner per post, reise langt, gå på ski, og det er attpåtil sent om kvelden og i motbakke.
It is a lot to ask, but I want people to make an effort, to be out of breath and have cold noses, and maybe be just a little bit afraid of the dark. 
Det er mye å forlange, men jeg vil at folk skal slite litt, at de skal anstrenge seg, bli andpustne, kalde på nesa og kanskje litt mørkeredde.
That makes it all the better to arrive at Finnerud, to warmth the people and the music. 
Da blir det nemlig så godt å komme fram til Finnerud, til varmen, folkene og musikken.
This also means that I, who haven’t skied, have to make an effort to give them a musical experience that makes it worth the effort. 
Det betyr også at jeg, som ikke har gått på ski, må anstrenge meg for å gi dem musikk turen verdig.
To acknowledge each others’ efforts is important.’ 
Å anerkjenne hverandres anstrengelser er viktig.
A personal development project 
Et personlig utviklingsprosjekt
The series of concerts in the woods gave Tabita the experience of meeting her audience in a shared arena. 
Gjennom konsertserien i skogen opplevde Tabita nettopp å møte publikum på en felles arena.
It gave her a new sense that it was possible to play in ways that she had previously never dared to try. 
Det ga henne nye opplevelser av at det var mulig å spille på måter hun ikke tidligere turte å prøve.
‘The audience’s attention didn’t drift. 
– Publikum falt ikke av.
I thought “Can I play like this?” 
«Kan jeg spille sånn?» tenkte jeg.
It has made me begin to trust myself more, and made me dare to be more personal. 
Det har gjort at jeg har begynt å stole mer på meg selv, og at jeg våger å være mer personlig.
This has been incredibly important to me as a musician.’ 
Det har vært utrolig viktig for meg som musiker.
For Tabita, it has been an important development project. 
For Tabita har dette vært et viktig utviklingsprosjekt.
‘It has changed the way I relate to my audience, the way I interact with them – and thus the way I play.’ 
- Det har endret måten jeg forholder meg til publikum, måten jeg interagerer med dem – og dermed måten jeg spiller på.
Challenges rigid forms 
Vil utfordre stivnede former
The perceived exclusionary attitude in the classical music scene and the longing to feel at home formed the background to Tabita’s innovative project. 
Det var opplevelsen av en ekskluderende holdning i den klassiske musikkarenaen og savnet etter å føle seg hjemme som var utgangspunktet for Tabitas nytenkende utviklingsprosjekt.
She hopes that more musicians will follow her example and challenge the classical recipe. 
Hun håper at flere etter henne også vil utfordre den klassiske oppskriften.
In Tabita’s opinion, the Norwegian Academy of Music is the scene of some tension between the old and the new, between the conservative and the innovative. 
Tabita mener det er en friksjon på Musikkhøgskolen mellom det gamle og det nye, mellom det konservative og det nytenkende.
Students are trained to become excellent musicians and at the same time be capable of carrying out independent artistic projects. 
Studentene skal utdannes til å både bli musikere på høyeste nivå og å kunne gjennomføre selvstendige kunstneriske prosjekter.
This could result in students being met with different expectations and requirements from different members of the teaching staff – on the one hand those who are enthusiastic about a renewal of the master’s degree programme, and on the other those who believe that the that the primary objective of the master’s programme is for students to become excellent musicians. 
Dette kan bidra til at studentene opplever å bli møtt med ulike forventninger og krav fra ulike lærere – på den ene siden de som ivrer for en fornyelse av masterprogrammet, og på den andre siden de som mener at man først og fremst skal bli en bedre musiker i løpet av en mastergrad.
‘I feel that the classical concert form creates an unnatural and artificial barrier between the musicians and the audience. 
«Jeg opplever at den klassiske konsertformen skaper et unaturlig og kunstig skille mellom musikerne og publikum.
It is a rigid form where we do not meet.’ 
Det er en stivnet form, hvor vi ikke møtes.»
Educating innvovative musicians 
Skal utdanne innovative musikere
It is an explicit goal of the master’s degree programme in Music Performance at the Norwegian Academy of Music that students shall be capable of contributing to new ideas and innovation in their role as musicians. 
Det er et uttalt mål for mastergradsutdanningen i utøvende musikk ved Norges musikkhøgskole at studentene gjennom musikerrollen skal kunne bidra til nytenking og innovasjon.
They are also expected to demonstrate the ability to participate in a music scene and a music industry in constant change. 
De skal videre vise evne til å møte et musikkliv og en musikkbransje i forandring.
‘In addition to developing Tabita’s instrumental skills, we wanted to challenge her in relation to how she wanted to present her music and create musical experiences in encounters with people,’ says Kjell Tore Innervik, who was Tabita’s academic supervisor during her master’s project. 
- I tillegg til å utvikle Tabitas instrumentale ferdigheter, ønsket vi å utfordre henne på hvordan hun ville presentere sin musikk og skape musikalske opplevelser i møte med mennesker, sier Kjell Tore Innervik, som veiledet Tabita i masterprosjektet hennes.
Tabita Berglund’s master’s project forms part of CEMPE’s development project Independent Music Careers which is part of Kjell-Tore Innervik’s work to develop the master’s programme in Music Performance. 
Tabita Berglunds masterprosjekt inngår i CEMPEs utviklingsprosjekt Frilanskarriere , under Kjell-Tore Innerviks arbeid med å utvikle masterutdanningen i utøvende musikk .
The intention is for students to develop innovative ideas and create new artistic performance concepts, thereby preparing for a professional career. 
Intensjonen er at studentene skal utvikle nyskapende ideer og skape nye kunstneriske framføringskonsepter, og slik forberede seg til yrkeslivet.
The new director of CEMPE, Jon Helge Sætre, points out that it is an important objective for CEMPE to to contribute to the education of innovative musicians who are qualified for a competitive international music scene. 
Et viktig formål for CEMPE er å bidra til å utdanne innovative musikere som er kvalifisert for et internasjonalt og konkurransepreget musikkliv, påpeker CEMPE-leder Jon Helge Sætre.
This means that the students themselves have to create new professional arenas. 
Dette innebærer at studentene selv må skape nye yrkesarenaer.
As a classically trained cellist, Tabita will have to compete with other excellent cellists from all over the world for a very small number of orchestra positions. 
Som klassisk cellist må Tabita konkurrere med andre fremragende cellister fra hele verden om noen svært få orkesterplasser.
Tabita Berglund. 
Foto: Tabita Berglund Tabita Berglund.
Photo: Thea Hermansen Tabita wrote personal invitations to everyone she invited. 
Foto: Thea Hermansen Tabita skrev personlige invitasjoner til alle hun ville invitere.
Photo: Tabita Berglund 
Foto: Tabita Berglund
A teacher who listens 
En lyttende lærer
– I have not accepted any kind of fixed position earlier, simply because I have tried to restrict my travels so I can concentrate on composing. 
– Jeg har ikke tatt noen fast stilling, fordi jeg prøver å begrense reising så mye som mulig, for å kunne konsentrere meg om komposisjon.
Now I am pleased to see that that very same landscape appears to be very beautiful to me. 
Det er fint å kunne se at det samme landskapet nå rett og slett fremstår som vakkert.
"Today one is all alone in the middle of all sorts of styles coming to us in real-time from all over the world." 
«I dag er alle alene, omgitt av alle mulige stilarter som kommer til oss fra hele verden.»
Saariaho will pay short teaching visits to the Academy throughout the year. 
Kaija Saariaho kommer til å være på Musikkhøgskolen i kun kortere perioder i løpet av året.
This will affect the way she teaches: 
Derfor innretter hun undervisningen i samsvar med dette:
– As I am never the principal teacher, I think that my task is to give as much feedback as possible. 
– I og med at jeg ikke er hovedlærer, så tenker jeg at min oppgave, ganske enkelt, er å gi så mye tilbakemelding som mulig, til studentene.
I aim to find positive and strong elements in each personality, but I also want to give critical advice. 
Jeg prøver å se de positive og sterke sidene i hver personlighet, men ønsker også å gi kritiske, vurderende råd.
Being an outsider, it is easy to see the work objectively and comment on it. 
Når du kommer utenfra, er det lettere å kommentere arbeidet på en objektivt måte.
I am sure that my comments sometimes will correspond with the principal teacher’s, but that does not matter, it can be a good thing. 
Jeg er sikker på at mine kommentarer noen ganger vil være nøyaktig de samme som den faste lærerens – noe som faktisk kan være en god ting.
Spontaneously, she adds: 
Uoppfordret legger hun til:
– I would like young people to be aware of the musical history of their own culture and the western culture in general. 
– Jeg vil også gjerne at unge mennesker skal kjenne til sin musikalske historie i sin egen kultur og i Vestens kultur, generelt.
One can learn so much just by listening to music and reading scores from all historical periods. 
Det er så mye å lære bare fra å lese noter og å lytte til musikk fra alle historiske epoker.
Ultimately, we all deal with the same musical parameters and problems concerning musical perception, throughout the centuries. 
Uansett hvilket århundre vi tilhører, så arbeider vi alle med de samme musikalske parametere og de samme problemer når det gjelder musikalsk forståelse.
"Composition is very much about making decisions, and that task becomes harder if nothing can be excluded or included automatically." 
«Komposisjon handler i utgangspunktet om å ta valg, og denne oppgaven blir enda tyngre når det ikke er noe som kan utelukkes eller inkluderes automatisk.»
Challenging task 
Utfordrende oppgave
Earlier one could compare oneself to the clear dogmas of previous generations. 
Tidligere var det lett å vurdere seg selv opp mot noen klare dogmer fra tidligere generasjoner.
Today one is all alone in the middle of all sorts of styles coming to us in real-time from all over the world. 
I dag er alle alene, omgitt av alle mulige stilarter som kommer til oss fra hele verden.
Composition is very much about making decisions, and that task becomes harder if nothing can be excluded or included automatically. 
Komposisjon handler i utgangspunktet mye om å ta valg, og denne oppgaven blir enda tyngre når det ikke er noe som kan utelukkes eller inkluderes automatisk.
Saariaho’s journey 
Saariahos reise
Studies in Freiburg with Brian Ferneyhough and Klaus Huber brought her further down that road. 
Studier i Freiburg, med Brian Ferneyhough og Klaus Huber, brakte henne videre på denne veien.
She further explored the possibilities of electronics in her work at IRCAM, the Institute for Research and Coordination in Acoustics/Music in Paris. 
Denne tilnærmingen ble videreført med elektroniske virkemidler da hun arbeidet ved IRCAM, lydforskningsinstituttet i Paris.
After that, in the beginning of the eighties, Kaija Sariahoo began her own journey. 
Herfra, på begynnelsen av 1980-tallet, begynte Kaija Saariaho på sin egen vei.
Poetic modernism 
Poetisk modernisme
The gradual transformations that electronics can bring about in musical material seems to have opened Saariaho’s musical imagination. 
De gradvise endringene som elektronikken kan realisere i et klangmateriale, ser ut til å ha forløst mye av Saariahos musikalske fantasi.
The idea of gradual transformations, degrees of texture, colouring and shading were notions she brought back to her work with acoustic instruments. 
Forestillinger om glidende overganger, grader av tekstur-kvaliteter, fargelegging og skyggelegging ble noe hun tok med tilbake til de akustiske instrumentene.
A refined combination of electronic and acoustic sound became a trademark of her music; unmistakable, with its poetic, tactile surfaces, where timbres seamlessly glide into one another. 
En raffinert kombinasjonen av elektronisk og akustisk lyd ble et varemerke for musikken hennes; umiskjennelig, med sine poetiske, taktile overflater, hvor klangkildene glir sømløst over i hverandre.
Later Saariaho’s musical development took a different direction emphasising melody; slowly gliding ornamental lines. 
En videre utvikling i Saariahos musikk ble etter hvert vektleggingen av melodien; langsomt seilende ornamentere linjer.
Four years later she earned the Nordic Council Music Prize for this chamber piece. 
Fire år senere mottok hun Nordisk råds musikkpris for dette kammerverket.
Saariaho’s first opera, L’amour de loin, premiered at the Salzburg festival in the year 2000, showing that the composer’s operatic language had been developed in several of the earlier pieces. 
I 2000 hadde også den første operaen, L’amour de loin, premiere, på Salzburgfestivalen.
Saariaho herself maintains that everything she has written after 1983 has a connection to her first opera (Dagbladet Information, 17 August 2000). 
Saariaho sier selv at alt hun har skrevet etter 1983, har en forbindelse til den første operaen hennes, ifølge en artikkel av Anders Beyer (Dagbladet Information, 17. august 2000).
An opera composer 
Opera-komponist
Following her piece Verblendungen for large orchestra and tape in 1984, Saariaho was commissioned to write works for prestigious orchestras, institutions and festivals all over Europe, USA and Japan. 
Fra og med Verblendungen, for stort orkester og tape, i 1984, har Saariaho fått en lang rekke bestillinger fra prestisjefulle orkestre, institusjoner og festivaler i Europa, USA og Japan.
This fall brought a first performance of a concert for harp with Xavier de Maistre and the Tokyo Symphony Orchestra, and two full evening concerts dedicated to her music by the New York Philharmonic and conductor Esa-Pekka Salonen. 
Eksempelvis er aktuelle begivenheter i høst urfremføringen av en harpekonsert, med Xavier de Maistre og Tokyo Symfoniorkester, og to portrett-konserter med New York-filharmonikerne og dirigenten Esa-Pekka Salonen.
“I’m shocked that we are still discussing this. 
«Jeg er sjokkert over at vi ennå snakker om dette.
It’s unbelievable.” 
Det er utrolig.»
The four operas she has written have given her the position of one of our time’s most prominent opera composers. 
Samtidig har de fire operaene hennes gitt henne en posisjon som en av vår tids betydeligste nålevende operakomponister.
When L’amour de Loin is run at the Met in New York the 1 of December this year, Kaija Saariaho will be the first female composer to be staged there since 1903. 
Når L’amour de loin blir satt opp på Metropolitan-operaen i New York 1. desember i år, vil Kaija Saariaho være den første kvinne som får fremført en opera der i huset, siden 1903.
– It took one hundred and thirteen years at the Metropolitan Opera. 
– Det tok 113 år på Met!
I’m shocked that we are still discussing this. 
Jeg er sjokkert over at vi ennå snakker om dette.
It’s unbelievable. 
Det er utrolig.
Yes, I did have a lot of problems, and myself, I was the biggest problem, because there were no female composers around me. 
Jeg har hatt mye problemer som kvinnelig komponist, og jeg selv var det største problemet.
Of course I have less problems today, because my music is played, everybody in the music business knows who I am. 
Selvfølgelig har jeg færre problemer i dag, fordi musikken min blir fremført, og alle i business’en vet hvem jeg er.
We all know that women need to be much stronger than men, to have the same positions. 
Men alle vet at kvinner må være bedre enn menn for å få samme posisjon.
It is still that way. 
Ennå er det slik.
“Female composer” 
«Kvinnelig komponist»
It comes as no surprise that Saariaho so openly wishes to comment on the subject of “female composers”. 
Det var overraskende at Kaija Saariaho så direkte ville kommentere problematikken omkring «kvinnelige komponister».
Over the years her views on the matter have changed: 
Her har hun endret standpunkt fra tidligere:
– For a long time I didn’t wish to speak about that whole thing. 
– Det var lenge slik at jeg ikke ønsket å snakke om dette.
I felt that we should concentrate on music! 
Jeg har alltid tenkt; la oss konsentrere oss om musikken.
Who cares if it’s written by a woman or a man. 
Hvem bryr seg om den er skrevet av en kvinne eller en mann.
But recently I realized that there has been no advancement. 
Men i den senere tid har jeg innsett at det ikke har kommet så langt.
But now I feel that we are going backwards, back to traditional roles. 
Men nå tenker jeg at vi går tilbake.
So I speak a lot about it, hoping that it has some effect. 
Så jeg snakker mye om det, og håper at det har en effekt.